CELEX: 62020CJ0675
Обжалване
Публична служба
Приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз
Член 4, параграф 1, букви а) и б)
Длъжностно лице на Съюза, което е гражданин на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и което през последните десет години, преди да постъпи на служба, обичайно е пребивавало на територията на държавата по неговото място на работа
Оттегляне на Обединеното кралство от Съюза
Придобиване от длъжностното лице на Съюза на гражданството на държавата по неговото място на работа
Отнемане на правото да се изплаща надбавката за експатриране
Жалба за отмяна

С жалбата си г‑н Colin Brown, длъжностно лице на Европейската комисия, иска от Съда да отмени решение на Общия съд на Европейския съюз от 5 октомври 2020 г., Brown/Комисия (T‑18/19, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2020:465
), с което отхвърля неговата жалба за отмяна на решението на Комисията от 19 март 2018 г., отнемащо правото да му бъде изплащане надбавка за експатриране, а оттам и правото му на пътни разноски между мястото му на работа и мястото му на произход, считано от 1 декември 2017 г., след като е придобил гражданството на държавата членка по мястото си на работа (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Член 1г, параграф 5 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз в редакцията му, приложима към спора, довел до жалбата пред Общия съд (наричан по-нататък „Правилникът“), предвижда:
„Когато лицата, обхванати от настоящия правилник, които се считат за неоправдани, защото изложеният по-горе принцип на равно третиране не е бил приложен спрямо тях, установят факти, от които може да се предположи, че е налице пряка или непряка дискриминация, тежестта на доказване на липсата на нарушение на принципа на равно третиране е върху институцията. […]“.
Член 4 от приложение VII към Правилника гласи следното:
„1.   Надбавката за експатриране, равна на 16 % от общия размер на основната заплата, надбавката за жилищни нужди и надбавката за дете на издръжка, дължима на длъжностно лице-титуляр, се изплаща, както следва:
a)
на длъжностни лица:
–
които не са и никога не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа, и
–
които през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, [обичайно] не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава. По смисъла на настоящата разпоредба обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация, не се вземат предвид.
б)
на длъжностни лица, които са или са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа, но през последните десет години, изтичащи в деня на постъпването им на служба, [обичайно] са живели или упражнявали основната си дейност извън европейската територия на тази държава по причини, различни от изпълнение на задължения в служба на тази държава или на международна организация.
[…]
2.   Длъжностно лице, което не е и никога не е било гражданин на държавата, на чиято територия работи, и което не отговаря на условията на параграф 1, има право на надбавка за пребиваване в чужда държава, равна на една четвърт от надбавката за експатриране.
3.   По смисъла на параграфи 1 и 2 длъжностно лице, което чрез брак автоматично получава, без право на отказ, гражданството на държавата, на чиято територия работи, се третира по същия начин като лице, обхванато от първото тире на параграф 1, буква а)“.
Член 7, параграф 4 от приложение VII към Правилника гласи:
„Мястото на произход на длъжностното лице се определя при встъпването му в длъжност, като се взема предвид мястото, на което е бил нает, или, при изрично и надлежно обосновано искане — центърът на неговите интереси. Така определеното място на произход може със специално решение на органа по назначаването да бъде променено, докато длъжностното лице е на служба или при прекратяване на служебното му правоотношение. Все пак, докато длъжностното лице е на служба, такова решение може да се вземе само по изключение и след представяне от длъжностното лице на документи, надлежно обосноваващи искането му“.
Член 8, параграф 1 от приложение VII към Правилника гласи:
„Длъжностните лица, които имат право на надбавка за експатриране или за пребиваване в чужда държава, за всяка календарна година имат право, в рамките на предвиденото в параграф 2, на еднократна обща сума, съответстваща на стойността на пътуването от мястото на работа до мястото на произход по смисъла на член 7 за себе си и — ако имат право на надбавка за жилищни нужди — за съпруга и лицата на издръжка по смисъла на член 2“.
Член 20, първо изречение от Правилника гласи:
„Длъжностното лице е длъжно да пребивава на мястото, където е назначено на работа, или на разстояние, съвместимо с нормалното изпълнение на служебните му задължения. […]“.
Член 85, първа алинея от Правилника гласи:
„Всяка неоснователно получена сума подлежи на възстановяване, при условие че получателят е знаел, че плащането е направено неоснователно или надплащането е толкова явно, че той не е могъл да не знае“.
Обстоятелствата по спора
Обстоятелствата в основата на спора са обобщени от Общия съд в точки 1—8 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„1 Жалбоподателят, г‑н […] Brown, първоначално е гражданин само на Обединеното кралство [Великобритания и Северна Ирландия] и е живял в тази държава до 1996 г. През 1996 г. и 1997 г. той учи в Италия, а след това от септември 1997 г. до юни 1998 г. — в Белгия. Впоследствие жалбоподателят преминава стаж в [Комисията] […] от 1 октомври 1998 г. до 28 февруари 1999 г. Накрая, от 1 март 1999 г. до 31 декември 2000 г. той работи на пълно работно време в частния сектор в Белгия.
2 Жалбоподателят постъпва на служба в Комисията на 1 януари 2001 г. Служба „Управление и плащане по индивидуални права“ (PMO) на Комисията му предоставя надбавката за експатриране по член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника […].
3 […][На 29 март 2017 г.]министър-председателят на Обединеното кралство уведомява [Европейския съвет] за намерението на тази държава членка да се оттегли от Съюза и от Европейската общност за атомна енергия (Евратом) съгласно член 50, параграф 2 ДЕС.
4 На 27 юни 2017 г. жалбоподателят подава молба за придобиване на белгийско гражданство, което получава на 3 ноември същата година. На 19 януари 2018 г. той уведомява PMO за тази промяна на положението.
5 На 23 февруари 2018 г. жалбоподателят е уведомен, от една страна, че считано от 31 октомври 2017 г., му е отнета надбавката за експатриране, тъй като е придобил белгийско гражданство, и от друга страна, че вследствие на това той губи и правото на възстановяване на пътни разноски по член 8 от приложение VII към Правилника.
6 След като иска обяснение, на 5 март 2018 г. жалбоподателят получава електронно писмо, от което е видно, че в съответствие с член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника отнемането на надбавката за експатриране е обосновано с факта, че той пребивава в Белгия от 1997 г.
7 На 19 март 2018 г. PMO заменя решението от 23 февруари 2018 г. с[ъс спорното решение].
8 На 17 юни 2018 г. жалбоподателят подава жалба по административен ред, която е отхвърлена с решение на Органа по назначаването[…] от 15 октомври 2018 г.“.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалбата си пред Общия съд жалбоподателят цели по-специално спорното решение да бъде отменено, а Комисията да бъде осъдена да възстанови правото да му бъде изплащана надбавката за експатриране, предвидена в член 4 от приложение VII към Правилника (наричана по-нататък „надбавката за експатриране“), както и правото му на пътни разноски между мястото му на работа и мястото му на произход, дефинирано в член 7 от приложение VII към Правилника, считано от 1 декември 2017 г.
В подкрепа на искането си за отмяна жалбоподателят изтъква четири основания, които Общият съд отхвърля.
Що се отнася до първото основание на жалбата в първоинстанционното производство, по което се твърди нарушение на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, Общият съд, от една страна, постановява, въз основа на съображенията, изложени в точки 35—51 от обжалваното съдебно решение, че PMO не е нарушила тази разпоредба от Правилника, „като е приела, че придобиването на гражданство на държавата по месторабота по време на кариерата трябва да доведе до преразглеждане на правото на надбавка за експатриране“ (т. 52 от обжалваното съдебно решение). От друга страна, Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателя, че рискът за последния, в качеството му на гражданин на Обединеното кралство, да бъде „освободен автоматично от длъжност“ вследствие на оттеглянето на тази държава от Съюза, представлявал случай на непреодолима сила, който освобождавал PMO от задължението да преразгледа положението му с оглед на полученото от него белгийско гражданство (т. 55—71 от обжалваното съдебно решение).
В това отношение Общият съд по същество констатира, че от текста на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника във връзка с генезиса на тази разпоредба и с преследваната от нея цел не може да се стигне до извода, че администрацията трябва да продължи да изплаща надбавката за експатриране, когато настъпи събитие, изменящо съществено положението на лицето, което я получава, като се имат предвид условията, от които зависи нейното отпускане. Фактът, че длъжностното лице е придобило гражданството на държавата по своята месторабота, след като е постъпило на служба, обаче представлява такова съществено изменение на положението, което може да доведе до отнемане на правото на изплащане на тази надбавка.
След като разглежда в точки 75—106 от обжалваното съдебно решение второто основание, повдигнато от жалбоподателя в първоинстанционното производство — по което той твърди нарушение на принципа на равно третиране и на недопускане на дискриминация в резултат от преразглеждане на положението предвид условията по член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника — Общият съд го отхвърля.
По-конкретно Общият съд по същество постановява, че посоченият принцип трябва да се спазва не само в момента, в който заинтересованото лице постъпи на служба, но и при преразглеждане на въпроса дали правото да му се изплаща тази надбавка за експатриране, съществува вследствие на промяна в личното му положение. Общият съд обаче приема, че считано от датата, на която е станал белгийски гражданин по натурализация, жалбоподателят следва да бъде третиран по същия начин както всеки друг белгийски гражданин или бивш белгийски гражданин, чието обичайно пребиваване в Белгия, дори и краткосрочно, през „десетгодишния референтен период“ преди постъпването му на служба, е достатъчно, за да изключи правото да му се изплаща тази надбавка, както предвижда член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника.
Що се отнася до третото основание, изтъкнато от жалбоподателя в първоинстанционното производство, с което той упреква Комисията, че е нарушила принципа на равно третиране и на недопускане на дискриминация, като е възприела даденото от нея в спорното решение тълкуване на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника, в точки 112 и 113 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че предложеното от жалбоподателя тълкуване е несъвместимо както със самия текст на тази разпоредба, така и с нейния обхват, поради което е можело само да бъде отхвърлено.
Като се основава на тези съображения, Общият съд отхвърля и четвъртото основание в първоинстанционното производство, повдигнато от жалбоподателя при условията на евентуалност, в което той прави възражение за незаконосъобразност на член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника, а също и останалите искания на жалбоподателя; така жалбата е отхвърлена в нейната цялост (т. 123—132 от обжалваното съдебно решение).
Искания на страните и производство пред Съда
С жалбата си до Съда жалбоподателят иска от него:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени, въз основа на предоставената му преписка по делото, спорното решение,
–
да разпореди на Комисията да възстанови, считано от 1 декември 2017 г., правото да му се изплащат надбавката за експатриране и пътните разноски, които е получавал преди това, както и правото на надбавките, които не са му платени между 1 декември 2017 г. и датата, на която бъде възстановено неговото право, ведно с лихвите,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени от него пред Съда и Общия съд.
Комисията и Съветът на Европейския съюз искат жалбата да бъде отхвърлена и жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на исканията си жалбоподателят изтъква две основания. В първото основание за обжалване се твърди неправилно тълкуване на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника. Във второто основание за обжалване се твърди необоснована дискриминация, произтекла от прилагането от Общия съд на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника.
По първото основание, в което се твърди неправилно тълкуване на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника
Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при тълкуването на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, като е приел, че тази разпоредба позволява или изисква да се премахне правото на длъжностното лице да бъде изплащана надбавка за експатриране, щом е получило гражданството на държавата по своята месторабота и не е сменяло тази държава.
Жалбоподателят изтъква най-напред, че е съгласен напълно с предпоставката от съображенията на Общия съд, изложена в точки 47—50 от обжалваното съдебно решение, що се отнася до целта на надбавката за експатриране, а именно да компенсира неудобствата и разходите, които длъжностното лице търпи поради разстоянието от държавата по мястото му на работа до държавата по неговото място на произход.
Необходимостта да се предоставя компенсация през цялата кариера на длъжностното лице в държавата, в която е постъпило на служба, била очевидна, тъй като разноските и неудобствата не изчезват, дори това лице да е било експатрирано през цялата си кариера и да е създало различни видове връзки с държавата по своята месторабота. Напротив, както посочва Общият съд в точка 47 от обжалваното съдебно решение, тези разноски и трудности могат дори да се задълбочат.
Според жалбоподателя връзката между държавата по мястото на произход на съответното длъжностно лице при неговото наемане на работа и правото да му се изплаща надбавка за експатриране обяснява защо текстът на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, от една страна, се съсредоточава единствено върху периодите, предхождащи постъпването му на служба, а не върху събитията, които могат да настъпят след това, и от друга страна, използва сегашно време на изявително наклонение в израза „не е и не е било гражданин“ на държавата по мястото си на работа, което предполага, че трябва да се вземе предвид гражданството на длъжностното лице към датата на постъпването му на служба.
Грешката при прилагане на правото, допусната в обжалваното съдебно решение, произтичала от факта, че в съображенията си Общият съд стигнал до резултат, който е несъвместим с причината, поради която съществува надбавката за експатриране и която е изложена в точки 47—50 от обжалваното съдебно решение, тоест че тази надбавка трябвало да се предостави въз основа на обстоятелствата, съществуващи към датата, на която съответното длъжностно лице е постъпило на служба, и че правото на изплащане на тази надбавка не можело да бъде отнемано впоследствие, освен ако заинтересованото лице не промени мястото си на работа.
Впрочем Общият съд признал в точки 36 и 50 от обжалваното съдебно решение, че интегрирането на съответното длъжностно лице в държавата по мястото му на работа след постъпването му на служба не засяга правото да му се изплаща надбавката за експатриране.
Според жалбоподателя и противно на постановеното от Общия съд в точка 51 от обжалваното съдебно решение, законодателят на Съюза умишлено не е регламентирал въпроса за промяната на гражданството след наемането на съответното длъжностно лице на работа. Впрочем единственият извод, който следвало да се направи от това предвид причината, поради която съществува надбавката за експатриране, бил, че придобиването на ново гражданство след постъпването на заинтересованото лице на служба не може да представлява основание да му се отнеме правото да му бъде изплащана надбавката за експатриране, ако първоначално то е отговаряло на необходимите условия.
Освен това подобно тълкуване се потвърждавало от извода на Общия съд в точка 49 от обжалваното съдебно решение, че надбавката за експатриране има за цел да насърчи набирането на служители на възможно най-широка географска основа. Следователно тази надбавка не бивало да бъде преразглеждана след постъпването на заинтересованото лице на служба.
В репликата си жалбоподателят добавя, като се позовава на термина „фикция“, използван в точка 85 от обжалваното съдебно решение, че член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника трябвало да се тълкува така, че да се избегне прилагане на такава „фикция“, в резултат на което промяната на гражданството на длъжностно лице се счита за извършена с обратно действие от датата на постъпването му на служба. Всъщност към датата на приемане на член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника законодателят на Съюза е бил напълно наясно, че има случаи на двойно гражданство или придобиване на ново гражданство. Той обаче не е предвидил изрично правото да се изплаща надбавката за експатриране да бъде отнемано при такива обстоятелства.
Освен това жалбоподателят счита, че ако критериите, предвидени в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, се прилагат, след като съответното длъжностно лице постъпи на служба, то тогава би следвало да се вземе предвид колко дълго е пребивавало то в държавата по мястото на работа. Доколкото обаче промяната на пребиваването на заинтересованото лице след постъпването му на служба — като се има предвид, че условието за пребиваване е по-важното от двете условия за преценка дали е необходима надбавка, а условието за гражданството е второстепенно — не водела до нова оценка на необходимостта от надбавка, същото би трябвало да важи и за промяна на гражданството на заинтересованото лице. Според жалбоподателя, за да постъпи на служба, дадено длъжностно лице или трябва да напусне държавата по местопребиваването си, или може да остане там. Така условията, при които се предоставя правото да се изплаща надбавката за експатриране били основани изцяло на положението преди заинтересованото лице да постъпи на служба.
Комисията, подкрепяна от Съвета, счита, че първото основание за обжалване трябва да се отхвърли.
Съображения на Съда
В самото начало е важно да се отбележи, че жалбоподателят изобщо не възразява срещу съображенията, изложени в точки 55—73 от обжалваното съдебно решение, с които Общият съд отхвърля довода, че е бил принуден да поиска белгийско гражданство по натурализация с оглед на евентуалното оттегляне на Обединеното кралство от Съюза.
Ето защо, за да се провери първото основание за обжалване, трябва да се приеме, че жалбоподателят, който към датата на постъпването си на служба в Комисията през 2001 г. е бил гражданин единствено на Обединеното кралство, по време на кариерата си — през ноември 2017 г. — доброволно е придобил гражданството на държавата по своята месторабота.
Следва да се припомни, че предвидената в член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника надбавка за експатриране, която се изчислява въз основа по-специално на основната заплата на съответното длъжностно лице, представлява компонент от изплащаното му ежемесечно възнаграждение.
В правото на публичната служба на Съюза фактът, че е определен такъв компонент от възнаграждението, не би могъл да породи придобити права, така че евентуалното премахване на този компонент да е невъзможно (вж. в този смисъл решение от 9 март 1978 г., Herpels/Комисия,
54/77
,
EU:C:1978:45
, т.
). При това положение Общият съд правилно е постановил по същество в точка 38 от обжалваното съдебно решение — при това без жалбоподателят да го опровергава — че от разпоредбите на Правилника, и по-специално от член 4, параграф 1 от приложение VII, изобщо не следва, че предоставянето на право да се изплаща надбавка за експатриране представлява придобито право.
Отново правилно в точка 37 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода от решението, цитирано в предходната точка от настоящото решение, че след като надбавката за експатриране се изплаща ежемесечно, администрацията не може да продължи да я плаща, когато настъпи събитие, изменящо съществено положението на лицето, което я получава, тъй като това събитие оказва влияние върху условията, при които се предоставя правото на изплащане на тази надбавка.
Без формално да оспорва основателността на тази констатация, жалбоподателят все пак твърди, че Общият съд неправилно е приел, че ако по време на кариерата си длъжностно лице придобие гражданството на държавата, в която е мястото му на работа, това оказва влияние върху условията, при които е предоставено правото да му бъде изплащана надбавката за експатриране, предвидени в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника. Според жалбоподателя освен в случай на промяна на държавата по месторабота на съответното лице тези условия трябва да бъдат изпълнени единствено преди постъпването му на служба.
В това отношение е важно да се припомни, че съгласно член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника надбавката за експатриране се предоставя, по смисъла на първото тире от тази разпоредба, на длъжностните лица, „които не са и никога не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа“, а съгласно второто тире — на длъжностните лица, „които през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, [обичайно] не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава“.
Видно от текста на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, надбавка за експатриране се предоставя само на длъжностно лице, което отговаря и на двете предвидени в тази разпоредба кумулативни отрицателни условия (определение от 6 юли 2021 г., Karpeta-Kovalyova/Комисия,
C‑717/20 P
, непубликувано,
EU:C:2021:542
, т.
), първото от които, посочено в първото тире на тази разпоредба, изисква това длъжностно лице да не е и никога да не е било гражданин на държавата, на чиято територия се намира мястото му на работа.
Ако, както твърди жалбоподателят, условието съответните длъжностни лица да „не са и никога [да] не са били граждани“ на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа, трябваше да се преценява единствено към датата на постъпването им на служба, а не през цялата им кариера, тази разпоредба — в която се използва сегашно време на изявителното наклонение и която се отнася до компонент от изплащаното ежемесечно възнаграждение на тези лица — при всички случаи би била съставена по различен начин, както правилно посочва Общият съд в точка 45 от обжалваното съдебно решение.
Така текстът на тази разпоредба нямаше да се ограничава да посочва датата на „постъпването […] на служба“ на заинтересованото лице единствено при преценката дали е изпълнено второто условие — също отрицателно — за прилагането на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, а именно липсата на обичайно пребиваване или на професионална дейност на територията на държавата по месторабота на това лице през „петгодишния референтен период“, който изтича шест месеца преди тази дата. Напротив, тази дата със сигурност щеше да бъде посочена и при проверката дали е спазено първото условие, а именно съответното длъжностно лице да не е гражданин на тази държава.
Формулировката на другите разпоредби на член 4 от приложение VII към Правилника, както и структурата на този член потвърждават анализа, според който това първо условие, свързано с липсата на гражданство на държавата по месторабота, не се отнася само до гражданството, което съответното длъжностно лице е имало преди да постъпи на служба.
Всъщност, от една страна, съгласно член 4, параграф 1, буква б) от това приложение право да се изплаща надбавка за експатриране може да бъде предоставено и на длъжностни лица, които „са или са били граждани“ на държавата по мястото им на работа и които отговарят на другите условия на тази разпоредба. Освен това следва да се отбележи, че посочената в член 4, параграф 2 от това приложение надбавка за пребиваване се предоставя само на длъжностно лице, „което не е и никога не е било гражданин на държавата, на чиято територия работи“, и което не отговаря на другите условия, предвидени за получаване на надбавката за експатриране. Така нито една от тези разпоредби не предполага, че условието за наличие или за липса на гражданство на държавата по мястото на работа на съответното длъжностно лице се отнася единствено до неговото гражданство към датата на постъпването му на служба в институциите на Съюза.
От друга страна, относно структурата на член 4 от приложение VII към Правилника е важно да се отбележи, че съгласно член 4, параграф 3 от това приложение длъжностно лице, което чрез брак автоматично получава, без право на отказ, гражданството на държавата, на чиято територия работи, „се третира по същия начин“ като лице, обхванато от член 4, параграф 1, буква а), първо тире. Така посоченият член 4, параграф 3, въведен в Правилника след постановяването на решения от 20 февруари 1975 г., Airola/Комисия (
21/74
,
EU:C:1975:24
) и от 20 февруари 1975 г., Van den Broeck/Комисия (
37/74
,
EU:C:1975:25
), неутрализира последиците от автоматичното придобиване чрез брак на гражданството на държавата по месторабота на съответното длъжностно лице, когато то не може да се откаже от него.
Член 4, параграф 3 от приложение VII към Правилника обаче би бил лишен от полезно действие, ако разпоредбата, към която препраща, се отнасяше единствено до придобиването на гражданството на държавата по месторабота на съответното длъжностно лице преди постъпването му на служба. Всъщност, тъй като целта на член 4, параграф 3 от посоченото приложение е — за да се гарантира спазването на принципа на недопускане на дискриминация — да предотврати възможността администрацията да лиши длъжностно лице от правото да му се изплаща надбавка за експатриране, след като то придобие чрез брак гражданството на държавата по своята месторабота, без то да може да се откаже от него, тази разпоредба, също както и член 4, параграф 1, буква а), първо тире от приложение VII към Правилника, към който тя препраща, трябва да се прилага дори когато това гражданство е придобито след постъпването на служба на съответното длъжностно лице.
Освен това да се приемат оплакванията на жалбоподателя от възприетото в обжалваното съдебно решение тълкуване на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, би означавало, че ако съответното длъжностно лице придобие гражданството на държавата по своята месторабота, след като постъпи на служба, гражданството му по произход ще се счита за единственото му „ефективното гражданство“, нещо, което Съдът изрично отхвърля в решение от 14 декември 1979 г., Devred/Комисия (
257/78
,
EU:C:1979:294
, т.
).
Вярно е, че за прилагането на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника е без значение дали съответното длъжностно лице се е интегрирало в държавата по местоработата си, след като е постъпило на служба. Вярно е също така, както Съдът многократно е постановявал, че целта на надбавката за експатриране е да компенсира специфичните разходи и трудности, понасяни от длъжностните лица при постъпването им на работа в институциите на Съюза, които поради това са принудени да променят местопребиваването си (вж. в този смисъл решение от 15 септември 1994 г., Magdalena Fernández/Комисия,
C‑452/93 P
,
EU:C:1994:332
, т.
и определение от 6 юли 2021 г., Karpeta-Kovalyova/Комисия,
C‑717/20 P
, непубликувано,
EU:C:2021:542
, т.
).
Тези съображения обаче не означават, че дори ако условието, свързано с гражданството на съответното длъжностно лице, е предвидено само като вторично (вж. в този смисъл по-специално решение от 15 януари 1981 г., Vutera/Комисия,
1322/79
,
EU:C:1981:6
, т.
), прилагането му при всички случаи налага да се пренебрегват събития като промяна на гражданството, настъпили след постъпването на съответното длъжностно лице на служба.
Вярно е също, както посочва Общият съд в точка 47 от обжалваното съдебно решение, че разходите и трудностите, произтичащи от постъпването на служба в институциите на Съюза, могат да продължат да съществуват за длъжностните лица, които подобно на жалбоподателя, по време на кариерата са придобили доброволно гражданството на държавата по мястото си на работа.
Така или иначе Правилникът взема предвид подобно положение, тъй като в този случай надбавката за експатриране не се губи автоматично за в бъдеще. Всъщност, въпреки съществената промяна в личното положение на съответното длъжностно лице, причинена от факта, че е придобило гражданството на държавата по мястото си на работа, Правилникът му позволява при определени условия да запази правото на такава надбавка, вече не на основание член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII, а в приложение на член 4, параграф 1, буква б) от него.
Макар да е вярно, както изтъква жалбоподателят и както впрочем подчертава Общият съд в точка 76 от обжалваното съдебно решение, че Съдът на Съюза е тълкувал условията за прилагане на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника по-ограничително от тези по член 4, параграф 1, буква а), второ тире, важно е да се отбележи, че въпреки това жалбоподателят изобщо не е критикувал тази разлика, нито пък се е оплакал от това, че в точки 125—127 от обжалваното съдебно решение Общият съд е отхвърлил възражението за недопустимост на член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника, повдигнато от него при условията на евентуалност в първоинстанционното производство.
Следователно Общият съд е тълкувал правилно член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника в смисъл, че длъжностно лице, което след постъпването си на служба придобие гражданството на държавата по своята месторабота, губи за в бъдеще надбавката за експатриране, която му е била предоставена на основание член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, което означава, че администрацията преразглежда правото на това длъжностно лице да се изплаща посочената надбавка, както по същество е констатирал Общият съд в точка 52 от обжалваното съдебно решение.
Ето защо първото основание за обжалване трябва да се отхвърли по същество.
По второто основание, в което се твърди необоснованата дискриминация, произтичаща от прилагането от страна на Общия съд на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че Общият съд не разгледал надлежно довода, изтъкнат от него в първоинстанционното производство, че прилагането на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника спрямо длъжностните лица, придобили гражданството на държавата по месторабота след постъпването им на служба, е дискриминационно.
Според жалбоподателя Общият съд не анализирал надлежно, от една страна, отделните разглеждани положения и от друга страна, въпроса дали дискриминацията, която е трябвало да установи, може да бъде обективно обоснована.
С оглед на целта на надбавката за експатриране жалбоподателят поддържа, че длъжностните лица, които придобиват гражданството на държавата по мястото си на работа по време на своята кариера, и длъжностните лица, които са били нейни граждани към датата на постъпването си на служба, както са определени в точки 87 и 89 от обжалваното съдебно решение, представляват две съвсем отделни категории длъжностни лица. Всъщност тези две категории длъжностни лица били засегнати по различен начин от факта, че са отдалечени от мястото си на произход.
На нито един етап от анализа си обаче Общият съд не разгледал наличието на посочените две категории длъжностни лица, нито пък последиците от еднаквото им третиране. В точки 87—89 от обжалваното съдебно решение той просто погрешно третирал категорията длъжностни лица, придобили гражданството на държавата по мястото си на работа след постъпването си на служба, по същия начин като тази на длъжностните лица, които преди постъпването си на служба притежават или са притежавали такова гражданство.
Според него, ако Общият съд бе разграничил тези две категории длъжностни лица, той би установил, че въз основа на приетата в спорното решение „фикция“ те са третирани по един и същ начин и за тях важи една и съща „строга презумпция“ за наличието на тесни връзки с мястото на работа през десетте години, предхождащи постъпването им на служба, презумпция, която може да бъде оборена единствено като се докаже, че длъжностното лице никога не е имало обичайно пребиваване в държавата по месторабота през тези десет години.
Според жалбоподателя по този начин обжалваното съдебно решение нарушава принципа на равно третиране, тъй като категорията длъжностни лица, които не са придобили гражданството на държавата по мястото си на работа преди или през посочените десет години, несправедливо била подложена на тази „строга презумпция“.
В репликата си жалбоподателят добавя, че тълкуването и прилагането на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника не трябва да се основава на „фикцията“, че промяната на гражданството на съответното длъжностно лице се счита за извършена с обратно действие от датата на постъпването му на служба. Подобен подход би бил безсмислен, тъй като това би означавало, че за да се предостави правото да бъде изплащана надбавката за експатриране, трябва да се провери дали длъжностното лице е прекъснало през същите десет години всякаква връзка с държавата, чийто гражданин не е бил. По дефиниция обаче връзка, която не е съществувала, не може да бъде прекъсната.
Освен това тази „фикция“ означавала, че „в категориите има разместване“. С други думи, в отговор на доводите на жалбоподателя относно нарушаването на принципа на равно третиране Общият съд, подобно на Комисията, „преместил жалбоподателя от една категория в друга“. Според жалбоподателя обаче никога няма да бъде уважено нито едно оплакване за дискриминация, ако бе възможно, както е направил Общият съд в обжалваното съдебно решение, фиктивно да се променя дадена категоризация, за да се премахне разликата в третирането между съответните категории.
Според него така очертаната разлика в третирането не би могла да се оправдае с целта, въз основа на която се предоставя правото да се изплаща надбавката за експатриране, въпреки че тази цел била правилно припомнена в точки 47—50 от обжалваното съдебно решение.
В това отношение нямал значение фактът, че както Общият съд посочва в точка 86 от обжалваното съдебно решение, надбавката за експатриране се изплаща през целия период на служба. Без да оспорва верността на това твърдение, жалбоподателят поддържа, че следва да се прави разграничение между ползването на предвидено в Правилника предимство и правното основание на това предимство. Тъй като правото да се изплаща надбавката за експатриране, се установявало въз основа на обстоятелствата през периода, преди съответното длъжностно лице да постъпи на служба, дискриминацията произтичала именно от оценката на този период, както и от отказа да се предостави право на изплащане на тази надбавка. Впрочем точка 86 от обжалваното съдебно решение не била съгласувана с твърдението, по-специално в точка 47 от това решение, че посочената надбавка се изплаща, за да се компенсира отдалечеността на заинтересованото лице от мястото му на произход, която продължавала да съществува през цялата му кариера.
Като не анализирал целта на надбавката за експатриране, когато разглеждал оплакването, че има нарушение на принципа на равно третиране, Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото. Впрочем в това отношение анализът на предоставените от институциите на Съюза статистически данни, извършен в точки 93—97 от обжалваното съдебно решение, е без значение от правна гледна точка.
Също неправилно Общият съд не приложил член 1г, параграф 5 от Правилника и поради това приел, че Комисията не е длъжна да обоснове всяка разлика в третирането.
Според Комисията и Съвета второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено.
Съображения на Съда
Следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на равно третиране изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (решение от 25 март 2021 г., Alvarez y Bejarano и др./Комисия,
C‑517/19 P и C‑518/19 P
,
EU:C:2021:240
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника надбавката за експатриране се изплаща „на длъжностни лица, които са или са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа, но през последните десет години, изтичащи в деня на постъпването им на служба, [обичайно] са живели или упражнявали основната си дейност извън европейската територия на тази държава по причини, различни от изпълнение на задължения в служба на тази държава или на международна организация“.
Следователно, щом длъжностно лице „е или е било“ гражданин на държавата по мястото си на работа, за да получава надбавката за експатриране, то трябва да отговаря на условията, предвидени в член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника.
Несъмнено в случая на длъжностно лице, което подобно на жалбоподателя, доброволно е придобило гражданството на държавата по мястото си на работа по време на кариерата си, прилагането на тези условия означава да се провери, както правилно посочва той, дали през десетгодишния период преди постъпването на служба на съответното лице то обичайно е пребивавало извън европейската територия на тази държава.
Всъщност член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника не предвижда никакво друго положение, при което длъжностно лице, което е или е било гражданин на държавата по месторабота по смисъла на буква б) от тази разпоредба, има право да получи надбавката за експатриране.
Ето защо, от една страна, както бе уточнено в точка 50 от настоящото решение, жалбоподателят не оспорва съдържащата се в точка 76 от обжалваното съдебно решение констатация, че що се отнася до длъжностните лица, които са граждани на държавата по местоработата си, обстоятелството, че са запазили или установили обичайното си пребиваване там, дори и за съвсем кратко през „десетгодишния референтен период, е достатъчно, за да загубят тази надбавка или тя да им бъде отказана“.
От друга страна, важно е да се уточни, че за целите на преценката дали има право да получава тази надбавка, жалбоподателят е третиран по същия начин като длъжностните лица с гражданство на държавата по мястото им на работа едва от датата, на която самият той доброволно е придобил това гражданство, а не преди тази дата.
Жалбоподателят обаче твърди, че дори от тази дата той обективно е в положение, различно от това на длъжностно лице, което още преди да постъпи на служба, е гражданин на държавата по местоработата си, доколкото мястото на жалбоподателя на произход продължава да е в Шотландия.
Подобен довод не отчита факта, че докато съгласно член 7, параграф 4 от приложение VII към Правилника мястото на произход на съответното длъжностно лице се определя към датата на наемането му и докато то е на служба, това място може да бъде променено само по изключение, при надлежно обосновано негово искане, предоставянето на правото да се изплаща надбавка за експатриране отговаря на различни критерии и в случай на съществена промяна в обстоятелствата, настъпила след встъпването му в длъжност, администрацията трябва да преразгледа това право, независимо дали има искане от съответното лице.
Следователно разпоредбите на Правилника относно определянето и промяната на мястото на произход са без значение за целите на обективното разграничаване на положението на жалбоподателя от това на друго длъжностно лице, което е или е било гражданин на държавата по мястото си на работа преди да постъпи на служба в контекста на прилагането на член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника.
Следователно, за да се прецени правото му да получава надбавка за експатриране и както Общият съд е установил по същество в точка 87 от обжалваното съдебно решение, единствената категория длъжностни лица, с която жалбоподателят може да бъде обективно сравнен, след като е придобил белгийско гражданство по натурализация, е тази на длъжностните лица, които са белгийски граждани.
Всъщност, ако, след като е станал по натурализация гражданин на държавата по своята месторабота, жалбоподателят все още бъде третиран — както той иска — като длъжностните лица, които не са и никога не са били граждани на тази държава по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), първо тире от приложение VII към Правилника, това би означавало да се пренебрегнат конкретните категории, установени в член 4 от същото приложение, сред които е и посочената в член 4, параграф 3.
Положението на жалбоподателя в крайна сметка е сходно с това на длъжностно лице, което, макар да е имало право да използва възможността да се откаже от гражданството на държавата по своята месторабота, получено автоматично чрез брака му с гражданин на тази държава, доброволно е решило да запази това гражданство, поради което спрямо това длъжностно лице се прилагат условията по член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника (вж. в този смисъл решение от 14 декември 1979 г., Devred/Комисия,
257/78
,
EU:C:1979:294
, т.
и
).
Ето защо, ако член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника не бъде приложен към положението на жалбоподателя от датата, на която е придобил белгийско гражданство, това би довело до по-благоприятното му третиране — без обективна причина — от длъжностните лица, които, макар и да са могли да се откажат от гражданството на държавата по месторабота, получено автоматично чрез брак, са избрали да запазят това гражданство, и дори, както отбелязва Общият съд в точка 87 от обжалваното съдебно решение, до по-благоприятното третиране на жалбоподателя от белгийските граждани по рождение, постъпили на работа в институция на Съюза, чието седалище е в Белгия, които е трябвало да изпълнят строгите условия, наложени от тази разпоредба, за да ползват надбавката за експатриране през цялата си кариера.
Освен това е важно да се припомни, че когато личното положение на длъжностно лице като това на жалбоподателя бъде преразгледано съгласно член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника, считано от датата, на която съответното лице е придобило гражданството на държавата по месторабота, това не води автоматично до отнемане на правото за в бъдеще да му бъде изплащана надбавката за експатриране. Всъщност след такова преразглеждане посоченото длъжностно лице престава да получава надбавката само ако се установи, че е пребивавало обичайно на европейската територия на тази държава през десетгодишния период преди постъпването му на служба.
Въпреки че в хода на съдебното производство жалбоподателят никога не е твърдял, че в действителност не е пребивавал обичайно в Белгия, поне за част от „десетгодишния референтен период“, все пак се оказва, че като цяло второто условие по член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника ще бъде изпълнено по-лесно от длъжностно лице, натурализирано по време на кариерата си, отколкото от длъжностно лице, което е гражданин на държавата по месторабота от раждането си или от лицето, което го е придобило, преди да постъпи на служба и за което може да се предположи, че е поддържало многобройни и тесни връзки с тази държава.
Следователно, като заключава по същество в точка 97 от обжалваното съдебно решение, че за да продължи да получава надбавката за експатриране от датата, на която доброволно е придобил гражданството на държавата по своята месторабота, жалбоподателят трябва да отговаря на условията по член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника, подобно на всяко длъжностно лице с такова гражданство, Общият съд не е нарушил принципа на равно третиране.
Ето защо второто основание трябва да се отхвърли по същество.
С оглед на всички изложени по-горе съображения и като се има предвид, че никое от изложените в нейна подкрепа основания не е прието, жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
В настоящия случай, тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да понесе, освен направените от него разноски, и разноските на Комисията съгласно направените от нея искания.
Съгласно член 184, параграф 4 от посочения процедурен правилник, ако не е жалбоподател, встъпилата в първоинстанционното производство страна може да бъде осъдена да заплати съдебните разноски във връзка с производството по обжалване само ако е участвала в писмената или устната фаза на производството пред Съда. Когато такава страна участва в производството, Съдът може да реши тя да понесе направените от нея съдебни разноски.
В случая, тъй като Съветът, встъпила страна в първоинстанционното производство, е участвал в производството пред Съда, без да е жалбоподател, той следва да понесе направените от него съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г‑н Colin Brown да понесе, освен направените от него съдебни разноски, и тези на Европейската комисия.

3)
Съветът на Европейския съюз понася направените от него съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.