CELEX: 62017CJ0579
Eelotsusetaotlus
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Määrus (EL) nr 1215/2012
Artikli 1 lõige 1
Kohaldamisala
Tsiviil- ja kaubandusasjad
Artikli 1 lõige 2
Välistatud valdkonnad
Sotsiaalkindlustus
Artikkel 53
Nõue väljastada tunnistus, et otsuse teinud kohtu otsus on täidetav
Kohtuotsus sellise puhkusetasu sissemakseid puudutava nõude kohta, mis sotsiaalkindlustusasutusel on tööandja vastu töötajate lähetamise korral
Õigust mõistva kohtu tegevus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
ELT 2012, L 351, lk 1
) artiklit 1.
Taotlus on esitatud menetluses, mille algatamist taotles BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse (Austria ehitajate puhkusetasu ja töösuhte lõpetamise hüvitise fond) (edaspidi „BUAK“), kes taotleb määruse nr 1215/2012 artiklis 53 viidatud tunnistuse väljastamist, et Sloveenias asutatud Gradbeništvo Korana d.o.o (edaspidi „Korana“) suhtes jõustunud lõplikku tagaseljaotsust täitmisele pöörata.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1215/2012 põhjendustes 6, 10 ja 26 on märgitud:
„(6)
Selleks et saavutada tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine, on vajalik ja asjakohane, et kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise eeskirju reguleeritaks liidu õigusaktiga, mis on siduv ja vahetult kohaldatav.
[…]
(10)
Käesoleva määruse reguleerimisala peab hõlmama kõiki peamisi tsiviil- ja kaubandusasju peale teatavate selgelt määratletud asjade, […]
[…]
(26)
Vastastikune usaldus õigusemõistmise vastu liidus õigustab põhimõtet, mille kohaselt tuleks ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsuseid tunnustada ilma erimenetluseta kõigis liikmesriikides. Lisaks õigustab kohtuotsuse täitmisele eelneva täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamist liikmesriigis, kus kohtuotsusele tuginetakse või täitmist taotletakse, eesmärk muuta piiriüleste kohtuvaidluste lahendamine kiiremaks ja odavamaks. Sellest tulenevalt tuleks liikmesriigi kohtu tehtud kohtuotsust kohelda kui otsust, mis on tehtud taotluse saanud liikmesriigis.“
Määruse I peatükis „Reguleerimisala ja mõisted“ sisaldub artikkel 1. See artikkel sätestab:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjade suhtes igat liiki kohtutes. Eelkõige ei kohaldata seda maksu-, tolli- ja haldusasjade suhtes ega riigi vastutuse suhtes tegevuse või tegevusetuse eest riigivõimu teostamisel (
acta iure imperii
).
2.   Käesolevat määrust ei kohaldata järgmise suhtes:
[…]
c)
sotsiaalkindlustus;
[…]“.
Määruse artikli 37 lõikes 1, mis sisaldub III peatüki „Tunnustamine ja täitmine“ 1. jaos „Tunnustamine“, on sätestatud:
„Pool, kes soovib liikmesriigis tugineda teises liikmesriigis tehtud kohtuotsusele, esitab:
a)
kohtuotsuse koopia, mis vastab selle ehtsuse kindlakstegemiseks vajalikele tingimustele, ning
b)
artikli 53 kohaselt väljastatud tunnistuse.“
Määruse nr 1215/2012 artiklis 39, mis asub III peatüki 2. jaos „Täitmine“, on sätestatud:
„Liikmesriigis tehtud kohtuotsus, mis on selles liikmesriigis täidetav, on täidetav ka teistes liikmesriikides, ilma et oleks nõutav otsuse täidetavaks tunnistamine.“
Selle määruse artikkel 42, mis kuulub samuti 2. jakku, näeb lõikes 1 ette:
„Selleks et liikmesriigis täita teises liikmesriigis tehtud kohtuotsust, esitab taotleja pädevale täitevasutusele järgmised dokumendid:
a)
kohtuotsuse koopia, mis vastab selle ehtsuse kindlakstegemiseks vajalikele tingimustele, ning
b)
artikli 53 kohaselt väljastatud tunnistuse, millega tõendatakse, et kohtuotsus on täidetav, ning mis sisaldab väljavõtet kohtuotsusest ja vajaduse korral asjakohast teavet sissenõutavate menetluskulude ja intressi arvutamise kohta.“
Nimetatud määruse artikli 43 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui taotletakse teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse täitmist, toimetatakse artikli 53 kohaselt väljastatud tunnistus kätte isikule, kelle vastu täitmist taotletakse, enne esimese täitemeetme võtmist. Tunnistusele lisatakse kohtuotsus, kui seda ei ole kõnealusele isikule juba kätte toimetatud.“
Määruse III peatüki 4. jakku „Üldsätted“ kuuluva artikli 53 kohaselt:
„Otsuse teinud kohus väljastab huvitatud poole taotlusel tunnistuse, kasutades I lisas esitatud vormi.“
Austria õigus
Austria 1972. aasta ehitajate puhkusetasu ja töösuhte lõpetamise hüvitise seadus (Bauarbeiter-Urlaubs- und Abfertigungsgesetz 1972) (
BGBl
. 414/1972), põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsioonis (edaspidi „BUAG“), mille IV jao „Ehitajate puhkusetasu ja töösuhte lõpetamise hüvitise fondi korraldus“ alla kuuluvad BUAG §‑d 14–21b. BUAG § 14 sätestab:
„1.   Käesoleva seaduse alusel hüvitiste maksmiseks ja sellega seonduvate ülesannete täitmiseks vajalike vahendite sissenõudmise eest vastutab [BUAK]. […]
2.   [BUAK] on avalik-õiguslik juriidiline isik […].“
BUAG § 21 lõige 1 sätestab:
„[BUAK] makstud puhkusetasudega seotud kulud ja halduskulud kaetakse töötasu sissemaksetest. Nende sissemaksete suurus määratakse kindlaks föderaalse töö- ja sotsiaalministri määrusega, kollektiivlepingute sõlmimiseks pädevate tööandjaorganisatsioonide ja ametiühingute ühisavalduse alusel.“
BUAG § 21a „Sissemaksete tasumine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Tööandja peab iga töötaja kohta […] tasuma sissemaksed, mis on kindlaks määratud § 21 kohaselt.“
BUAG V jaos „Menetluse kord“ on §d 22–29a. BUAG § 22 „Aruandluskohustus; sissemaksete arvutamine“ näeb ette:
„1.   Tööandja, kes annab töötajatele tööd § 1 lõike 1 tähenduses, peab §‑des 1–3 viidatud tegevust alustades need töötajad [BUAK] juures kahe nädala jooksul deklareerima, esitades kogu teabe asjaomaste töötasude kohta sissemaksete arvutusteks […].
[…]
5.   [BUAK] arvutab sissemakseperioodi eest tasumisele kuuluva sissemakse suuruse tööandja deklaratsioonide alusel või kui [BUAK] uurimine (§ 23d) näitab teistsugust tulemust, siis omaenda tuvastuste alusel. Aruandluskohustuse rikkumisel võib [BUAK] arvutada tööandja võlgnetava sissemakse viimase esitatud deklaratsiooni või omaenda tuvastuste alusel.
[…]“.
BUAG § 23, § 23a ja § 23b käsitlevad BUAK uurimisvolitusi sissemaksete arvutamiseks vajalike andmete kogumisel ja tööandjate kohustust esitada talle oma ülesannete täitmiseks kogu vajalik teave.
BUAG § 25 „Sissemaksete tasumine“ sätestab:
„1.   [BUAK] teatab tööandjale tema deklaratsiooni või § 22 lõike 5 kohaselt läbi viidud arvutuse alusel tasumisele kuuluva summa, mis koosneb sissemakseperioodi jooksul töösuhtes olevate töötajate eest tasumisele kuuluvate sissemaksete summast. […]
[…]
2.   Kui tööandja ei täida oma kohustust maksta tasumisele kuuluv summa […] tähtajaks või kindlaks määratud summa ulatuses, nõuab [BUAK] tööandjalt võlgnevuse tasumist kahe nädala jooksul. […]
3.   Kui tööandja seda hoiatust ei järgi või järgib ainult osaliselt, väljastab [BUAK] tähtajaks tasumata jäänud summade sissenõudmiseks loetelu võlgnevustest. […] Võlgnevuste loetelu on täitedokument täitemenetluse seadustiku [(Exekutionsordnung)] § 1 tähenduses.
[…]
5.   Tööandja võib § 3 kohaselt väljastatud maksuotsuse vaidlustada, esitades kaebuse piirkondlikule haldusasutusele. See teeb haldusotsuse vaidlustatud summa põhjendatuse ja täpsuse kohta.
[…]“.
BUAG VIb jaos „Lähetuse korral puhkust reguleerivad erisätted“ on BUAG §‑d 33d–33i. BUAG § 33d „Kohaldamisala“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva jao sätted reguleerivad I jao tähenduses töötajate töösuhet, kelle tavapärane töökoht ei asu Austrias ja keda tööandja lähetab Austriasse
1)
seal oma töökohustuste täitmiseks või
2)
tööjõu vahendamise raames.
Kasutajaettevõtjat, kelle asukoht on Austria territooriumilt väljas, käsitatakse § 23, § 23a ja § 33g kohaldamisel tööandjana vahendatud töötajatele, kes on lähetatud Austriasse seal oma töökohustuste täitmiseks.
[…]“.
Vastavalt BUAG §‑le 33e „Õigus puhkusele“:
„Ilma et see piiraks töösuhtele kohaldatava seaduse kohaldamist, on § 33d tähenduses töötajal II jao kohaselt imperatiivne nõudeõigus tasustatud puhkusele oma Austriasse lähetamise ajal.“
BUAG § 33f „Puhkusetasu“ sätestab:
„1.   Puhkuse ajal on töötajal õigus puhkusetasule […]. Kui allpool ei ole teisiti sätestatud, kohaldatakse II jao sätteid.
2.   Puhkusetasu saamise õigus tekib nende hüvitise õiguste ulatuses, mille eest tööandja maksab § 21 kohaselt kindlaks määratud sissemakseid. See nõue on suunatud [BUAK] vastu.
[…]
3.   Kui töötaja võtab lähetuses viibimise ajal puhkust, siis peab ta § 2 alusel esitama nõude [BUAK-le], lisades tõendi kokku lepitud puhkusepäevade kohta. […] Puhkusetasu makstakse otse töötajale.
[…]“.
BUAG § 33g „Aruandluskohustus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Tööandjal, kes annab tööd töötajatele § 33d tähenduses, on [BUAK] suhtes §‑s 22 sätestatud aruandluskohustus. […]“
BUAG § 33h „Sissemaksete tasumine“ sätestab:
„[…]
2.   Kui tööandja ei täida oma kohustust teha sissemakseid, siis peab [BUAK] kohtu kaudu nõudma tasumata jäänud sissemaksete tegemist. [BUAK] võib võtta kõik vajalikud ja tõhusad meetmed maksmisele kuuluvate sissemaksete sissenõudmiseks.
[…]
2b.   Kui aruandluskohustuse rikkumise tõttu arvutab [BUAK] maksmisele kuuluvad sissemaksed omaenda uurimise alusel vastavalt § 22 lõike 5 teisele lausele, siis on tööandja kohustatud selliselt arvutatud sissemaksed tasuma.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Viinis (Austria) asuv BUAK on avalik-õiguslik juriidiline isik, mille eesmärk on koguda BUAGs ette nähtud hüvitiste maksmiseks mõeldud vahendeid. Täpsemalt on tema ülesanne hallata ja maksta puhkusetasu ehitussektori töötajatele.
Sloveenia õiguse alusel asutatud ettevõtja Korana lähetas töötajaid Austriasse ehitustöödele.
BUAK esitas 18. oktoobril 2016 hagi Arbeits- und Sozialgericht Wienile (Viini töö- ja sotsiaalkohus, Austria), nõudes Koranalt 38447,50 euro suurust summat, millele lisanduvad viivised ja kulud vastavalt sissemaksetele, mille see äriühing on jätnud BUAG VIb jao alusel tasumata tööpäevade eest, mil tema lähetatud töötajad töötasid Austrias ajavahemikul veebruarist kuni juunini 2016.
Oma nõude põhjenduseks väidab BUAK, et puhkusekassana on tal BUAG alusel õigus nõuda tööandjalt iga päeva eest, mil töötaja töötas Austrias ehitusvaldkonnas, seadusega ette nähtud meetodi alusel arvutatud sissemakseid, mis eelkõige koosnevad puhkusetasust ja halduskuludest.
Korana puudumisel tehtud 28. aprilli 2017. aasta otsusega rahuldas nimetatud kohus BUAK hagi täies ulatuses. Kohtuotsus toimetati Koranale kätte 21. juunil 2017 ja kuna viimane seda mingis osas ei vaidlustanud, siis see jõustus. Nimetatud kohtuotsuse kuulutamiseni viinud menetluse käigus ei kontrollinud nimetatud kohus ilmselt oma pädevust määruse nr 1215/2012 alusel.
Selle kohtuotsuse täitmisele pööramiseks esitas BUAK samale kohtule 31. juulil 2017 taotluse nimetatud määruse artiklis 53 viidatud tunnistuse väljastamiseks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et määruse nr 1215/2012 artikli 53 kohaselt kehtib tunnistuse väljastamisele tingimus, et 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsuse aluseks olnud menetlus kuulub tsiviil- ja kaubandusasjade valdkonda nimetatud määruse artikli 1 lõike 1 tähenduses; põhikohtuasja asjaoludest seda ei ilmne.
Selles osas väidab nimetatud kohus, et erinevalt puhtalt riigisisestest olukordadest, kus BUAK on BUAG § 25 lõike 3 alusel pädev ise väljastama nõutud sissemakseid puudutava võlgnevuste loetelu, mis kujutab endast täitedokumenti, mille alusel võib algatada täitemenetluse, ei ole BUAK-l sama pädevust nõuete puhul, mis puudutavad lähetatud töötajaid, kelle tavapärane töökoht ei asu Austrias, sest nimetatud sissemaksete tasumist peab ta nõudma Arbeits- und Sozialgericht Wienile (Viini töö- ja sotsiaalkohus) esitatavas hagis.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob esile veel selle, et teatavate 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsuse aluseks olnud menetlust iseloomustavate asjaolude tõttu võiks seda menetlust käsitada avalik-õiguslikuna.
Seega väidab nimetatud kohus, et puhkusetasude sissemaksetest koosneva võla tasumiseks esitatud hagi raames ei ole see mitte töötaja, kes oma õigust vahetult kasutab, kuna hagi esitatakse tööandja vastu, et nõuda sisse sissemaksed, mille summa on pädeva föderaalministri määrusega kindlaks määratud ja hõlmab ka BUAK halduskulusid. Pealegi, lisaks sellele, et BUAK-l on uurimisvolitus olukorras, kus tööandja rikub oma teavitamiskohustust, võib ta sõlmida ka lepinguid teiste sotsiaalkindlustusasutustega.
Nimetatud kohus täpsustab, et juhul, kui tööandja rikub teavitamiskohustust, on BUAK-l õigus arvutada tööandja poolt tasumisele kuuluvad sissemaksed omaenda tuvastuste alusel vastavalt BUAG § 33h lõikele 2b. Niisugusel juhul on puhkusetasu sissemaksetest koosneva võla tasumiseks esitatud hagi lahendava kohtu pädevus piiratud lihtsalt selle sätte kohaldamise tingimuste hindamisega, välistades nimetatud nõude põhjendatuse igasuguse hindamise.
Neil asjaoludel otsustas Arbeits- und Sozialgericht Wien (Viini töö- ja sotsiaalkohus, Austria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse [nr 1215/2012] artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et menetlused, mille esemeks on sissemaksete tegemise nõuded, mille [BUAK] on esitanud tööandjate vastu selliste töötajate Austriasse lähetamise korral, kelle tavapärane töökoht ei ole Austrias, või tööjõu Austriasse vahendamise korral, või tööandjate vastu, kelle asukoht on väljaspool Austriat, selliste töötajate töölevõtmise korral, kelle tavapärane töökoht on Austrias, on „tsiviil- ja kaubandusasjad“ ja kuuluvad nimetatud määruse alla, isegi kui BUAK nõuded teha sissemakseid puudutavad eraõiguslikke töösuhteid ning sissemaksetest kaetakse töötajate puhkuse ja puhkusetasu nõuded, mis tekivad eraõiguslikest töösuhetest tööandjatega, aga
–
nii töötajate puhkusetasu nõuete suurust BUAK vastu kui ka sissemaksete tegemise nõuete suurust, mille BUAK esitab tööandjate vastu, ei määrata kindlaks lepingu või kollektiivlepinguga, vaid ministri määrusega;
–
sissemaksetest, mille tööandjad peavad BUAK-le tasuma, kaetakse lisaks töötajatele makstavate puhkusetasudega seotud kuludele ka BUAK halduskulud ja
–
seaduse alusel on BUAK-l sissemaksete tegemise nõuete esitamisel ja sissenõudmisel eraõiguslikust isikust ulatuslikum pädevus, kuivõrd
–
tööandjad on trahvi ähvardusel kohustatud esitama BUAK-le nii juhtumipõhiseid kui ka igakuiseid perioodilisi aruandeid, kasutades selleks BUAK loodud kommunikatsioonisüsteeme, osalema BUAK kontrollimeetmetes ja neid taluma, võimaldama BUAK-l tutvuda töötasuandmetega, äri- ja muude dokumentidega ning andma viimasele asjakohast teavet, ning
–
juhul kui tööandjad rikuvad aruandluskohustust, on BUAK-l lubatud arvutada tööandjate võlgnetava sissemakse suurus tema enda korraldatud uurimise alusel, kusjuures sellisel juhul on BUAK nõutavate sissemaksete suurus see, mille on kehtestanud BUAK, olenemata lähetuste või asjaomase töösuhte tegelikest asjaoludest?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Oma kirjalikes seisukohtades palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul lahendada küsimus, kas määruse nr 1215/2012 artikli 53 alusel tunnistuse väljastamise menetluses tegutseb kohus õigust mõistvas rollis ELTL artikli 267 tähenduses.
Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, et kuigi ELTL artikkel 267 ei seo Euroopa Kohtu poole pöördumise õigust sellega, kas liikmesriigi kohtus pooleliolev menetlus, mille raames eelotsuse küsimus esitatakse, on võistlev menetlus, võivad liikmesriikide kohtud Euroopa Kohtusse pöörduda vaid juhul, kui tegemist on poolelioleva vaidlusega ja kui see kohus peab vastava menetluse raames tegema kohtuotsuse jõudu omava lahendi (16. juuni 2016. aasta kohtuotsus Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on veel täpsustanud, et mõiste „otsuse tegemine“ ELTL artikli 267 teise lõigu tähenduses hõlmab kogu menetlust, mille tulemusel teeb eelotsusetaotluse esitanud kohus otsuse, ja järelikult tuleb seda tõlgendada laialt, et vältida olukorda, kus paljusid menetlusküsimusi käsitatakse vastuvõetamatuna ja sellistena, mida Euroopa Kohus ei saa tõlgendada, ja et Euroopa Kohtul oleks võimalik tõlgendada kõiki liidu õiguse menetlusnorme, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kohaldama (vt selle kohta 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määrusega nr 1215/2012 kehtestatud kord põhineb välisriigi otsuste täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamisel, mis tähendab, et taotluse saanud liikmesriigi pädev kohus ei vii läbi mingit kontrolli, kuna ainult see isik, kelle suhtes täitmise nõue koostatakse, võib asjaomase otsuse tunnustamise või täitmise vaidlustada. Selle määruse artiklite 37 ja 42 koostoimest ilmneb, et ühes liikmesriigis tehtud otsuse tunnustamiseks ja täitmiseks teises liikmesriigis peab taotleja esitama üksnes asjaomase otsuse koopia, millele on lisatud otsuse teinud kohtu poolt nimetatud määruse artikli 53 kohaselt väljastatud tunnistus. See tunnistus tehakse enne otsuse täitmist teatavaks isikule, kelle suhtes seda täitmist taotletakse, vastavalt sama määruse artikli 43 lõikele 1.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 märgib, põhineb sellel tunnistusel ka liikmesriikides tehtud kohtuotsuste vahetu täidetavuse põhimõtte rakendamine.
Nimetatud tunnistuse selliste funktsioonide tõttu määruse nr 1215/2012 süsteemis on põhjendatud – eelkõige niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, kus täitmisele pööratava otsuse teinud kohus ei ole kohtuotsuse tegemise etapis teinud otsust määruse nr 1215/2012 kohaldatavuse kohta – see, et see kohus peab nimetatud tunnistuse väljastamise etapis kontrollima, kas vaidlus kuulub selle määruse kohaldamisalasse.
Ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 52 sisuliselt märkinud, et kontrollides, kas ta on pädev määruse nr 1215/2012 artikli 53 alusel tunnistust välja andma, viib nimetatud kohus läbi varasema kohtumenetluse järelmenetluse, tagades selle igakülgse tulemuslikkuse, kuna tunnistuse puudumisel ei ole otsus valmis Euroopa õigusruumis vabalt ringlema. Niisugune järeldus vastab vajadusele tagada kohtuotsuste kiire täitmine, säilitades samal ajal õiguskindluse, millele tugineb vastastikune usaldus õigusemõistmise vastu liidus.
Lisaks on määruse nr 1215/2012 loogikas usaldatud tunnistuse väljastamine kohtule, kes tunneb vaidluse asjaolusid kõige paremini ja kes sisulises osas on kõige õigem kinnitama, et otsus on täidetav. Seega, väljastades niisuguse tunnistuse, kinnitab otsuse teinud kohus kaudselt, et tagaseljaotsus, mida tuleb tunnistada ja täita teises liikmesriigis, kuulub selle määruse kohaldamisalasse, kuna nimetatud määruse artikli 53 alusel tunnistuse väljastamine on võimalik vaid sel tingimusel.
Järelikult on niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas määruse nr 1215/2012 artikli 53 alusel tunnistuse väljastamise menetlus kohtumenetlus, mistõttu on niisuguse menetluse raames vaidlust lahendav liikmesriigi kohus pädev esitama Euroopa Kohtule eelotsuse küsimust.
Sellest tuleneb, et käesolev eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
Sisulised küsimused
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1215/2012 artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse kohaldamisalasse kuulub puhkusetasude sissemaksetest koosneva võla tasumiseks esitatud hagi, mille avalik-õiguslik juriidiline isik on esitanud tööandja vastu selliste töötajate liikmesriiki lähetamise korral, kelle tavapärane töökoht ei ole seal, või sellesse liikmesriiki tööjõu vahendamise korral, või tööandja vastu, kelle asukoht ei ole nimetatud liikmesriigi territooriumil, selliste töötajate töölevõtmise korral, kelle tavapärane töökoht on selles liikmesriigis.
Sissejuhatuseks ja arvestades asjaolu, et eelotsuse küsimus viitab määruse nr 1215/2012 artiklile 1 tervikuna, tuleb esiteks uurida, kas niisugune kohtuotsus nagu see, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus tegi 28. aprillil 2017. aastal BUAK nõude alusel ja mille täitmiseks taotleb BUAK selle määruse artiklis 53 viidatud tunnistuse väljastamist, on tsiviil- ja kaubandusasi nimetatud määruse artikli 1 lõike 1 tähenduses, ja jaatava vastuse korral uurida teiseks, kas niisugune kohtuotsus jääb sama määruse artikli 1 lõike 2 punktis c ette nähtud sotsiaalkindlustusega seonduva erandi kohaldamisalasse.
Samuti olgu märgitud, et väljakujunenud kohtupraktikas on leitud, et kuna määrusega nr 1215/2012 tunnistati kehtetuks ja asendati nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT 2001, L 12, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42), siis kehtib Euroopa Kohtu tõlgendus viimasena nimetatud määruse sätete kohta ka määruse nr 1215/2012 suhtes, kui nende kahe liidu õigusakti sätteid võib pidada samaväärseks (15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Hellenische Republik,
C‑308/17
,
EU:C:2018:911
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mõiste „tsiviil- ja kaubandusasi“ määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale ei tohi määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõikes 1 esinevat mõistet „tsiviil- ja kaubandusasjad“ liikmesriikidele ja huvitatud isikutele sellest määrusest tulenevate õiguste ja kohustuste võrdsuse ja ühetaolisuse võimalikult paremaks tagamiseks tõlgendada lihtsalt viitena ühe või teise liikmesriigi riigisisesele õigusele. Seda mõistet tuleb käsitada autonoomsena, mida tõlgendades tuginetakse ühelt poolt nimetatud määruse eesmärkidele ja süsteemile ning teiselt poolt riikide õigussüsteemide kogumist tulenevatele üldpõhimõtetele (9. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Pula Parking,
C‑551/15
,
EU:C:2017:193
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks nõuab nimetatud mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad“ laia tõlgendamist ka vajadus tagada siseturu häireteta toimimine ning vajadus harmoonilise kohtumõistmise huvides vältida liikmesriikides vastuoluliste kohtuotsuste tegemist (vt selle kohta 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus German Graphics Graphische Maschinen,
C‑292/08
,
EU:C:2009:544
, punktid
ja
).
Selleks et tuvastada, kas asi kuulub määruse nr 1215/2012 kohaldamisalasse, tuleb kindlaks teha pooltevaheline õigussuhe ning analüüsida esitatud hagi alust ja selle menetlemise korda (vt selle kohta 11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Sapir jt,
C‑645/11
,
EU:C:2013:228
, punktid
ja
, ja 12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Sunico jt,
C‑49/12
,
EU:C:2013:545
, punkt
).
Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, et kuigi teatavad ametiasutuse ja eraõigusliku isiku vahelised vaidlused võivad kuuluda määruse nr 1215/2012 kohaldamisalasse, ei ole see nii, kui ametiasutus teostab avalikku võimu (vt selle kohta 12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Sunico jt,
C‑49/12
,
EU:C:2013:545
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt kui üks vaidluspool teostab avalikku võimu, siis on välistatud selle vaidluse käsitamine tsiviil- ja kaubandusasjana määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses, kuna see pool teostab ülemvõimu, mis ei jää eraisikute vahelisi suhteid reguleerivate õigusnormide kohaldamisalasse (vt analoogia alusel 23. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines,
C‑302/13
,
EU:C:2014:2319
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb esmalt märkida, et eelmises punktis viidatud kohtupraktikat silmas pidades ei avalda BUAK avalik-õigusliku juriidilise isiku staatus iseenesest mingit mõju tema ja Korana vahelise õigussuhte olemusele.
Mis esiteks puudutab õiguslikku alust selle hagi puhul, mille tulemusel tehti kohtuotsus, mille täitmiseks taotles BUAK määruse nr 1215/2012 artiklis 53 viidatud tunnistuse väljastamist, siis ilmneb eelotsusetaotlusest, et vastavalt BUAG §‑le 21 kaetakse BUAK makstud puhkusetasudega seotud kulud töötasu sissemaksetest, mida tööandja on kohustatud tasuma. Kuigi nende sissemaksete suurus on kindlaks määratud föderaalse töö- ja sotsiaalministri määrusega, ilmneb BUAK ning Austria valitsuse seisukohtadest, et selle määrusega määratakse kindlaks vaid nimetatud sissemaksete arvutamise üksikasjad, võttes aluseks asjaomases kollektiivlepingus kindlaks määratud töötasu.
Pealegi, vastavalt BUAG § 33f lõikele 2, tekib puhkusetasu – mille eest BUAK vastutab lähetatud töötajate ees – saamise õigus nende hüvitise õiguste ulatuses, mille eest tööandja maksab kindlaks määratud sissemakseid.
Lisaks täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus ise, et nimetatud hüvitis, mida finantseeritakse sissemaksetega, mille tasumist käesolevas asjas nõutakse, on töölepingu kohaselt osa töötasust, mida tööandja maksab töötaja tehtud töö eest.
Järelikult, kuna tööandja kohustus tasuda sissemakseid on lahutamatult seotud töötajate tsiviilõigusliku õigusega puhkusetasule, siis vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 48 viidatud kohtupraktikale ei ole 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsuseni viinud hagi põhjendatuse hindamisega vastuolus järeldus, et BUAK nõue ja sellest tulenevalt võla tasumiseks esitatud hagi on samuti oma olemuselt tsiviilõiguslikud.
Mis teiseks puudutab nimetatud kohtuotsuseni viinud hagi menetlemise korda, siis tuleneb BUAG sätetest, et erinevalt puhtalt riigisisestest olukordadest, kus BUAK võib ise väljastada võlgnevuste loetelu, mis kujutab endast täitedokumenti, peab BUAK võlgnevuste puhul, mis seonduvad lähetatud töötajatega, kelle tavapärane töökoht ei asu Austrias, nõudma tasumata sissemaksete tegemist kohtu kaudu.
Pealegi, kui teavitamiskohustuse rikkumise tagajärjel on BUAK vastavalt BUAG § 22 lõikele 5 arvutanud sissemaksete suuruse omaenda uurimise alusel, „peab tööandja selliselt arvutatud sissemaksed tasuma“, nagu on sätestatud ka BUAG § 33h lõikes 2b.
Mis puudutab kohtu kontrolli ulatust hagi puhul, milles nõutakse puhkusetasu sissemaksete võla tasumist ja milles BUAK on nende sissemaksete suuruse ise välja arvutanud omaenda uurimise alusel, siis väidab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et niisugusel arvutamisel on õigustloov toime, kuna selle asutuse pädevus eristab teda tavalisest eraisikust. Kõnesolev kohus teeb sellest järelduse, et sõnastusest lähtuvalt võiks BUAG § 33h lõiget 2b tõlgendada nii, et võlgnevuste puhul, mis seonduvad lähetatud töötajatega, kelle tavapärane töökoht ei asu Austrias, on kohtu pädevus piiratud lihtsalt selle sätte kohaldamise tingimuste hindamisega, mistõttu juhul, kui nimetatud tingimused on täidetud, ei saa kohus hakata BUAK esitatud nõude täpsust sisuliselt hindama.
Sellele riigisisese õigusnormi tõlgendusele vaidlevad vastu nii BUAK kui ka Austria valitsus, kes kinnitavad, et lähetatud töötajate puhkusetasu sissemaksete võlgnevuse tasumise nõuet käsitlevas menetluses on Austria kohtul täielik kontroll kõigi selle nõude elementide üle.
Sellega seoses väärib märkimist, et ELTL artikli 267 alusel algatatud menetluses ei saa Euroopa Kohus teha otsust riigisiseste õigusnormide tõlgendamise kohta, kuna nende tõlgendamine kuulub liikmesriigi kohtute ainupädevusse (27. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus ČEZ,
C‑115/08
,
EU:C:2009:660
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult, eeldusel, et BUAG § 33h lõige 2b asetab BUAK õiguslikku olukorda, mis moodustab erandi võla tasumiseks esitatud hagi reguleerivatest üldnormidest, andes tema poolt võlanõude kindlaksmääramisele õigustloova toime ja välistades eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võimaluse, et niisugust hagi lahendav kohus kontrolliks selle kindlaksmääramise aluseks olevate andmete põhjendatust, tuleb tunnistada, et see asutus tegutses sellisel juhul lähtudes seadusega antud avalikule õigusele omasest eesõigusest.
Kui põhikohtuasjas on see nii – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, siis BUAK rolli ei saa selles erilises kontekstis iseloomustada kui lihtsa avalik-õigusliku juriidilise isiku rolli, mille missioon on koguda vahendeid BUAG-s viidatud hüvitiste maksmiseks. Nimelt sellisel juhul tuleks BUAK tegevust vaadelda kui avaliku võimu teostamist niisuguses vaidluses nagu see, mis viis 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsuseni, millel oleks suur mõju selle menetluse läbiviimise üksikasjadele ja seega ka selle menetluse olemusele endale, mistõttu ei kuulu nimetatud vaidlus mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad“ alla ega järelikult ka määruse nr 1215/2012 kohaldamisalasse.
Mis puudutab muid, just BUAK-le kuuluvaid eesõigusi, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on välja toonud – nagu see, et BUAK kogub halduskulusid, mille suurus on 1%–2% sissemaksetest, või see, et tal on võimalik sõlmida lepinguid teiste sotsiaalkindlustusasutustega, kuivõrd esimene näib olevat vähetähtis ja teine tundub põhinevat eraõiguslike lepingute sõlmimisel, nagu Austria valitsus kohtuistungil seda selgitas –, ei saa neil olla sellist mõju, mis jätaks menetluse, milles tehti niisugune kohtuotsus nagu põhikohtuasjas, välja tsiviil- ja kaubandusasjadest määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses.
Seoses BUAK uurimisvolitusega juhul, kui tööandja rikub teavitamiskohustust, tuleb märkida, et ka selle volituse tõttu iseenesest ei saa niisugust menetlust nagu see, mille tulemusel langetati 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsus, käsitada avalik-õiguslikuna.
Nimelt ei ole kahes eelnevas punktis mainitud eesõigustel mingit mõju sellele, kellena BUAK tegutseb niisuguses menetluses nagu põhikohtuasjas, ja need ei muuda selle menetluse olemust ega määra selle kulgu.
Mõiste „sotsiaalkindlustus“ määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses
Määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 2 punkti c kohaselt jääb sotsiaalkindlustus selle määruse kohaldamisalast välja.
Määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandid selle määruse kohaldamisalast on erandid, mida tuleb tõlgendada kitsalt.
Mõistet „sotsiaalkindlustus“ määratletakse autonoomselt, võrreldes sellega, milline sisu on sellel mõistel liidu õiguses. Seega, nagu ilmneb ka Euroopa Kohtu praktikast, hõlmab see Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (
ELT 2004, L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72) sisulist kohaldamisala (vt analoogia alusel seoses nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis) 14. novembri 2002. aasta kohtuotsus Baten,
C‑271/00
,
EU:C:2002:656
, punkt
).
Lisaks saab hüvitist pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi kaalutlusõiguse alusel konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 otseselt loetletud riskiga (vt analoogia alusel 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Hliddal ja Bornand,
C‑216/12 ja C‑217/12
,
EU:C:2013:568
punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul – nagu ilmneb ka eelotsusetaotlusest – tekib puhkusetasude sissemaksete nõudmise õigus nende hüvitise õiguste ulatuses, mille eest tööandja maksab kindlaks määratud sissemakseid. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt tööandja kohustus maksta puhkusetasu lähetatud töötaja tehtud töö tõttu, isegi kui see makse tehakse BUAK vahendusel.
Niisugune hüvitis ei kuulu seega mõiste „sotsiaalkindlustus“ alla määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 1215/2012 artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et puhkusetasude sissemaksete võla tasumise hagi, mille avalik-õiguslik juriidiline isik on esitanud tööandja vastu selliste töötajate liikmesriiki lähetamise korral, kelle tavapärane töökoht ei ole seal, või sellesse liikmesriiki tööjõu vahendamise korral, või tööandja vastu, kelle asukoht on nimetatud liikmesriigi territooriumilt väljas, selliste töötajate töölevõtmise korral, kelle tavapärane töökoht on selles liikmesriigis, kuulub nimetatud määruse kohaldamisalasse, eeldusel et niisuguse hagi esitamise kord ei kaldu kõrvale üldnormidest ja eelkõige ei välista võimalust, et asja lahendav kohus kontrolliks nimetatud nõude kindlaksmääramise aluseks olevate andmete põhjendatust; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et puhkusetasude sissemaksete võla tasumise hagi, mille avalik-õiguslik juriidiline isik on esitanud tööandja vastu selliste töötajate liikmesriiki lähetamise korral, kelle tavapärane töökoht ei ole seal, või sellesse liikmesriiki tööjõu vahendamise korral, või tööandja vastu, kelle asukoht on nimetatud liikmesriigi territooriumilt väljas, selliste töötajate töölevõtmise korral, kelle tavapärane töökoht on selles liikmesriigis, kuulub nimetatud määruse kohaldamisalasse, eeldusel et niisuguse hagi esitamise kord ei kaldu kõrvale üldnormidest ja eelkõige ei välista võimalust, et asja lahendav kohus kontrolliks nimetatud nõude kindlaksmääramise aluseks olevate andmete põhjendatust; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.