CELEX: 62015CJ0650
Žalba
Uredba (EZ) br. 1907/2006 (REACH)
Članak 57.
Posebno zabrinjavajuće tvari
Identifikacija
Članak 2. stavak 8. točka (b)
Izuzeće
Članak 3. točka 15.
Pojam ‚intermedijer’
Akrilamid

Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS žalbom traže ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. rujna 2015., PPG i SNF/ECHA (
T‑268/10 RENV
,
EU:T:2015:698
; u daljnjem tekstu: pobijana odluka), kojom je taj sud odbio tužbu za poništenje odluke Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 22. prosinca 2009. o određivanju akrilamida (EZ br. 201‑173-7) kao tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (
SL 2006., L 396, str. 1
. i ispravak
SL 2007., L 136, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3., ispravak
SL 2017., L 135, str. 46
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 552/2009 od 22. lipnja 2009. (
SL 2009., L 164, str. 7
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 263.; u daljnjem tekstu: Uredba REACH), u skladu s člankom 59. te uredbe (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Uvodna izjava 41. Uredbe REACH glasi kako slijedi:
„S obzirom na specifičnu prirodu intermedijera, za njih bi u interesu provedivosti trebalo utvrditi posebne zahtjeve registracije. Polimere bi trebalo izuzeti od registracije i evaluacije dok se na praktičan i ekonomičan način, zasnovan na tehnološkim i valjanim znanstvenim kriterijima, ne izdvoje oni koje je potrebno registrirati zbog rizika koji predstavljaju za zdravlje ljudi ili okoliš.”
Članak 2. te uredbe, naslovljen „Primjena”, predviđa:
„1.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
[…]
(c)
neizolirane intermedijere;
[…]
8.   Interni izolirani intermedijeri i prevezeni izolirani intermedijeri izuzimaju se od odredaba:
[…]
(b)
glave VII.
9.   Odredbe glava II. i VI. ne primjenjuju se na polimere.”
U članku 3. te uredbe, naslovljenom „Definicije”, određuje se:
„U smislu ove Uredbe:
[…]
15.
intermedijer je tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za pretvorbu u drugu tvar (dalje u tekstu: ‚sinteza’):
(a)
neizolirani intermedijer je intermedijer koji se tijekom sinteze ne uklanja namjerno iz opreme u kojoj se odvija sinteza (osim u slučaju uzorkovanja). Ova oprema uključuje reakcijsku posudu i pripadajuću opremu kao i svu opremu kroz koju tvar(i) prolazi(-e) tijekom kontinuiranog protoka ili šaržnog postupka, uključujući cijevi koje se koriste za premještanje iz jedne posude u drugu radi podvrgavanja sljedećoj fazi reakcije, isključujući spremnike i druge posude u kojima se tvar(i) čuva(ju) nakon proizvodnje;
(b)
interni izolirani intermedijer je intermedijer koji ne ispunjava kriterije neizoliranog intermedijera i čija se proizvodnja odvija na istoj lokaciji – koju koristi jedna ili više pravnih osoba – kao sinteza druge/ih tvari iz tog intermedijera;
(c)
prevezeni izolirani intermedijer je intermedijer koji ne ispunjava kriterije neizoliranog intermedijera i koji se prevozi između lokacija ili isporučuje na druge lokacije;
16.
lokacija je mjesto gdje se, u slučaju kad više proizvođača proizvodi tvar(i), određena infrastruktura i oprema koristi zajednički;
[…]”
Članak 17. Uredbe REACH, naslovljen „Registracija internih izoliranih intermedijera”, glasi ovako:
„1.   Proizvođač koji proizvodi interni izolirani intermedijer u količinama od najmanje jedne tone godišnje dužan je Agenciji podnijeti registraciju za taj izolirani intermedijer.
2.   Registracija internog izoliranog intermedijera uključuje sve niže navedene informacije, ako ih je proizvođač u mogućnosti dostaviti bez dodatnog ispitivanja:
(a)
podaci o proizvođaču, kako je predviđeno u odjeljku 1. Priloga VI.;
(b)
identitet intermedijera, kako je predviđeno u odjeljcima od 2.1. do 2.3.4. Priloga VI.;
(c)
razvrstavanje intermedijera, kako je predviđeno u odjeljku 4. Priloga VI.;
(d)
sve raspoložive postojeće informacije o fizikalno‑kemijskim svojstvima intermedijera i učincima na zdravlje ljudi i okoliš. Ako je raspoloživa potpuna studija, dostavlja se sažetak studije;
(e)
kratak opći opis uporabe, kako je predviđeno u odjeljku 3.5. Priloga VI.;
(f)
podaci o mjerama upravljanja rizikom koje se primjenjuju.
[…]
3.   Stavak 2. primjenjuje se na interne izolirane intermedijere samo ako proizvođač potvrdi da se tvar proizvodi i koristi isključivo u strogo kontroliranim uvjetima u kojima je tijekom čitavog životnog ciklusa tehničkim sredstvima onemogućeno njezino oslobađanje. Emisije i moguća izloženost koja iz njih proizlazi smanjuju se primjenom procedura i tehnika kontrole.
Ako ti uvjeti nisu ispunjeni, registracija obuhvaća informacije predviđene u članku 10.”
U članku 18. Uredbe REACH, naslovljenom „Registracija prevezenih izoliranih intermedijera”, predviđa se:
„1.   Svaki proizvođač i uvoznik koji proizvodi odnosno uvozi prevezeni izolirani intermedijer u količinama od najmanje jedne tone godišnje dužan je Agenciji podnijeti registraciju za taj intermedijer.
2.   Registracija prevezenog izoliranog intermedijera uključuje sljedeće informacije:
(a)
podaci o proizvođaču odnosno uvozniku, kako je predviđeno u odjeljku 1. Priloga VI.;
(b)
identitet intermedijera, kako je predviđeno u odjeljcima od 2.1. do 2.3.4. Priloga VI.;
(c)
razvrstavanje intermedijera, kako je predviđeno u odjeljku 4. Priloga VI.;
(d)
sve raspoložive postojeće informacije o fizikalno‑kemijskim svojstvima intermedijera i učincima na zdravlje ljudi i okoliš. Ako je raspoloživa potpuna studija, dostavlja se sažetak studije;
(e)
kratak opći opis uporabe, kako je predviđeno u odjeljku 3.5. Priloga VI.;
(f)
informacije o mjerama upravljanja rizikom koje se primjenjuju i preporučuju korisniku u skladu sa stavkom 4.
[…]
3.   Registracija za prevezene izolirane intermedijere u količinama od najmanje 1000 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku uz informacije iz stavka 2. obuhvaća i informacije iz Priloga VII.
Na dobivanje tih informacija primjenjuje se članak 13.
4.   Stavci 2. i 3. primjenjuju se samo na prevezene izolirane intermedijere ako proizvođač odnosno uvoznik sâm potvrdi ili izjavi da je dobio potvrdu korisnika da se sinteza druge(-ih) tvari iz tog intermedijera na drugim lokacijama odvija u sljedećim strogo kontroliranim uvjetima:
(a)
oslobađanje tvari tehničkim je sredstvima onemogućeno za vrijeme čitavog životnog ciklusa, uključujući proizvodnju, pročišćivanje, čišćenje i održavanje opreme, uzorkovanje, analizu, punjenje i pražnjenje opreme i posuda, zbrinjavanje otpada odnosno pročišćivanje i skladištenje;
(b)
koriste se tehnologije postupka i tehnologije kontrole koje smanjuju emisije i izloženost koja iz njih proizlazi;
(c)
tvarima rukuje samo odgovarajuće osposobljeno i ovlašteno osoblje;
(d)
u slučaju čišćenja i održavanja, prije otvaranja sustava i ulaska u sustav primjenjuju se posebni postupci kao što je ispiranje i pranje;
(e)
u slučaju nezgode i na mjestima gdje nastaje otpad, koriste se tehnologije postupka i tehnologije kontrole koje smanjuju emisije i izloženost koja iz njih proizlazi tijekom postupaka pročišćivanja, čišćenja i održavanja;
(f)
postupci rukovanja tvarima uredno se dokumentiraju i odvijaju pod strogim nadzorom voditelja lokacije.
Ako uvjeti iz prvog podstavka nisu ispunjeni, registracija obuhvaća informacije predviđene u članku 10.”
Glava VII. Uredbe REACH, naslovljena „Autorizacija”, među ostalim uključuje članke 56. do 64. te uredbe.
Članak 56. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe”, u stavku 1. predviđa:
„Proizvođač, uvoznik ili daljnji korisnik stavlja na tržište tvar iz Priloga XIV. za određenu uporabu odnosno sam koristi tu tvar samo ako:
(a)
je uporaba(-e) te tvari pojedinačno ili u pripravku odnosno ugradnja tvari u proizvod radi koje se tvar stavlja na tržište ili zbog koje on sam koristi tvar autorizirana u skladu s člancima od 60. do 64.; ili
(b)
je uporaba(-e) te tvari pojedinačno ili u pripravku odnosno ugradnja tvari u proizvod radi koje se tvar stavlja na tržište ili zbog koje on sam koristi tvar u samom Prilogu XIV. izuzeta od zahtjeva za autorizaciju u skladu s člankom 58. stavkom 2.; ili
[…]”
Članak 57. navedene uredbe, naslovljen „Tvari koje se uvrštavaju u Prilog XIV.”, glasi ovako:
„U Prilog XIV. mogu se uvrstiti sljedeće tvari, u skladu s postupkom predviđenim u članku 58.:
(a)
tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao karcinogene tvari 1. ili 2. kategorije u skladu s Direktivom 67/548/EEZ;
(b)
tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao mutagene tvari 1. ili 2. kategorije u skladu s Direktivom 67/548/EEZ;
(c)
tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao reproduktivno toksične tvari 1. ili 2. kategorije u skladu s Direktivom 67/548/EEZ;
(d)
tvari koje su postojane, bioakumulativne i toksične u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;
(e)
tvari koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;
(f)
tvari – kao što su tvari koje imaju svojstva endokrine disrupcije ili tvari koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva, a ne ispunjavaju kriterije iz točaka (d) i (e) – kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”
Članak 59. Uredbe REACH, naslovljen „Identifikacija tvari iz članka 57.”, predviđa:
„1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. […]
[…]
3.   Svaka država članica može izraditi dosje u skladu s Prilogom XV. za tvari koje prema njezinom mišljenju ispunjavaju kriterije iz članka 57. i poslati [ga] Agenciji. […]
[…]
7.   Ako se Agencija očituje odnosno ako primi očitovanja, upućuje dosje Odboru država članica u roku od 15 dana nakon isteka roka od 60 dana navedenog u stavku 5.
8.   Ako se u roku od 30 dana u Odboru država članica postigne jednoglasni sporazum u pogledu identifikacije tvari, Agencija uvrštava tvar u popis iz stavka 1. Agencija tu tvar može uključiti u svoje preporuke na temelju članka 58. stavka 3.
9.   Ako se unutar Odbora država članica ne postigne jednoglasni sporazum, Komisija izrađuje nacrt prijedloga za identifikaciju tvari u roku od tri mjeseca od primitka mišljenja Odbora država članica. Konačna odluka o određivanju tvari donosi se u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3.
10.   Agencija na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”
Članci 60. do 64. Uredbe REACH uređuju postupak davanja autorizacije.
Uredba Komisije (EU) br. 366/2011 od 14. travnja 2011. o izmjeni Uredbe br. 1907/2006 s obzirom na Prilog XVII. (akrilamid) (
SL 2011., L 101, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 141.) predviđa dodavanje unosa 60. u ovu tablicu:
„60. Akrilamid CAS br. 79‑06-1
Nakon 5. studenoga 2012. ne smije se stavljati na tržište ni upotrebljavati kao tvar ili sastojak mješavina za cementacijske primjene u koncentracijama od 0,1 % masenog udjela ili više.”
Okolnosti spora
Iz točaka 1. do 10. pobijane presude razvidno je da je ECHA spornom odlukom uvrstila akrilamid na popis tvari određenih za uvrštenje u Prilog XIV. Uredbi REACH i to zato što je razvrstana kao kancerogena tvar 2. kategorije i mutagena tvar 2. kategorije.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
PPG i SNF su 10. lipnja 2010. podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke.
Opći je sud rješenjem od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (
T‑268/10
,
EU:T:2011:508
), tužbu PPG‑a i SNF‑a odbacio kao nedopuštenu.
Sud je presudom od 26. rujna 2013., PPG i SNF/ECHA (
C‑625/11 P
,
EU:C:2013:594
), ukinuo rješenje od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (
T‑268/10
,
EU:T:2011:508
), vratio predmet na odlučivanje Općem sudu te odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
Kraljevina Nizozemska i Komisija podnijele su svoje intervencijske podneske 16. rujna 2014. odnosno 17. rujna 2014.
Opći je sud u pobijanoj presudi odbio prigovor nedopuštenosti koji je iznijela ECHA te slijedom toga odbio tužbu PPG‑a i SNF‑a te im naložio snošenje troškova.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
PPG i SNF zahtijevaju od Suda da:
–
ukine pobijanu presudu,
–
poništi spornu odluku ili, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje,
–
naloži ECHA‑i snošenje troškova.
ECHA zahtijeva od Suda da odbije žalbu i da PPG‑u i SNF‑u naloži snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da odbije tužbu.
O žalbi
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
PPG i SNF tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja pojma „intermedijer” definiranog u članku 3. točki 15. Uredbe REACH. Smatraju da je Opći sud u točkama 54. do 58. i 66. do 68. pobijane presude dodao uvjet koji nije predviđen tom odredbom. Tvrde da se tim dodatnim uvjetom pojam „intermedijera” ograničava samo na tvari kod kojih je „glavni cilj” kemijske prerade proizvodnja druge tvari. Taj dodatak ima za posljedicu isključenje iz kategorije intermedijera svih tvari sintetiziranih radi specifične funkcije koja odgovara krajnjoj uporabi te tvari.
Smatraju da je tumačenje koje je prihvatio Opći sud dovelo do odbijanja da se akrilamid koji se koristi za dobivanje poliakrilamida za cementaciju kvalificira kao intermedijer. Razlog za to odbijanje je u činjenici da se akrilamid u tom slučaju „ne koristi u svrhu proizvodnje” poliakrilamida nego se radi o „krajnjoj uporabi” tog monomera.
Dalje navode da je to tumačenje navelo Opći sud da u točkama 56. do 58. pobijane presude odbije kvalificiranje kao intermedijera akrilamida koji se koristi za proizvodnju poliakrilamida kad se potonji zatim koristi u pripremi gelova za elektroforezu, s obrazloženjem da konačni cilj te prerade nije proizvodnja poliakrilamida nego analitičko odvajanje molekula elektroforezom.
Stoga tvrde da je Opći sud pomiješao, s jedne strane, korištenje akrilamida za proizvodnju poliakrilamida i, s druge strane, primjenu za koju poliakrilamid služi, a to je korištenje za cementaciju i elektroforezu. Smatraju da je Opći sud izjednačio „glavni cilj” prerade originalne tvari i „glavnu primjenu” sintetizirane tvari.
Smatraju da je Opći sud, odbivši kvalificirati monomer kao intermedijer, prešutno zaključio da ta tvar ne prestaje postojati nakon polimerizacije, suprotno onomu što je zaključio Sud u točki 34. presude od 7. srpnja 2009., S. P. C. M. i dr. (
C‑558/07
,
EU:C:2009:430
).
PPG i SNF tvrde da je tumačenje Općeg suda u suprotnosti sa svrhom Uredbe REACH i s dokumentom ECHA‑e naslovljenim „Tehnički vodič: intermedijeri” (dokument ECHA-2010-G-17-FR). Smatraju da se na intermedijere primjenjuje poseban režim zbog razloga, prije svega praktičnih, izloženih u uvodnoj izjavi 41. te uredbe, te da su za taj režim karakteristični, s jedne strane, posebni uvjeti registracije određeni u člancima 17. i 18. te uredbe i, s druge strane, izuzeće iz glave VII. iste uredbe.
Tvrde da svrha postojanja tog izuzeća leži u činjenici da je izloženost navedenim tvarima ograničena, što samim time podrazumijeva i manju razinu rizika nego za druge tvari.
ECHA i Komisija osporavaju argumentaciju PPG‑a i SNF‑a.
Ocjena Suda
U svrhu utvrđivanja osnovanosti prvog žalbenog razloga o postojanju pogreške koja se tiče prava počinjene prilikom tumačenja pojma „intermedijer” definiranog u članku 3. točki 15. Uredbe REACH, važno je podsjetiti da se u toj uredbi izraz „intermedijer” koristi kao imenica koja označava određene tvari koje zbog svoje primjene imaju pravo na izuzeće za koje je svojstveno ublažavanje određenih obveza predviđenih tom uredbom.
Sukladno definiciji predviđenoj u članku 3. točki 15. Uredbe REACH, izraz „intermedijer” primjenjuje se na tvar koja se proizvodi i upotrebljava ili utrošava za preradu u drugu tvar putem kemijskog procesa koji se naziva „sinteza”.
Nadalje, članak 3. točka 15. Uredbe REACH intermedijere dijeli u tri kategorije. Prva, „neizolirani intermedijeri”, uključuje intermedijere koji se tijekom sinteze namjerno ne uklanjaju iz opreme u kojoj se odvija sinteza. Uredba REACH se ne primjenjuje na tu prvu kategoriju, sukladno njezinu članku 2. stavku 1. točki (c). Druga kategorija, tzv. „interni izolirani intermedijeri”, primjenjuje se na sve intermedijere čija se proizvodnja i sinteza odvija na istoj lokaciji. Treća kategorija, tzv. „prevezeni izolirani intermedijeri”, uključuje sve intermedijere koji se prevoze s jedne lokacije na drugu. Posljednje dvije kategorije intermedijera izuzete su iz glave VII. te uredbe, sukladno njezinu članku 2. stavku 8. točki (b).
Iz navedenih elemenata proizlazi da članak 3. točka 15. Uredbe REACH traži ispunjenje triju uvjeta da bi se moglo smatrati da se neka tvar koristi kao intermedijer. Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 56. svojeg mišljenja, prvi od ta tri uvjeta tiče se svrhe proizvodnje i korištenja tvari kao intermedijera, dakle prerade te tvari u neku drugu. Drugi uvjet tiče se tehničkog sredstva uz pomoć kojeg se obavlja ta prerada, a to je kemijski proces koji se naziva „sinteza”. Treći uvjet sužava primjenu pojma „intermedijer” na korištenja tvari koja ostaju ograničena na kontrolirano okruženje, što može biti bilo oprema unutar koje se obavlja sinteza bilo lokacija unutar koje se obavlja proizvodnja i sinteza ili u koju se prevozi, pri čemu se sam pojam „lokacija” u članku 3. točki 16. Uredbe REACH definira kao „mjesto” u kojem su smještene infrastruktura i oprema.
U konkretnom slučaju, kada je riječ o prva dva uvjeta spomenuta u prethodnoj točki, Opći je sud u točki 66. pobijane presude smatrao da „iz definicije intermedijera iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH] proizlazi da kvalifikacija tvari kao intermedijera ovisi o cilju koji se ostvaruje njezinom proizvodnjom i uporabom. [P]rema toj definiciji intermedijer je tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu.” Tom ocjenom, koja se u bitnome ponavlja i u točkama 67. i 68. pobijane presude, Opći je sud pravilno protumačio pojam „intermedijer” te, suprotno onomu što tvrde PPG i SNF, u tom pogledu nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
Osim toga, prigovorima iznesenima protiv točaka 50. do 58. pobijane presude vezano uz ocjenu Općeg suda o dopuštenosti prvostupanjske tužbe, u bitnome se kritiziraju razlozi zbog kojih je taj sud odbio zaključak da se akrilamid koristi isključivo kao intermedijer. U tom pogledu, Opći je sud, nakon što je u točki 51. pobijane presude zaključio da se 99,9 % akrilamida koristi kao intermedijer, utvrdio da se, u preostalom dijelu, ne može smatrati da se u proizvodima za cementaciju i u pripremi gelova za elektroforezu ta tvar koristi kao intermedijer.
Kada je riječ o proizvodima za cementaciju, Opći sud je u bitnome zaključio da, iako korištenje akrilamida podrazumijeva kemijsku preradu te tvari u poliakrilamid, glavni cilj tog postupka nije proizvodnja poliakrilamida, već postizanje svojstva nepropusnosti opisanog u točki 52. pobijane presude, među ostalim za potrebe zaustavljanja prodiranja vode, popravka betonskih građevina i sanacije vlage.
Opći sud stoga je u točki 54. pobijane presude zaključio da je intermedijer, „prema definiciji iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH], […] tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu. U ovom je slučaju točno da se agent nepropusnosti na bazi akrilamida koristi za proizvodnju druge tvari ili se on sam pretvara u drugu tvar, odnosno u polimer. Međutim, kao što to potvrđuje ECHA, akrilamid se ne koristi kako bi on sam bio predmet sinteze, u smislu definicije iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH]. On se ne koristi s ciljem proizvodnje druge tvari jer je glavni cilj kemijskog procesa postizanje funkcije nepropusnosti koja nastaje kada se agent nepropusnosti na bazi akrilamida polimerizira. On se polimeriziranjem stvrdnjava u čvrsti gel koji je vodootporan pri njegovoj primjeni kao nepropusne tvari. Uporaba akrilamida kao nepropusnog agenta nije dakle korištenje te tvari kao intermedijera, već njezina krajnja uporaba.”
Međutim treba reći da je, s obzirom na to da je cilj proizvodnje i uporabe tvari njezina prerada u drugu tvar, ispunjen prvi od triju uvjeta koji proizlaze iz članka 3. točke 15. navedene uredbe glede kvalifikacije tvari kao intermedijera. Članak 3. točka 15. iste uredbe ne sadržava nikakav dodatni kriterij na temelju kojeg bi se mogla praviti razlika između toga je li navedeni cilj glavni ili sporedni ili istraživati preklapa li se kemijski postupak uz pomoć kojeg se jedna tvar prerađuje u drugu s krajnjom uporabom za koju je ta tvar namijenjena.
Stoga, odbijajući da se akrilamid u okviru postupka prerade u poliakrilamid namijenjen za potrebe nepropusnosti razvrstava kao „intermedijer”, Opći je sud dodao uvjet koji nije bio predviđen u članku 3. točki 15. Uredbe REACH te time pogrešno protumačio tu odredbu.
Ta pogreška koja se tiče prava nema međutim učinaka na valjanost pobijane presude jer pogađa suvišne razloge. Naime, obrazloženje izloženo u točkama 50. do 58. pobijane presude na koje se odnosi prvi žalbeni razlog vezan uz dopuštenost tužbe u prvostupanjskom postupku slijedi zaključak iznesen u točki 43. pobijane presude, koji nije osporen, o tome da sporna odluka može proizvesti izravne učinke na pravni položaj dobavljača te tvari. Navedeni izravni učinci proizlaze iz obveza informiranja predviđenih u članku 31. stavku 9. točki (a) te uredbe, s obzirom na to da identifikacija tvari u skladu s postupkom iz članka 59. Uredbe REACH predstavlja novu informaciju koja te dobavljače može obvezivati da ažuriraju pojedini sigurnosno‑tehnički list. Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog, u mjeri u kojoj se odnosi na točke 50. do 58. pobijane presude, bespredmetan.
Iz prethodno navedenih razmatranja slijedi da prvi žalbeni razlog valja dijelom odbiti kao neosnovan, a dijelom odbaciti kao bespredmetan.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Drugim žalbenim razlogom koji se odnosi na točke 64. do 71. i 77. pobijane presude, PPG i SNF prozivaju Opći sud da nije odlučio o njihovu prigovoru o povredi članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH i da stoga nije ispunio svoju obvezu obrazlaganja. Tvrde da u pobijanoj presudi nisu izneseni razlozi zbog kojih jasno formulirano izuzeće iz te odredbe ne obuhvaća članak 59. navedene uredbe.
ECHA i Komisija tvrde da je obrazloženje pobijane presude dovoljno.
Ocjena Suda
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da obveza obrazlaganja, koje se Opći sud mora pridržavati, nalaže da obrazloženje mora na jasan i nedvosmislen način odražavati njegove zaključke, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo upoznavanje s razlozima donošenja odluke, a Sudu izvršavanje njegove nadzorne ovlasti (vidjeti među ostalim presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
372.
te rješenje od 1. lipnja 2017., Universidad Internacional de la Rioja/EUIPO,
C‑50/17 P
, neobjavljeno,
EU:C:2017:415
, t.
12.
).
U konkretnom slučaju Opći je sud, nakon što je u točki 63. pobijane presude izložio argumentaciju PPG‑a i SNF‑a o povredi članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH, u točkama 64. do 71. izložio razloge koji su ga naveli na zaključak da ta argumentacija nije osnovana.
Obrazloženje pobijane presude stoga na jasan i nedvosmislen način odražava zaključke na kojima je Opći sud temeljio odbijanje prvog tužbenog razloga iz tužbe o kojoj je odlučivao.
Drugi žalbeni razlog prema tome valja odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Trećim žalbenim razlogom koji se odnosi na točke 64. do 71. i 77. pobijane presude PPG i SNF tvrde da je tumačenje Uredbe REACH koje je Opći sud zauzeo kada je odbio tvrdnju da su intermedijeri izuzeti iz postupka identifikacije predviđenog člankom 59. te uredbe u očitoj suprotnosti s jasnom formulacijom članka 2. stavka 8. točke (b) te uredbe. Smatraju da se navedena odredba odnosi na cijelu glavu VII. te uredbe, bez iznimke. Da je zakonodavac Unije želio isključiti postupak identifikacije iz područja primjene izuzeća rezerviranog za intermedijere, on bi to bio učinio putem izričite odredbe. Budući da u tekstu te odredbe ne postoji nikakva dvosmislenost, nije potrebno koristiti nikakve druge metode tumačenja osim doslovne metode.
PPG i SNF tvrde da je, zaključivši u točki 65. pobijane presude da se sukladno članku 59. Uredbe REACH postupak identifikacije predviđen tom odredbom može primijeniti na sve intermedijere koje je moguće kvalificirati kao „tvari”, iako je taj članak 59. dio glave VII. navedene uredbe, Opći sud povrijedio taj članak. Okolnost da tvar posjeduje posebno zabrinjavajuća unutarnja svojstva iz članka 57. te uredbe ECHA‑i ne daje pravo da krši tu istu uredbu.
PPG i SNF smatraju da je tumačenje članka 59. Uredbe REACH koje je Opći sud prihvatio u točki 66. pobijane presude pogrešno. Tvrde da je moguće tvar uključiti na popis tvari predloženih za uvrštenje i pritom navesti da to uključivanje ne dovodi u pitanje njezino korištenje kao intermedijera. Budući da nema osnove za uvrštavanje intermedijera u glavu XIV. te uredbe, nema ni razloga za njihovo uključivanje na popis koji se sastavlja za potrebe takvog uvrštavanja.
Smatraju da tvrdnja koju je Opći sud iznio u točki 69. pobijane presude, prema kojoj se članak 57. odnosi na unutarnja svojstva tvari, nije uopće relevantna za primjenu članka 2. stavka 8. točke (b) navedene uredbe.
ECHA i Komisija osporavaju argumentaciju PPG‑a i SNF‑a.
Ocjena Suda
U cilju davanja odgovora na treći žalbeni razlog, valja podsjetiti na kontekst u kojem se primjenjuje iznimka iz članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH.
Iz članka 1. stavka 1. te uredbe proizlazi da je njezina svrha osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za procjenu opasnosti tvari, kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu te istodobno povećati konkurentnost i inovativnost. U tu se svrhu navedenom uredbom uvodi integrirani sustav kontrole kemijskih tvari koji uključuje njihovu registraciju, procjenu kao i autorizaciju te eventualna ograničenja njihove uporabe (vidjeti među ostalim presudu od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA,
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
, t.
20.
).
Kao što je to osobito istaknuto u uvodnim izjavama 69. i 70. Uredbe REACH, „posebno zabrinjavajućim tvarima” trebalo bi posvetiti osobitu pozornost. Naime, te tvari podvrgnute su postupku autorizacije iz glave VII. te uredbe. Cilj je tog postupka, prema članku 55. navedene uredbe, „osigurati dobro funkcioniranje unutarnjega tržišta i istovremeno osigurati primjerenu kontrolu rizika posebno zabrinjavajućih tvari te njihovu postupnu zamjenu prikladnim alternativnim tvarima ili tehnologijama, ako su one ekonomski i tehnički održive” (vidjeti među ostalim presudu od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA,
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
, t.
21.
).
Prvi je korak tog postupka autorizacije postupak identifikacije posebno zabrinjavajućih tvari na temelju kriterija iz članka 57. Uredbe REACH. Drugi korak sastoji se od uvrštavanja tih tvari na popis tvari podvrgnutih autorizaciji, koji tvori Prilog XIV. toj uredbi, a treći i posljednji korak odnosi se na postupak na temelju kojeg, ovisno o slučaju, može doći do autorizacije posebno zabrinjavajuće tvari (vidjeti među ostalim presudu od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA,
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
, t.
22.
).
Kako bi se osigurala dosljednost između postupka autorizacije propisanog u glavi VII. te uredbe i drugih zakonodavnih i regulatornih odredaba Unije namijenih zaštiti zdravlja ljudi i okoliša od rizika koji nastaju prilikom uporabe kemijskih tvari, članak 58. stavak 2. te uredbe omogućava izuzimanje određenih uporaba ili kategorija uporaba od zahtjeva za autorizaciju, „pod uvjetom da je rizik podvrgnut odgovarajućoj kontroli na temelju postojećega posebnog zakonodavstva Zajednice u kojemu su utvrđeni minimalni zahtjevi u pogledu zaštite zdravlja ljudi i okoliša u vezi s uporabom tvari”. Taj mehanizam izuzeća uključuje neraskidivu vezu između tvari i njezinih uporaba ili kategorija uporaba (presuda od 13. srpnja 2017., VECCO i dr./Komisija,
C‑651/15 P
,
EU:C:2017:543
, t.
30.
i
37.
).
Osim tog posebnog izuzeća iz članka 58. stavka 2. Uredbe REACH, u članku 2. stavku 8. točki (b) predviđa se i opće izuzeće sukladno kojem se „[i]nterni izolirani intermedijeri i prevezeni izolirani intermedijeri izuzimaju […] od odredaba glave VII.” te uredbe.
Ako se doslovno tumači, kako to čine PPG i SNF, ta bi odredba trebala dovesti do zaključka da su sve tvari koje se koriste kao interni izolirani intermedijeri ili kao prevezeni izolirani intermedijeri zbog tog razloga automatski izuzete iz svih odredaba glave VII. Uredbe REACH. Na takve se tvari stoga ne bi primjenjivao postupak identifikacije iz članka 59. te uredbe, čak ni onda ako bi te tvari zbog svojih unutarnjih svojstava potpadale pod članak 57. te uredbe, slijedom čega bi ih se trebalo smatrati posebno zabrinjavajućim tvarima. Postupak autorizacije uređen poglavljima 2. i 3. glave VII. navedene uredbe stoga se također ne bi primjenjivao na takve tvari.
Takvo je doslovno tumačenje u očitoj suprotnosti s ciljem Uredbe REACH u pogledu zaštite okoliša, na koji se podsjeća u točkama 54. i 55. ove presude. Ono nije u skladu ni s logikom te uredbe.
Kao što je nezavisna odvjetnica podsjetila u točkama 85. do 87. svojeg mišljenja, iz zajedničkog tumačenja odredbe članka 3. točke 15. Uredbe REACH, u kojoj se definira „intermedijer”, i odredbi glave VII. te uredbe proizlazi da izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) navedene uredbe treba shvatiti tako da se primjenjuje samo na uporabe tvari koje se mogu kvalificirati kao interni izolirani intermedijeri ili kao prevezeni izolirani intermedijeri. To se izuzeće dakle ne primjenjuje na odredbe glave VII. koje uređuju tvari prema elementima koji nisu njihove uporabe ili kategorije uporaba.
Iz toga slijedi da se izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH odnosi samo na postupak autorizacije predviđen u poglavljima 2. i 3. glave VII. te uredbe. Naime, cilj tog postupka je upravo razgraničiti, za određenu posebno zabrinjavajuću tvar, uporabe i kategorije uporaba koje mogu biti dopuštene, ne dovodeći pritom u pitanje, među ostalim, opće izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) te uredbe.
To se izuzeće s druge strane ne primjenjuje na odredbe glave VII. Uredbe REACH kojima se tvari uređuju prema svojim unutarnjim svojstvima. Dakle, članak 2. stavak 8. točka (b) te uredbe ne protivi se mogućnosti da se tvar identificira kao posebno zabrinjavajuća na temelju kriterija predviđenih u članku 57. te uredbe, čak i kad se ta tvar koristi samo kao interni izolirani intermedijer ili kao prevezeni izolirani intermedijer.
Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 83. svojeg mišljenja, iz pripremnih akata za tu uredbu proizlazi da svrha postojanja takvog odnosa između postupka autorizacije i izuzeća koje se primjenjuje na tvari koje se koriste kao interni izolirani intermedijeri ili kao prevezeni izolirani intermedijeri leži u činjenici da te uporabe po svojoj naravi nisu zabrinjavajuće, pa ih je stoga moguće izuzeti od postupka autorizacije.
Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 66. pobijane presude zaključio da „iz definicije intermedijera iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH] proizlazi da kvalifikacija tvari kao intermedijera ovisi o cilju koji se ostvaruje njezinom proizvodnjom i uporabom. Kao što je već spomenuto […], prema toj definiciji intermedijer je tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu. Budući da se svaka tvar može, u načelu, proizvesti da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu, te tako imati status intermedijera, činjenica da neka tvar posjeduje, kao u konkretnom slučaju, status intermedijera ne izuzima tu tvar od postupka identifikacije iz članka 59. [te uredbe]”.
Budući da je ta pravna osnova dovoljna za pravno obrazloženje odbijanja prvog tužbenog razloga iz prvostupanjskog postupka, treći žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog: očita pogreška u ocjeni
Argumentacija stranaka
PPG i SNF prozivaju Opći sud da je u točkama 69. do 79. pobijane presude odbio argumentaciju kojom su tvrdili da je ECHA počinila očitu pogrešku u ocjeni propustivši uzeti u razmatranje podatke sadržane u dosjeu sastavljenom sukladno Prilogu XV. Uredbi REACH. Naime, Opći je sud smatrao da podaci iz Priloga XV. toj uredbi nisu relevantni za identifikaciju tvari u okviru postupka iz članka 59. te uredbe.
Tvrde da je ta ocjena pogrešna. Naime, sastavljanje tog dosjea predstavlja prvi korak u postupku autorizacije tvari, po on treba sadržavati sve relevantne informacije za utvrđivanje treba li dotičnu tvar uključiti na popis tvari predloženih za uvrštenje i u Prilog XIV. Uredbi REACH. Osim unutarnjih svojstava tvari, sukladno Prilogu XV. toj uredbi, u tom dosjeu treba izložiti uporabe, izloženosti, zamjenske tvari i opasnosti.
Navode da u konkretnom slučaju iz podataka kojima je raspolagala ECHA proizlazi da se akrilamid koristi samo kao intermedijer. Prema mišljenju PPG‑a i SNF‑a, ECHA je bila dužna te podatke ispitati pažljivo i nepristrano (presuda od 21. studenoga 1991., Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
). Smatraju naime da bi ti podaci dokazali da su ispunjeni uvjeti za primjenu izuzeća iz članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH.
ECHA i Komisija odbijaju tu argumentaciju.
Ocjena Suda
Kao što je zaključeno u točki 63. ove presude, članak 2. stavak 8. točka (b) Uredbe REACH ne protivi se mogućnosti da se tvar identificira kao posebno zabrinjavajuća na temelju kriterija predviđenih u članku 57. te uredbe, čak i kad se ta tvar koristi samo kao interni izolirani intermedijer ili kao prevezeni izolirani intermedijer.
Opći sud dakle nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 69. pobijane presude zaključio da „i pod pretpostavkom da [dosje koji je Kraljevina Nizozemska sastavila sukladno poglavlju XV. te uredbe] spominje samo primjere uporabe te tvari kao intermedijera, to ne bi bilo relevantno u cilju identifikacije akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. [te uredbe] s obzirom na to da se te informacije ne odnose na inherentna svojstva akrilamida”.
Zbog istog razloga, slično obrazloženje izneseno u točkama 70. i 77. pobijane presude ne sadržava pogrešku koja se tiče prava.
Četvrti žalbeni razlog stoga valja odbiti kao neosnovan.
Peti i šesti žalbeni razlog
Petim žalbenim razlogom PPG i SNF kritiziraju točku 93. pobijane presude u kojoj je Opći sud odbio njihovu argumentaciju o kršenju načela proporcionalnosti. Smatraju da je postojala manje ograničavajuća alternativa spornoj odluci, a to je da se prilikom uključivanja akrilamida na popis tvari predloženih za uvrštenje predvidi da ta identifikacija i to uključivanje nemaju utjecaja na korištenje te tvari kao intermedijera.
Šestim žalbenim razlogom PPG i SNF tvrde da točka 93. pobijane presude sadržava nedostatak u obrazloženju.
ECHA i Komisija odbijaju te argumente.
Ocjena Suda
Kao što je zaključeno u točki 62. ove presude, postupak autorizacije predviđen u poglavljima 2. i 3. glave VII. Uredbe REACH ima za cilj razgraničiti, za određenu posebno zabrinjavajuću tvar, uporabe i kategorije uporaba koje mogu biti dopuštene, ne dovodeći pritom u pitanje, među ostalim, opće izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) te uredbe.
U tim okolnostima, dodavanje prilikom uključivanja tvari na popis tvari identificiranih radi njihova daljnjeg uvrštavanja u Prilog XIV. toj uredbi napomene u kojoj se navodi da to uključivanje nema utjecaja na uporabe koje su izuzete na temelju članka 2. stavka 8. točke (b) navedene uredbe značilo bi samo ponoviti ono što već proizlazi iz Uredbe REACH. Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 116. svojeg mišljenja, takva bi mjera bila posve bespredmetna u kontekstu primjene načela proporcionalnosti.
Iz toga slijedi da, odbivši argumentaciju PPG‑a i SNF‑a u točki 93. pobijane presude s obrazloženjem da je „zakonodavac ustanovio određena pravila za intermedijere u članku 2. stavku 1. točki (c) i [članku 2.] stavku 8. točki (b) [Uredbe REACH]”, Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava i da je ispunio svoju obvezu obrazlaganja.
Peti i šesti žalbeni razlog stoga valja odbiti kao neosnovane.
Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
Budući da PPG i SNF nisu uspjeli u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je ECHA zatražila da oni snose troškove, valja im naložiti snošenje troškova.
Kraljevina Nizozemska i Komisija, intervenijenti u prvostupanjskom postupku, snosit će vlastite troškove.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvima Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske agencije za kemikalije (ECHA).

3.
Kraljevina Nizozemska i Europska komisija snosit će vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski