CELEX: 62015TJ0117
Megsemmisítés iránti kereset
Mezőgazdaság
Közös piacszervezés
Az új tagállamok csatlakozása miatt elfogadandó intézkedések
A cukor el nem távolított többletmennyiségei után kivetendő összeg
A Bizottság végleges határozatának módosítása iránti kérelem
A kérelem elutasítása
Keresettel meg nem támadható jogi aktus
Megerősítő jogi aktus
Új és lényeges elemek hiánya
Elfogadhatatlanság

A jogvita előzményei
Az elsődleges jog
Az Európai Unió azon bővítési folyamata során, amely a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság (a továbbiakban: új tagállamok) Unióhoz való csatlakozását eredményezte 2004. május 1‑jén (a továbbiakban: csatlakozás), az Unió és az új tagállamok több kérdésről folytattak tárgyalásokat, tárgyalási fejezetekre osztva. A mezőgazdasági fejezet keretében folyó tárgyalások többek között az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában szabad forgalomban lévő olyan mezőgazdasági termékkészletek jogi helyzetére vonatkoztak, amelyek meghaladják a rendes átvihető készletnek tekinthető mennyiséget (a továbbiakban: többletek).
Ezt a kérdést a csatlakozás feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (
HL 2003. L 236., 33. o.
, a továbbiakban: csatlakozási okmány) 22. cikke alapján a csatlakozási okmány IV. mellékletének 4. pontja szabályozza, amelynek értelmében:
„[…]
(2)   Az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában szabad forgalomban lévő olyan magán‑ vagy állami [mezőgazdasági] termékkészleteket, amelyek meghaladják a rendes átvihető készletnek tekinthető mennyiséget, ezeknek a tagállamoknak saját költségükre meg kell szüntetniük.
A rendes átvihető készlet fogalmát az egyes termékek tekintetében az egyes közös piacszervezések külön feltételei és céljai alapján kell meghatározni.
[…]
(4)   A Bizottság […] hajtja végre és alkalmazza [a fent vázolt szabályozást].
[…]”
A Belga Királyság, a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Görög Köztársaság, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság, Írország, az Olasz Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, a Holland Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Portugál Köztársaság, a Finn Köztársaság, a Svéd Királyság, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (az Európai Unió tagállamai) és az új tagállamok között a csatlakozásról szóló, 2003. április 16‑án Athénban létrejött szerződés (
HL 2003. L 236., 17. o.
, a továbbiakban: csatlakozási szerződés) 2. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy az Unió intézményei a csatlakozás előtt elfogadhatják többek között a csatlakozási okmány 41. cikkében és IV. mellékletében említett intézkedéseket. Az említett okmány 41. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből az agrárpolitikának (KAP) az ebben az okmányban meghatározott feltételek szerinti alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében az Európai Bizottság átmeneti intézkedéseket hozhat a csatlakozást követő hároméves időszakban, és azokat csak ez alatt az időszak alatt lehet alkalmazni.
Az Unió által a csatlakozás előtt elfogadott intézkedések
A Bizottság a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdése és a csatlakozási okmány 41. cikkének első bekezdése alapján 2003. november 10‑én elfogadta a mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló 1972/2003/EK rendeletet (
HL 2003. L 293., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 40. kötet, 474. o.).
Az 1972/2003 rendelet (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy annak elkerülése érdekében, hogy a csatlakozás következtében a kereskedelem a mezőgazdasági piacok közös szervezését veszélyeztető módon eltérüljön, átmeneti intézkedéseket kell hozni. Az említett rendelet (3) preambulumbekezdésében szerepel, hogy ezen eltérüléseket gyakran a bővítésre tekintettel mesterségesen előidézett termékmozgások okozzák, olyan termékek tekintetében, amelyek nem képezik az érintett állam rendes készleteinek részét, és hogy azonban a többletkészletek a nemzeti termelésből is származhatnak. Végül meghatározza, hogy ennélfogva visszatartó erejű terheket kell az új tagállamokban lévő többletkészletekre kiszabni.
A legutóbb a 2004. április 20‑i 735/2004/EK bizottsági rendelettel (
HL 2004. L 114., 13. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 44. kötet, 111. o.) módosított 1972/2003 rendelet 4. cikke bevezeti a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén szabad forgalomban lévő bizonyos, a cukortól eltérő mezőgazdasági termékek (a továbbiakban: cem‑termékek) többletkészleteire vonatkozó díjak rendszerét. E cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának sérelme nélkül, és abban az esetben, ha nemzeti szinten nem alkalmazandó szigorúbb előírás, az új tagállamok a többletkészletek tulajdonosaira díjat vetnek ki. A módosított 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése meghatározza a szóban forgó díj összegét, és úgy rendelkezik, hogy az ebből származó összeg az érintett új tagállam nemzeti költségvetésébe folyik be. Végül e rendelet 4. cikkének (5) bekezdése tartalmazza azon cem‑termékek – új tagállamonként eltérő – listáját, amelyekre az említett rendelet alkalmazandó. E cem‑termékek azonosítása a Kombinált Nómenklatúra (KN) szerinti kódok révén történik, amelyek a Bizottság által évente egyszer naprakésszé tett, a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (
HL 1987. L 256., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) I. mellékletében szerepelnek. A jelen ügy tényállására alkalmazandó naprakésszé tételre 2004. január 1‑jén került sor, amikor hatályba lépett a 2658/87 rendelet I. mellékletének módosításáról szóló, 2003. szeptember 11‑i 1789/2003/EK bizottsági rendelet (
HL 2003. L 281., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 14. kötet, 3. o.; helyesbítés:
HL 2006. L 218., 24. o.
).
A Bizottság a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdése és a csatlakozási okmány 41. cikkének első bekezdése alapján 2004. január 14‑én elfogadta a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében a cukorágazatra vonatkozó átmeneti intézkedések megállapításáról szóló 60/2004/EK rendeletet (
HL 2004. L 9., 8. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 42. kötet, 125. o.).
A 2005. április 28‑i 651/2005/EK bizottsági rendelettel (
HL 2005. L 108., 3. o.
) módosított 60/2004 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság legkésőbb 2005. május 31‑ig meghatározza a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglükóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor azon mennyiségeit, amelyek 2004. május 1‑jén meghaladták a rendes átvihető készletnek tekintett mennyiséget valamennyi új tagállam területén (a továbbiakban: cukortöbblet). E rendelkezés azt a módszert is előírja, ahogyan a Bizottságnak meg kell határoznia e többletet.
A 60/2004 rendelet 4. cikkének megfelelően az említett rendelet 4–7. cikkének alkalmazásában a „cukor”, az „izoglukóz” és a „gyümölcscukor” fogalmát a különböző KN‑kódok útján határozzák meg.
A módosított 60/2004 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az érintett új tagállamok biztosítják a cukortöbblettel megegyező cukor‑ és izoglükóz‑mennyiségek uniós intervenció nélkül történő eltávolítását a piacról. A többletek ezen eltávolítását legkésőbb 2005. november 30‑ig kell elvégezni az Unióból való visszatérítés nélküli export, a tüzelőanyag‑ágazatban való felhasználás vagy denaturálás révén.
A módosított 60/2004 rendelet 6. cikkének (3) bekezdése értelmében valamennyi új tagállam 2004. május 1‑jére rendelkezik egy olyan rendszerrel, amely a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglukóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor többletkészleteinek az érintett főbb piaci szereplők szintjén való azonosítására szolgál, és amelyet arra használnak fel, hogy e piaci szereplőket rákényszerítsék a többletkészletüknek megfelelő cukor‑ és izoglükóz‑mennyiségeknek a piacról a saját költségükön történő eltávolítására. E piaci szereplők bizonyítékot szolgáltatnak arra nézve, hogy erre az eltávolításra legkésőbb 2005. november 30‑ig sor került. Ellenkező esetben az új tagállamnak köteleznie kell e piaci szereplőket az el nem távolított mennyiséggel arányos pénzügyi hozzájárulás megfizetésére, amely összeg e tagállam nemzeti költségvetésébe folyik be.
A módosított 60/2004 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy legkésőbb 2006. március 31‑ig az új tagállamoknak bizonyítékot kell szolgáltatniuk a Bizottságnak arra nézve, hogy a cukortöbbletet eltávolították a piacról. Ugyanezen cikk (2) bekezdése előírja, hogy valamennyi érintett új tagállamnak azon cukortöbblettel arányos összegnek megfelelő pénzügyi hozzájárulást kell megfizetnie, amellyel kapcsolatban nem szolgáltattak ilyen bizonyítékot. Ezen összeget be kell fizetni az Unió költségvetésébe, és a 2004/2005. gazdasági évre vonatkozó termelési illeték kiszámításánál figyelembe kell venni.
Az 1789/2003, az 1972/2003 és a 60/2004 rendeletet észt nyelven 2004. augusztus 6‑án, 2005. március 3‑án, illetve 2004. július 4‑én tették közzé az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
.
Az Észt Köztársaság által a csatlakozás előtt elfogadott intézkedések
2004. április 7‑én az Észt Köztársaság elfogadta az Üleliigse laovaru tasu seadust (a többletkészletek után fizetendő díjról szóló törvény, RT I 2004, 30, 203). 2006. október 5‑i ítéletében a Riigikohus (legfelsőbb bíróság, Észtország) megállapította, hogy e törvény 6. §‑ának (1) bekezdése nem alkalmazható, mivel ellentétes az 1972/2003 rendelettel. E bíróság álláspontja szerint az e rendelkezésben előírt, az átvihető készlet számítása során 1,2‑es együttható alkalmazására vonatkozó kötelezettség nem tesz lehetővé az egyes piaci szereplők között kellően differenciált bánásmódot. Azért, hogy e határozatnak eleget tegyen, az észt országgyűlés egy 2007. január 25‑én elfogadott törvénnyel (RT I 2007, 12, 65) többször módosította a többletkészletek után fizetendő díjról szóló törvényt. E törvény módosított formájában (a továbbiakban: ÜLTS) 2007. február 16‑án lépett hatályba, és visszaható hatállyal rendelkezik a 2004. május 1‑je után keletkezett helyzetekre.
Az ÜLTS 4. §‑a értelmében az észt piaci szereplőknek díjat kell fizetniük a birtokukban lévő olyan többletkészletek után, amelyeket a megadott határidőkön belül nem távolítottak el a piacról.
Az ÜLTS 7. §‑a értelmében az egyes piaci szereplők „többletkészlete” a 2004. május 1‑jén ténylegesen rendelkezésre álló készlet és az átvihető készlet különbsége.
Az ÜLTS 6. §‑a úgy határozza meg az „átvihető készlet” fogalmát, mint a csatlakozást megelőző négy évben, azaz a 2000–2003 között az egyes piaci szereplők által birtokolt készletek éves átlagának 1,2‑szeres szorzata. Annak érdekében, hogy enyhítsék e szabály szigorát azon piaci szereplőkre nézve, akik nem gyakoroltak releváns tevékenységet a hivatkozott négy év során, a fent említett 6. § ezenkívül az alábbi két speciális szabályt határozza meg.
Az ÜLTS 10. §‑a szerint az átvihető készletet és a többletkészletet az észt mezőgazdasági minisztérium számolja ki a piaci szereplő bevallásai alapján. A piaci szereplő indokolt kérésére a mezőgazdasági minisztérium figyelembe vehet bizonyos tényezőket, amelyek magyarázatot adhatnak a készlet mindenfajta spekulációtól független növekedésére.
Az ÜLTS 12. §‑a előírja a piaci szereplők számára, hogy a 60/2004 rendeletben foglalt módszerek alkalmazásával távolítsák el a cukor többletkészleteit.
Az Unió által a csatlakozás után elfogadott intézkedések
A Bizottság 2005. május 31‑én a Cseh Köztársaságban, Észtországban, Cipruson, Lettországban, Litvániában, Magyarországon, Máltán, Lengyelországban, Szlovéniában és Szlovákiában a cukorból, izoglükózból és gyümölcscukorból felhalmozott többletkészletek meghatározásáról szóló 832/2005/EK rendelet (
HL 2005. L 138., 3. o.
) elfogadásával kiszámította valamennyi új tagállam cukortöbbletét. Az említett rendelet 1. cikke meghatározta azon cukormennyiséget, amelyet mindannak az öt új tagállamnak el kell távolítania a belső piacról, amely tekintetében végül megállapították a cukortöbblet fennállását.
2006. november 13‑án a Bizottság elfogadta a cukor el nem távolított többletmennyiségei után kivetendő összegekről szóló, 2006/776/EK határozatot (
HL 2006. L 314., 35. o.
, a továbbiakban: cukorhatározat). Ebben a határozatban a Bizottság megjegyezte, hogy a fenti 20. pontban említett öt új tagállam közül három a 60/2004 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében előírt határidőn belül bizonyítékot szolgáltatott a 832/2005 rendeletben megállapított cukortöbbletek egy részének eltávolításáról. Ezt követően a 60/2004 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésével összhangban kiszámította az érintett öt tagállam által fizetendő pénzügyi hozzájárulás összegét azon többletekre nézve, amelyek tekintetében nem szolgáltattak ilyen bizonyítékot. Ezt az összeget az egyes érintett tagállamok vonatkozásában az el nem távolított mennyiségnek a 2004. május 1‑jétől 2005. november 30‑ig terjedő időszakban a 17019910 KN‑kód alá tartozó fehér cukorra alkalmazandó legmagasabb export‑visszatérítéssel történő megszorzásával számították ki. A cukorhatározat 1. cikke értelmében az Észt Köztársasággal szemben 45686268 euró összegű pénzügyi hozzájárulást vetettek ki, amely összeget az Észt Köztársaság az e határozat 2. cikkében előírt határidőkön belül, több részletben fizetett be az Unió költségvetésébe; az utolsó részlet megfizetésére 2009 decemberében került sor.
A Bizottság 2007. május 4‑én a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (4) bekezdése alapján elfogadta a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia Európai Unióhoz történő csatlakozásával összefüggésben a cukortól eltérő mezőgazdasági termékek többletkészleteinek meghatározásáról és e készletek felszámolásának pénzügyi következményeiről szóló 2007/361/EK határozatot (
HL 2007. L 138., 14. o.
, a továbbiakban: cem‑termék‑határozat). Ebben a határozatban kiszámította a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén lévő cem‑termék‑többleteket, valamint e többletek eltávolítása költségeinek fedezése érdekében az azon kilenc új tagállam által fizetendő pénzügyi hozzájárulás összegét, amelyek tekintetében ilyen többleteket állapítottak meg. Az Unió költségvetési bevételeinek tekintett ezen összegeket négy részletben kellett megfizetni, amelyek közül az utolsó részlet fizetési határideje 2010. május 31. volt. Az Észt Köztársasággal szemben így 6584000 euró összegű pénzügyi hozzájárulás megfizetését írták elő, amely összeget az előírt határidőkön belül befizetett az Unió költségvetésébe.
A hivatkozott ítéletek
A Törvényszék a fellebbezéssel meg nem támadott 2012. március 29‑i Cseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletben (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑i Litvánia kontra Bizottság ítéletben (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) megsemmisítette a cem‑termék‑határozatot azzal az indokkal, hogy a cem‑termék‑többletek eltávolításának az e határozatban meghatározott módszere nem felelt meg a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének.
A Bíróság a 2012. július 12‑i Pimix ítéletben (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) adott választ a Riigikohus (legfelsőbb bíróság) által az EUMSZ 267. cikk alapján az EUMSZ 288. cikk, az EUMSZ 297. cikk (1) bekezdése, valamint a csatlakozási okmány 58. cikke értelmezésére vonatkozóan előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemre. Ezt a kérdést egy észt vállalkozás és az észt hatóságok között a vállalkozás birtokában lévő bizonyos cem‑termékek többletkészletei után fizetendő, az ÜLTS alapján kiszámított és követelt díj beszedésének tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő. A jogvita középpontjában az ÜLTS érintett vállalkozással szembeni érvényesíthetősége állt. A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei voltak e tekintetben, mivel egyrészt az ÜLTS az 1789/2003 és az 1972/2003 rendelet több rendelkezésére utalt, másrészt pedig e rendeleteket 2004. május 1‑je után, ugyanakkor a vállalkozásra vonatkozó díjmegállapító határozat meghozatala előtt tették közzé észt nyelven a Hivatalos Lapban.
A Bíróság megállapította, hogy az ÜLTS elfogadásával az Észt Köztársaság végrehajtotta az 1972/2003 rendeletből eredő kötelezettségeket azáltal, hogy a cem‑termékek többletkészletei után díjat vezetett be, és megállapította e díj számításának módjait. Mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy először is az ÜLTS 2004. május 1‑jei hatálybalépésekor a magánszemélyeknek nem volt lehetőségük arra, hogy az uniós szabályozásnak a Hivatalos Lapban észt nyelven történő szabályszerű közzétételén keresztül megismerjék azokat a termékeket, amelyekre e díjat kiszabták, másodszor, hogy az ÜLTS nem határozta meg e termékeket, hanem csupán az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésére utalt, és harmadszor, hogy a magánszemélyek a nemzeti szabályozáson keresztül nem tudták beazonosítani e termékeket, mivel az észt vámnómenklatúrát 2004. május 1‑jétől hatályon kívül helyezték. A Bíróság mindezek alapján megállapította, hogy az 1789/2003 és az 1972/2003 rendelet releváns rendelkezései 2004. május 1‑jétől nem voltak érvényesíthetők Észtországban a magánszemélyekkel szemben, mivel azokat nem tették közzé szabályszerűen észt nyelven a Hivatalos Lapban, vagy nem vették át e tagállam nemzeti jogába (2012. július 12‑iPimix ítélet,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
,
39.
,
41.
és
42.
pont).
A Bíróság megállapította, hogy ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg sem az, hogy az alapügyben érintett vállalkozás a gyakorlatban tudomással bírt a 2004. május 1‑jétől fennálló kötelezettségeinek terjedelméről, sem pedig az, hogy biztosítani kell az 1972/2003 rendelet célkitűzésének megvalósulását (2012. július 12‑iPimix ítélet,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
,
–
46.
pont).
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre a Bíróság tehát annak megjelölésével válaszolt, hogy a csatlakozási okmány 58. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes Észtországban az 1972/2003 rendelet olyan rendelkezéseinek magánszemélyekre való alkalmazása, amelyeket 2004. május 1‑jén nem tettek közzé észt nyelven a Hivatalos Lapban, és nem is vettek át e tagállam nemzeti jogába, még ha e magánszemélyek arról más módon tudomást is szerezhettek (2012. július 12‑iPimix ítélet,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
,
47.
pont).
Az Észt Köztársaság cukorhatározat módosítása iránti kérelme
2012. augusztus 2‑i levelével az Észt Köztársaság arra kérte a Bizottság Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóságát, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) fényében ismertesse álláspontját az új tagállamok által a mezőgazdasági terméktöbbletek, és különösen a cukortöbbletek fennállása miatt az Unió költségvetésébe befizetendő pénzügyi hozzájárulások összegének visszatérítése tárgyában tervezett intézkedésekről. Az Észt Köztársaság és a Bizottság szervezeti egységei a 2012. szeptember 17‑i és 2012. november 8‑i találkozójukon vitatták meg ezt a kérdést.
2012. november 15‑i levelében a Bizottság arról tájékoztatta az Észt Köztársaságot, hogy visszatérítik számára a cem‑termék‑határozat értelmében az Unió költségvetésébe befizetett összegeket. A visszatérítésre 2012. december hónap végén került sor.
Az Észt Köztársaság és a Bizottság szervezeti egységei a 2013. február 21‑i találkozójukon megvitatták az Észt Köztársaság által a cukorhatározattal összhangban az Unió költségvetésébe befizetett pénzügyi hozzájárulások összegének esetleges visszatérítését.
Mivel az Észt Köztársaság nem tartotta kielégítőnek a 2012. augusztus 2‑i levelére adott választ, a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóságnak címzett 2013. szeptember 18‑i levelével pontosította előző levelének tartalmát, kiegészítette annak indokolását, és a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) fényében a cukorhatározat felülvizsgálata és módosítása iránti kérelmet intézett a Bizottsághoz az e határozat alapján az Unió költségvetésébe befizetett összegek visszatérítése érdekében.
2014. december 22‑i levelével (a továbbiakban: megtámadott jogi aktus) a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság főigazgatója (a továbbiakban: főigazgató) azt válaszolta az Észt Köztársaságnak, hogy nem szükséges módosítani a cukorhatározatot.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2015. március 4‑én benyújtott keresetlevelével az Észt Köztársaság az EUMSZ 263. cikk alapján a megtámadott jogi aktus megsemmisítése iránti keresetet terjesztett elő.
A Törvényszék Hivatalához 2015. július 1‑jén benyújtott beadványával a Lett Köztársaság kérte, hogy az Észt Köztársaság kereseti kérelmeinek támogatása végett az eljárásba beavatkozhasson, amely kérelemnek a Törvényszék első tanácsának elnöke 2015. szeptember 2‑án helyt adott. A Lett Köztársaság ugyanakkor nem nyújtott be beavatkozási beadványt.
2016. június 15‑i határozatával a Törvényszék az első tanács javaslatára az ügyet a Törvényszék eljárási szabályzata 28. cikkének (1)–(3) bekezdése alapján a kibővített első tanács elé utalta.
2016. július 13‑án az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (kibővített első tanács) úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és az eljárási szabályzat 89. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében bizonyos kérdések megválaszolására szólította fel a feleket, aminek a felek a kitűzött határidőn belül eleget tettek.
A 2016. szeptember 7‑i tárgyaláson – amelyen a Lett Köztársaság nem vett részt – a Törvényszék meghallgatta az Észt Köztársaság és a Bizottság szóbeli előadásait, és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaikat.
A Lett Köztársaság által támogatott Észt Köztársaság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
semmisítse meg a megtámadott jogi aktust;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
elsődlegesen a keresetet mint elfogadhatatlant utasítsa el;
—
másodlagosan a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;
—
az Észt Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
Az elfogadhatóságról
Anélkül, hogy formálisan önálló beadványban elfogadhatatlansági kifogást hozna fel, a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott jogi aktus nem megtámadható jogi aktus, és így a kereset elfogadhatatlan, amit az Észt Köztársaság vitat.
A Bizottság lényegében két elfogadhatatlansági kifogást ad elő, amelyek közül az elsődlegesen hivatkozott első kifogás a megtámadott jogi aktus jellegén alapul, és egyszerű véleménynyilvánításnak tekinthető, míg a másodlagosan előadott második kifogás e jogi aktus megerősítő jellegén alapul.
Az első elfogadhatatlansági kifogásról
A Bizottság rámutat egyrészt arra, hogy mivel az Észt Köztársaság már a megtámadott jogi aktus elfogadása előtt a cukorhatározatban megjelölt összegek adósa volt, és a későbbiekben is az maradt, e jogi aktusnak nem voltak jogkövetkezményei, másrészt pedig rámutat arra, hogy az említett jogi aktus mindössze egyszerű szakmai elemzést tartalmaz a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) cukorhatározatra gyakorolt hatásáról. Ezen utóbbi érvet a Bizottság a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában, valamint a tárgyalás során fejtette ki. A Bizottság rámutatott arra, hogy a megtámadott jogi aktus nem minősül a cukorhatározat módosítása iránti kérelmet elutasító valódi határozatnak, hanem csupán a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság egyszerű véleménynyilvánításának. E tekintetben hozzátette, hogy a tárgyalás során az Észt Köztársaság nem egyértelműen a cukorhatározat módosítását, hanem inkább a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság véleményét kérte ki e határozat felülvizsgálatának lehetőségéről. A megtámadott jogi aktus így a kért szakmai véleményt tartalmazza.
Az Észt Köztársaság vitatja a Bizottság érveit.
A tagállamok vagy intézmények által benyújtott megsemmisítés iránti keresetek keretében az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak minősül az uniós intézmények által elfogadott valamennyi olyan rendelkezés, függetlenül a formájától, amely kötelező joghatások kiváltására irányul (lásd: 2011. október 13‑iDeutsche Post és Németország kontra Bizottság ítélet,
C‑463/10 P és C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezeket a joghatásokat olyan objektív szempontoknak megfelelően kell vizsgálni, mint az aktus tartalma, adott esetben figyelembe véve ez utóbbi elfogadásának hátterét (2014. február 13‑iMagyarország kontra Bizottság ítélet,
C‑31/13 P
,
EU:C:2014:70
,
55.
pont).
Nem minősül az EUMSZ 263. cikk értelmében vett határozatnak minden levél, amelyet valamely uniós intézmény a címzett kérelmére küld válaszul (lásd ebben az értelemben: 1993. január 27‑iMiethke kontra Parlament végzés,
C‑25/92
,
EU:C:1993:32
,
10.
pont). Konkrétan valamely uniós intézmény írásbeli véleménynyilvánítása nem minősülhet megsemmisítés iránti keresettel megtámadható határozatnak, amennyiben e vélemény megfogalmazására olyan területen kerül sor, ahol az említett intézmény nem rendelkezik döntéshozatali jogkörrel, hanem csupán azzal a lehetőséggel, hogy kinyilvánítsa az álláspontját, amely nem köti a hatáskörrel rendelkező hatóságokat, és a véleménynyilvánításnak sem a szövegéből, sem a tartalmából nem következik, hogy az bármilyen joghatás kiváltására irányulna (lásd ebben az értelemben: 1980. március 27‑iSucrimex és Westzucker kontra Bizottság ítélet,
133/79
,
EU:C:1980:104
,
–
18.
pont).
A fenti 28–32. pontban kifejtettekből kitűnik, hogy a megtámadott jogi aktus a Bizottság és az Észt Köztársaság közötti hosszú egyeztetést zárta le, és e jogi aktus az Észt Köztársaság Bizottságnak címzett 2013. szeptember 18‑i levelére adott válasznak minősül.
Az Észt Köztársaság Bizottságnak címzett 2013. szeptember 18‑i levele a következők megjelölésével kezdődik: „A [cukorhatározat] módosítása iránti kérelem”. A levél két részből áll. Az első rész a tényállást ismerteti. A második, „Az [Észt Köztársaság] kérelme” című rész tartalmazza az annak alátámasztására irányuló részletes indokolást, hogy a cukorhatározat összeegyeztethetetlen az együttesen értelmezett 2012. július 12‑i Pimix ítélettel (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélettel (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélettel (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
). Az Észt Köztársaság e rész utolsó bekezdésében megjelöli, hogy „[az] uniós jogi aktus[ok]nak a [2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
)] szerinti értelmezése alapján el kell végezni a [cukorhatározat] felülvizsgálatát és módosítását annak érdekében, hogy a határozat összhangban álljon az [érintett jogi aktusok] hatályával és jelentőségével, [ahogy azokat] a hatálybalépés[ük] óta értelmezni és alkalmazni kellett volna”.
Meg kell tehát jegyezni, hogy 2013. szeptember 18‑i levelével az Észt Köztársaság nem a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság egyszerű szakmai elemzését kívánta beszerezni a cukorhatározat felülvizsgálatának elméleti lehetőségével kapcsolatban. Olyan kérelemről volt szó, amely e határozat felülvizsgálatára és módosítására irányult.
A megtámadott jogi aktus szövege megerősíti, hogy maga a főigazgató is a cukorhatározat módosítása iránti kérelemnek tekintette a 2013. szeptember 18‑i levelet.
A megtámadott jogi aktus ugyanis mindenekelőtt a következőket jelöli meg:
„Tárgy: A [cukorhatározat] módosítása iránti kérelmei”
Ezt követően a főigazgató a megtámadott jogi aktusban megjegyezte, hogy az Észt Köztársaság többször kapcsolatba lépett a Bizottsággal „a cukorhatározat módosítása érdekében”.
Végül a főigazgató kifejtette, hogy kétféle érv ismertetésével kívánja alátámasztani, hogy miért „nem ad helyt az [Észt Köztársaság] cukorhatározat módosítása iránti kérelmének”.
Ezért a megtámadott jogi aktus utolsó mondata – amely szerint az említett jogi aktusban korábban kifejtetteket figyelembe véve a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság nem juthatott arra a következtetésre, hogy a cukorhatározat hibás volt, és így módosításra szorult – nem egyszerű szakmai véleménynyilvánításnak, hanem – a Bizottság állításával ellentétben – a cukorhatározat módosítása iránti kérelem elutasításának minősül.
A Bizottság hatáskörrel rendelkezett az általa korábban elfogadott cukorhatározat felülvizsgálatára, és adott esetben módosítására. Ezenfelül a megtámadott jogi aktus szövegéből és tartalmából egyértelműen az következik, hogy azzal a Bizottság véglegesen el kívánta utasítani az Észt Köztársaság cukorhatározat módosítása iránti kérelmét. Ezért a megtámadott jogi aktus nem tekinthető joghatással nem rendelkező egyszerű véleménynyilvánításnak.
Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg a Bizottság által hivatkozott azon körülmény, miszerint az Észt Köztársaság már a megtámadott jogi aktus elfogadása előtt a cukorhatározatban megjelölt összegek adósa volt, és a későbbiekben is az maradt.
Ugyanis, jóllehet a megtámadott jogi aktus nem eredményezte az Észt Köztársasággal szembeni fizetési kötelezettség megállapítását, ez nem jelenti azt, hogy e jogi aktus szükségszerűen nem rendelkezik joghatással, mivel véglegesen elutasítja az Észt Köztársaságnak a cukorhatározat módosítása iránti indokolt kérelmét, amely módosításról ezen állam úgy véli, hogy ahhoz joga van.
Az első elfogadhatatlansági kifogást tehát el kell utasítani.
A második elfogadhatatlansági kifogásról
Előzetes észrevételek
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ha a megtámadott jogi aktus egy korábbi jogi aktust tisztán megerősítő jellegű, a kereset csak akkor elfogadható, ha a megerősített jogi aktust határidőben támadták meg. Ezért amennyiben a felperes hagyja eltelni az olyan határozat megtámadására biztosított határidőt, amely egyértelműen az érdekeit érintő joghatásokat kiváltó intézkedést állapított meg, és kötelezően rá vonatkozik, e határidő nem kezdődik újra sem annak kérelmezésével, hogy a szóban forgó jogi aktus kibocsátója vizsgálja felül a határozatát, sem pedig a korábban hozott határozatot megerősítő elutasító határozat elleni kereset benyújtásával (lásd: 1995. március 15‑iCOBRECAF és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑514/93
,
EU:T:1995:49
,
44.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 1997. július 10‑iAssiDomän Kraft Products és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑227/95
,
EU:T:1997:108
,
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2010. február 12‑iBizottság kontra CdT végzés,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanakkor új és lényeges tények fennállása igazolhatja a jogerőssé vált korábbi határozat felülvizsgálata iránti kérelmet. Amennyiben a jogi aktus olyan kérelemre képez választ, amelyben ilyen tényekre hivatkoznak, és amellyel azt kérik, hogy a közigazgatási szerv vizsgálja felül a korábbi határozatát, e jogi aktus nem tekinthető pusztán megerősítő jellegűnek, mivel e tényeket bírálja el, és ezért új elemet tartalmaz a korábbi határozathoz képest. Így a valamely jogerőssé vált határozatnak az új és lényeges tényeken alapuló felülvizsgálatát követően az érintett intézménynek új határozatot kell hoznia, amelynek a jogszerűségét adott esetben vitatni lehet az uniós bíróság előtt. Ezzel szemben új és lényeges tények hiányában az intézmény nem köteles arra, hogy a korábbi határozatát felülvizsgálja (2001. február 7‑iInpesca kontra Bizottság ítélet,
T‑186/98
,
EU:T:2001:42
,
–
48.
pont; 2014. november 13‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
34.
és
35.
pont).
Ebből az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy valamely jogi aktust akkor kell a helyzet felülvizsgálatát követően elfogadottnak tekinteni, ami kizárja, hogy ez a jogi aktus pusztán megerősítő jellegűnek legyen tekinthető, ha e jogi aktust az érdekelt kérelmére, vagy a kibocsátójának a saját kezdeményezésére fogadták el olyan lényeges elemek alapján, amelyeket a korábbi jogi aktus elfogadásakor nem vettek figyelembe. Ezek az elemek éppen azért újak, mert azokat korábban nem vették figyelembe. Ha azonban azok a ténybeli és jogi elemek, amelyeken az új jogi aktus alapul, nem különböznek a korábbi jogi aktus elfogadását igazoló elemektől, ezen új jogi aktus a korábbi jogi aktust pusztán megerősítő jellegűnek minősül (2014. november 13‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
36.
és
37.
pont).
A jelen esetben a Bizottság arra hivatkozik, hogy amennyiben a megtámadott jogi aktust határozatnak, és nem joghatással nem rendelkező egyszerű véleménynyilvánításnak kell tekinteni, akkor e jogi aktus a cukorhatározatot megerősítő határozatnak minősül. Az Észt Köztársaság valójában meg kívánja kerülni azon tilalmat, amely szerint e határozattal szemben az EUMSZ 263. cikkben előírt határidő lejártát követően nem nyújtható be kereset. Márpedig e tilalom megkerülésének igazolása érdekében nem támaszkodhat a 2012. július 12‑iPimix ítéletre (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletre (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítéletre (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), amelyek mindössze kifejtik bizonyos rendelkezések hatályát, ahogy azokat a hatálybalépésük óta értelmezni kellett volna. Vagyis nem olyan új tényről van szó, amely igazolná a határozat felülvizsgálatát.
A Bizottság egyébiránt az ügy érdemére vonatkozó több észrevételt terjeszt elő annak alátámasztására, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nem tekinthető a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett lényeges elemnek.
Az Észt Köztársaság azt válaszolja a Bizottságnak, hogy a megtámadott jogi aktus nem minősül megerősítő határozatnak, mivel három új elem – nevezetesen a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) – cukorhatározatra gyakorolt hatását vizsgálja. Az Észt Köztársaság hozzáteszi, hogy azért nem vitatta ezt a határozatot, mert az említett ítéletek kihirdetése előtt nem volt oka kétségbe vonni annak jogszerűségét. A cukorhatározat módosítása iránti kérelmet követően az Észt Köztársaság és a Bizottság közötti konzultációk azt támasztják alá, hogy a Bizottság nem alakította ki végleges álláspontját a megtámadott jogi aktus elfogadása előtt.
Ezenfelül az Észt Köztársaság vitatja a Bizottság által annak alátámasztása érdekében tett észrevételeket, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nem minősül a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett lényeges elemnek.
Ezért meg kell vizsgálni, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett új és lényeges elemnek tekinthető‑e.
Arról a kérdésről, hogy a hivatkozott ítéletek új elemeknek tekinthetők‑e
Nem vitatott, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítéletet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑i Litvánia kontra Bizottság ítéletet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) a cukorhatározat elfogadása után hirdették ki. Az említett ítéleteket ezért nem vehették figyelembe a cukorhatározat elfogadásakor. Az a körülmény, hogy ezeket az ítéleteket a cukorhatározatot követően hozták meg, nem elegendő ahhoz, hogy azok a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett új elemeknek legyenek tekinthetők.
Rá kell ugyanis mutatni arra, hogy az Észt Köztársaság a cukorhatározat módosítása iránti kérelmét nem önmagában a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) meghozatalára, vagy az ezekben az ítéletekben feltárt tényre alapítja, hanem az uniós bíróság által az említett ítéletekben ismertetett jogi érvelés analógia útján történő alkalmazására.
Márpedig a 2012. július 12‑i Pimix ítéletet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) illetően emlékeztetni kell arra, hogy azon értelmezés, amelyet a Bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján ráruházott hatáskör alapján valamely uniós jogszabályra vonatkozóan kifejt, megmagyarázza és pontosítja e szabály jelentését és terjedelmét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna, és ennek folytán valamely előzetes döntéshozatali eljárásban hozott ítélet nem konstitutív, hanem tisztán deklaratív jellegű, következésképpen annak hatásai főszabály szerint az értelmezett szabály hatálybalépésének napjára visszamenőleg érvényesülnek (lásd: 2008. február 12‑iKempter ítélet,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) így mindössze megvilágítja a hatályos jogot, ahogyan azt a Bizottság – valamint az Észt Köztársaság – a cukorhatározat elfogadásának időpontjában értelmezhette, illetve értelmezniük kellett volna.
Ami a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítéletet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) illeti, egyrészt rá kell mutatni arra, hogy az ezen ítéletekben a cem‑termék‑határozatot érintően megállapított és a határozat megsemmisítését indokoló szabálytalanságok, amelyek az Észt Köztársaság szerint a cukorhatározatra is befolyást gyakorolnak, már ez utóbbi határozat elfogadásakor is fennálltak, és semmi nem gátolta az Észt Köztársaságot abban, hogy egy, e határozat megsemmisítése iránti kereset keretében hivatkozzon azokra.
Másrészt a Törvényszék által a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletben (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑i Litvánia kontra Bizottság ítéletben (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) követett jogi érvelés mindössze megállapítja a cem‑termék‑határozatot érintő szabálytalanságok fennállását. Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a megsemmisítést kimondó ítéletben az uniós bíróság által megállapított jogellenesség pontos indokaira rámutató indokok figyelembevételének célja mindössze a rendelkező részben foglaltak pontos értelmének megállapítása, ezért a megsemmisítést kimondó ítélet valamely indoka nem alkalmazható olyan személyekkel szemben, akik nem voltak az eljárás felei, és akikkel szemben az ítélet ezért semmilyen döntést sem tartalmazhat. E körülmények között, jóllehet az EUMSZ 263. cikk előírja az érintett intézmény számára annak elkerülését, hogy a megsemmisített aktus felváltására szánt bármely aktust ugyanolyan szabálytalanságok érintsék, mint amelyekre a megsemmisítést kimondó ítélet rámutatott, e rendelkezés nem tartalmazza azt, hogy az érintettek kérelmére az intézménynek felül kell vizsgálnia olyan, a felperestől eltérő címzettekhez intézett azonos vagy hasonló határozatokat, amelyeket állítólagosan ugyanazon szabálytalanság érint (1999. szeptember 14‑iBizottság kontra AssiDomän Kraft Products és társai ítélet,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
,
55.
és
56.
pont).
A 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ezért nem tekinthető a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett új elemnek. E tekintetben meg kell állapítani, hogy amint arra a Bizottság helyesen hivatkozik, az Észt Köztársaság valójában meg kívánja kerülni azon tilalmat, amely szerint a cukorhatározattal szemben az EUMSZ 263. cikkben e tekintetben előírt határidő lejártát követően nem nyújtható be kereset, hiszen ez azt jelentené, hogy valamely jogi aktus címzettje a későbbi ítélkezési gyakorlat alapján bármikor e jogi aktus módosítását kérhetné, és így határozatlan időre megkérdőjelezhetővé válnának a joghatást kiváltó uniós jogi aktusok. Márpedig az EUMSZ 263. cikkben előírt határidő éppen a jogbiztonság védelmére irányul, amikor megakadályozza az időhatár nélküli megkérdőjelezés lehetőségét (lásd ebben az értelemben: 1978. október 12‑iBizottság kontra Belgium ítélet,
156/77
,
EU:C:1978:180
,
20.
pont). Az érintett határozat végleges jellegét nem kérdőjelezheti meg pusztán az a körülmény, hogy sem a közigazgatási szerv – a határozat elfogadása során –, sem a határozat címzettje – az e határozattal szembeni keresetindítási határidő lejárta előtt – nem vette figyelembe az uniós bíróság által valamely későbbi ítéletben követett jogértelmezést vagy jogi érvelést, és azokra nem is hivatkozott.
E tekintetben az Észt Köztársaság a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában arra hivatkozik, hogy „a jogbiztonság […] elve nem zárhatja ki valamely közigazgatási határozat felülvizsgálatát, amennyiben kitűnik, hogy az ellentétes az uniós joggal”, amit többek között azok a megfontolások is megerősítenek, amelyeket a Bíróság a 2006. szeptember 19‑i i‑21 Germany és Arcor ítéletben (
C‑392/04 és C‑422/04
,
EU:C:2006:586
,
52.
pont) tett. Ugyanakkor a Bíróság – jóllehet ezen ítéletben elismerte, hogy a jogbiztonság elve korlátozottan érvényesül az uniós joggal ellentétes és jogerőssé vált közigazgatási határozatok esetében, amelyek módosítása így bizonyos körülmények között igazolt lehet – rámutatott arra, hogy e korlátozások nem alkalmazhatók akkor, amikor a jogerőssé vált határozat felülvizsgálatát kérő személy nem merítette ki a határozattal szemben rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségeket (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 19‑i i‑21 Germany és Arcor ítélet,
C‑392/04 és C‑422/04
,
EU:C:2006:586
,
53.
és
54.
pont).
Az Észt Köztársaság által a felülvizsgálat iránti kérelmében hivatkozott, a fenti 59. és 60. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében vett új elemek hiányában – amelyekről a Bizottság is nyilatkozott – a megtámadott jogi aktust a cukorhatározatot megerősítő jellegűnek kell tekinteni.
Ezért csak mellékesen kell megvizsgálni, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) lényeges elemnek minősülhet‑e.
Arról a kérdésről, hogy a hivatkozott ítéletek lényeges elemeknek tekinthetők‑e
A fenti 59. és 60. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében valamely elem akkor tekintendő lényegesnek, ha alkalmas arra, hogy jelentős mértékben módosítsa a korábbi jogi aktus kibocsátói által figyelembe vett jogi helyzetet, mint például többek közt az olyan elem, amely kétségeket ébreszt az említett jogi aktus által elfogadott megoldás megalapozottságát illetően (lásd: 2014. november 13‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
39.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) kétségeket ébreszt‑e a cukorhatározat megalapozottságát illetően.
Erre a kérdésre az Észt Köztársaság és a Bizottság nem tért ki külön a kereset elfogadhatóságának vonatkozásában. Ugyanakkor az első jogalap alátámasztása érdekében az Észt Köztársaság számos – a Bizottság által vitatott – érvet terjesztett elő annak bizonyítására, hogy a cukorhatározat jogellenessége kitűnik a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) értelmezéséből.
E tekintetben az Észt Köztársaság lényegében rámutat arra, hogy a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) együttes olvasata azt mutatja, hogy a cukorhatározat ellentétes volt a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésével és az említett okmány 58. cikkével. Először is arra hivatkozik, hogy a csatlakozásra tekintettel elfogadott, a cukortöbbletek eltávolítására szolgáló rendszer célkitűzése az volt, hogy elkerülje a fennakadásokat a cukor piacának közös szervezése által előírt mechanizmusokban. E célkitűzés megvalósítása érdekében a 60/2004 rendelet arra kötelezte az új tagállamokat, hogy egyrészt 2004. május 1‑jére rendelkezzenek a legfontosabb piaci szereplők többletkészleteinek azonosítására szolgáló rendszerrel, másrészt pedig rákényszerítsék e piaci szereplőket arra, hogy bizonyítékot szolgáltassanak arra nézve, hogy 2005. november 30‑ig sor került az említett készletek eltávolítására, vagy arra, hogy fizessenek pénzügyi hozzájárulást az el nem távolított mennyiség után. Az Észt Köztársaság ezt a kötelezettséget az ÜLTS elfogadásával teljesítette. Egyébiránt a 2012. július 12‑i Pimix ítéletből (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) kitűnik, hogy a csatlakozási okmány 58. cikke értelmében az észt piaci szereplőkkel szemben még akkor sem érvényesíthető egy észt nyelven közzé nem tett rendelet, ha e piaci szereplőket tájékoztatták a rendeletből fakadó kötelezettségekről, és azokat tiszteletben tartották. Ezért az észt piaci szereplőkkel szemben nem volt érvényesíthető az ÜLTS, amely a 60/2004 rendelet rendelkezéseire, valamint a cukornak a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendeletből (
HL 1992. L 302., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.) eredő KN‑kódjára utal, amely jogszabályokat észt nyelven 2005. augusztus 6‑án, illetve 2005. július 4‑én tették közzé. Az Észt Köztársaság rámutat arra, hogy ezen okból kifolyólag a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) kihirdetését követően visszatérítette az érintett észt piaci szereplőknek az ÜLTS‑nek megfelelően befizetett összegeket. A 60/2004 rendeletből fakadó többleteltávolítási kötelezettsége ezért gyakorlatilag az Unió költségvetéséhez nyújtandó egyszerű pénzügyi hozzájárulás megfizetésére korlátozódott. Márpedig a 2012. március 29‑i Cseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletnek (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑i Litvánia kontra Bizottság ítéletnek (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) megfelelően ez összeegyeztethetetlen a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésével.
A Bizottság vitatja az Észt Köztársaság érveit.
Meg kell jegyezni, hogy az Észt Köztársaság érvei két kumulatív állításon alapulnak, mégpedig egyrészt azon, hogy a 2012. július 12‑i Pimix ítéletből (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) kitűnik, hogy lehetetlen volt számára beszedni az észt piaci szereplőktől a 60/2004 rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében említett összegeket, és másrészt azon, hogy a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletből (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítéletből (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) kitűnik, hogy ennek lehetetlenségére tekintettel a Bizottság nem kérhette tőle az említett rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerinti pénzügyi hozzájárulás megfizetését.
Ezért ezen állítások mindegyikét meg kell vizsgálni, hiszen a két állítás bármelyikének elutasítása elegendő annak megállapításához, hogy az Észt Köztársaság érvei megalapozatlanok, és így nem bizonyította, hogy a 2012. július 12‑i Pimix ítéletet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítéletet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑i Litvánia kontra Bizottság ítéletet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett lényeges elemnek kell tekinteni.
Első állításának alátámasztása érdekében, miszerint lehetetlen volt beszedni az észt piaci szereplőktől a 60/2004 rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében megjelölt összegeket, az Észt Köztársaság rámutat arra, hogy a piaci szereplők ÜLTS szerinti azon kötelezettsége, amely szerint pénzügyi hozzájárulást kell fizetniük a nemzeti költségvetésbe a cukor‑többletkészleteik eltávolításának elmaradása esetén, nem volt érvényesíthető az említett piaci szereplőkkel szemben, még ha e hozzájárulást a 60/2004 rendelet észt nyelven történő közzétételét követő időpontban kellett is megfizetniük. A piaci szereplők kötelezettségei 2004. május 1‑jén keletkeztek, amikor meghatározták a többletkészleteiket, és amikorra az új tagállamoknak rendelkezniük kellett az azonosításra szolgáló rendszerrel. Ezt erősíti meg lényegében a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), amelyben az ÜLTS‑en alapuló díjmegállapító határozatokról a Bíróság kimondta, hogy azok nem érvényesíthetők a piaci szereplőkkel szemben, jóllehet azokat az 1972/2003 rendelet észt nyelven történő közzétételét követően hozták meg. Egyébiránt az ítélkezési gyakorlattal összhangban indokolatlan lenne a 2004. május 1‑jei időponttól eltérő dátum alapulvétele a csatlakozásra tekintettel elfogadott átmeneti intézkedések alkalmazásakor.
E tekintetben elegendő rámutatni arra, hogy az Észt Köztársaság állításával ellentétben az észt piaci szereplők által az észt nemzeti költségvetésbe fizetendő díjat keletkeztető tényállás – a módosított 60/2004 rendelet 6. cikkének (3) bekezdésével összhangban – nem a többletkészletek csatlakozás időpontjában való birtoklása volt. E rendelkezésből ugyanis egyértelműen kitűnik, hogy a díjat keletkeztető tényállás a többletkészletek 2005. november 30‑ig való eltávolításának elmaradása volt. Márpedig az 1789/2003 és a 60/2004 rendeletet több mint tizenöt hónappal ezen időpont előtt közzétették észt nyelven a Hivatalos Lapban (lásd: fenti 13. pont). Ezért úgy kell tekinteni, hogy e rendeleteknek a Hivatalos Lapban való, észt nyelvű közzétételének hiánya nem gátolta az Észt Köztársaságot abban, hogy a szóban forgó díj megfizetése érdekében érvényesítse az ÜLTS‑t az észt piaci szereplőkkel szemben.
Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg az Észt Köztársaság azon érve, amely szerint a 2012. július 12‑i Pimix ítéletben (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) az ÜLTS‑en alapuló díjmegállapító határozatokról a Bíróság kimondta, hogy azok nem érvényesíthetők a piaci szereplőkkel szemben, jóllehet e határozatokat az 1789/2003 és az 1972/2003 rendeleteknek a Hivatalos Lapban való, észt nyelvű közzétételét követően hozták meg.
A 2012. július 12‑iPimix ítéletben (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) a Bíróság ugyanis megállapította, hogy a cem‑termékek többletkészletei vonatkozásában az 1972/2003 rendelet 4. cikkében előírt díjfizetési kötelezettséget a csatlakozás időpontjában birtokolt készletek függvényében határozták meg, ezért a díjmegállapító határozat meghozatalának időpontja nem érintette az említett díjat keletkeztető tényállást. Ez a megállapítás a jelen ügyben nem alkalmazható, mivel a többletkészletek vonatkozásában az 1972/2003 rendelet 4. cikkében, illetve a 60/2004 rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében előírt díjfizetési kötelezettség különböző időpontokban keletkezett. Ekképpen, míg az 1972/2003 rendelet szerinti díjfizetési kötelezettség a többletkészletek csatlakozás időpontjában való puszta birtoklásával keletkezett, addig a 60/2004 rendelet szerinti díj megfizetését nem lehetett követelni az említett időpontban való puszta birtoklás alapján. A piaci szereplő a birtokában lévő többletkészletek eltávolításával elkerülhette a díj megfizetését. E díj megfizetésének kötelezettsége valójában a piaci szereplőre háruló, az említett készletek eltávolítására vonatkozó kötelezettség megsértésének következménye volt.
A 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) tehát nem támasztja alá az Észt Köztársaság azon állítását, amely szerint lehetetlen volt beszedni az észt piaci szereplőktől a 60/2004 rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében meghatározott összegeket, ezért ezt az állítást el kell utasítani.
Mivel – tekintettel az Észt Köztársaság által azon kijelentésének alátámasztása érdekében tett két állítás kumulatív jellegére, amely szerint a cukorhatározat jogellenessége kitűnik a 2012. július 12‑iPimix ítélet (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), a 2012. március 29‑iCseh Köztársaság kontra Bizottság ítélet (
T‑248/07
, nem tették közzé,
EU:T:2012:170
) és a 2012. március 29‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) értelmezéséből, ezen állítások egyikének elutasítása is elegendő az említett kijelentés cáfolására (lásd: fenti 82. pont) – meg kell állapítani, hogy ezek az ítéletek nem tekinthetők a fenti 59. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett lényeges elemeknek, anélkül hogy szükség lenne a második állítás vizsgálatára.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az Észt Köztársaság Bizottsághoz címzett, a cukorhatározat módosítása iránti kérelmének alapjául szolgáló elemek nem tekinthetők a fenti 59. és 60. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében vett új vagy lényeges elemeknek. E körülmények között a megtámadott jogi aktust a cukorhatározatot megerősítő határozatnak kell tekinteni, és a keresetet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Az Észt Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. A Lett Köztársaság ezért maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített első tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.

2)
A Törvényszék az Észt Köztársaságot kötelezi a saját költségein felül az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

3)
A Lett Köztársaság maga viseli saját költségeit.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. március 24‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: észt.