CELEX: 62015TJ0117
Tühistamishagi
Põllumajandus
Ühine turukorraldus
Uute liikmesriikide ühinemise tõttu võetavad meetmed
Turult kõrvaldamata jäänud ülemäärastelt suhkrukogustelt tasutav summa
Komisjoni lõpliku otsuse muutmise taotlus
Taotluse rahuldamata jätmine
Vaidlustamatu akt
Kinnitav akt
Uute ja oluliste asjaolude puudumine
Vastuvõetamatus

Vaidluse taust
Esmane õigus
Seoses Euroopa Liidu laienemistsükliga, mis päädis Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi (edaspidi „uued liikmesriigid“) ühinemisega 1. mail 2004 liiduga (edaspidi „ühinemine“), pidasid liit ja uued liikmesriigid läbirääkimisi mitmes küsimuses, mis olid jaotatud läbirääkimispeatükkideks. Põllumajandust käsitleva peatüki läbirääkimised puudutasid eelkõige õiguslikku küsimust vabas ringluses olevate põllumajandustoodete varude kohta, mis ületasid koguse, mida võiks käsitada kui normaalset ülekandevaru (edaspidi „ülemäärased varud“), ja mis olid ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil.
Akti ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
ELT 2003, L 236, lk 33
; edaspidi „ühinemisakt“) artikli 22 alusel reguleerib seda küsimust ühinemisakti IV lisa 4. peatükk, mis on sõnastatud järgmiselt:
„[…]
2.   [Põllumajandustoodete] era- ja riigivarud, mis on ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses ja ületavad koguse, mida võidaks käsitada kui normaalset ülekandevaru, tuleb likvideerida uute liikmesriikide kulul.
Normaalse ülekandevaru mõiste määratletakse iga toote suhtes vastavalt kriteeriumidele ja eesmärkidele, mis on iseloomulikud igale ühisele turukorraldusele.
[…]
4.   Eespool kirjeldatud korda rakendab komisjon.
[…]“.
Ateenas 16. aprillil 2003 allkirjastatud lepingu Belgia Kuningriigi, Taani Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Iirimaa, Itaalia Vabariigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Madalmaade Kuningriigi, Austria Vabariigi, Portugali Vabariigi, Soome Vabariigi, Rootsi Kuningriigi, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi (Euroopa Liidu liikmesriikide) ning uute liikmesriikide vahel ühinemise kohta Euroopa Liiduga (
ELT 2003, L 236, lk 17
; edaspidi „ühinemisleping“) artikli 2 lõige 3 näeb ette, et liidu institutsioonid võivad enne ühinemist võtta eelkõige ühinemisakti artiklis 41 ja IV lisas osutatud meetmeid. Ühinemisakti artikli 41 esimene lõik sätestab, et vajalikke üleminekumeetmeid, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale vastavalt selles aktis sätestatud tingimustele, võib Euroopa Komisjon vastu võtta ja kohaldada kolme ühinemisjärgse aasta jooksul.
Enne ühinemist võetud liidu meetmed
Komisjon võttis ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 ja ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel 10. novembril 2003 vastu määruse (EÜ) nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (
ELT 2003, L 293, lk 3
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474).
Määruse nr 1972/2003 põhjendusest 1 tuleneb, et üleminekumeetmed tuleb vastu võtta selleks, et vältida ühinemisest tulenevat põllumajanduse ühist turukorraldust mõjutavate kaubandushäirete ohtu. Nimetatud määruse põhjenduses 3 on märgitud, et sellised turukorraldust mõjutada võivad kaubandushäired hõlmavad sageli tooteid, millega kaubeldakse laienemist silmas pidades kunstlikult, ning need tooted ei kuulu asjaomase riigi tavapäraste varude hulka, kuid ülemäärased varud võivad samuti tuleneda kodumaisest toodangust. Lõpuks on täpsustatud, et seetõttu tuleks uute liikmesriikide ülemäärased varud hoiatavalt maksustada.
Määruse nr 1972/2003, muudetud viimati komisjoni 20. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 735/2004 (
ELT 2004, L 114, lk 13
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 111), artikkel 4 näeb ette ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses olevate teatud põllumajandustoodete, mille hulka ei kuulu suhkur, ülemääraste varude maksustamise süsteemi. Selle artikli lõige 1 märgib, et ilma, et see piiraks ühinemisakti IV lisa 4. peatüki kohaldamist ja juhul, kui siseriiklikul tasandil ei kohaldata rangemaid õigusakte, nõuavad uued liikmesriigid selliste varude omanikelt maksu tasumist. Muudetud määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 3 näeb ette kõnealuse maksu summa ja sätestab, et selle tulu läheb uue liikmesriigi eelarvesse. Lõpuks on selle määruse artikli 4 lõikes 5 iga uue liikmesriigi kohta eraldi loetelu muudest põllumajandustoodetest, millele maksu kohaldatakse. Need muud põllumajandustooted tuvastatakse nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (
EÜT 1987, L 256, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/02, lk 382) I lisas sisalduva sellise koondnomenklatuuri (edaspidi „KN“) koodide kaudu, mida komisjon üks kord aastas ajakohastab. Käesoleva asja faktilistele asjaoludele kohalduv ajakohastamine toimus 1. jaanuaril 2004, mil jõustus komisjoni 11. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1789/2003, millega muudetakse määruse nr 2658/87 I lisa (
ELT 2003, L 281, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/14, lk 3).
Komisjon võttis samuti ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 ja ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel 14. jaanuaril 2004 vastu määruse (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu (
ELT 2004, L 9, lk 8
; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125).
Määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 1, mida on muudetud komisjoni 28. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 651/2005 (
ELT 2005, L 108, lk 3
), sätestab, et komisjon määrab hiljemalt 31. maiks 2005 suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi kogused, mis ületavad 1. mail 2004 iga uue liikmesriigi territooriumil tavapäraseks loetud säilitusvaru (edaspidi „ülemäärane suhkruvaru“). Samuti näeb see säte ette viisi, kuidas komisjon peab selle ülemäärase varu kindlaks määrama.
Määruse nr 60/2004 artikli 4 kohaselt määratletakse mõisted „suhkur“, „isoglükoos“ ja „fruktoos“ nimetatud määruse artiklite 4–7 kohaldamisel erinevate KN‑koodidega.
Muudetud määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 2 sätestab, et iga asjaomane uus liikmesriik tagab ilma liidu sekkumiseta, et tema ülemäärasele suhkruvarule vastav suhkru- või isoglükoosikogus kõrvaldatakse turult. Kõrvaldamine võib toimuda hiljemalt 30. novembriks 2005 kas selle ülemäärase varu eksportimisega ilma liidu eksporditoetuseta, selle kasutamisega põlevainesektoris või selle denaturatsiooniga.
Muudetud määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 3 kohaselt peab iga uue liikmesriigi kasutuses 1. mail 2004 olema süsteem, et tuvastada suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemäärased varud peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil; seda süsteemi peab liikmesriik kasutama selleks, et sundida neid ettevõtjaid omal kulul turult kõrvaldama ülemäärasele varule vastava suhkru- või isoglükoosikoguse. Asjaomased ettevõtjad peavad esitama tõendi, et tooted kõrvaldati turult hiljemalt 30. novembriks 2005. Kui tõendit ei esitata, nõuab uus liikmesriik neilt ettevõtjatelt sisse summa, mis vastab kõrvaldamata kogusele, ning see summa kantakse selle liikmesriigi riigieelarvesse.
Muudetud määruse nr 60/2004 artikli 7 lõige 1 sätestab, et hiljemalt 31. märtsiks 2006 esitavad uued liikmesriigid komisjonile tõendi, et nende ülemäärane suhkruvaru on turult kõrvaldatud. Sama artikli lõige 2 näeb ette, et iga asjaomane uus liikmesriik peab tasuma summa, mis vastab tema ülemäärasele suhkruvarule, mille kõrvaldamise kohta ei ole tõendit esitatud. See summa kantakse liidu eelarvesse ja võetakse arvesse 2004./2005. turustusaasta toodangumaksude arvutamisel.
Määrused nr 1789/2003, nr 1972/2003 ja nr 60/2004 avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles vastavalt 6. augustil 2004, 3. märtsil 2005 ja 4. juulil 2004.
Eesti Vabariigi võetud meetmed enne ühinemist
Eesti Vabariik võttis 7. aprillil 2004 vastu üleliigse laovaru tasu seaduse (RT I 2004, 30, 203). Riigikohus jättis 5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsusega selle seaduse § 6 lõike 1 kohaldamata põhjendusel, et see on määrusega nr 1972/2003 vastuolus. Riigikohus asus seisukohale, et selle sättega kehtestatud kohustus kohaldada ülekandevaru arvutamisel kordajat 1,2 ei võimalda iga käitlejat vajaduse korral erinevalt kohelda. Selle otsuse järgimiseks tegi Riigikogu 25. jaanuaril 2007 vastu võetud seadusega (RT I 2007, 12, 65) üleliigse laovaru tasu seaduses mitu muudatust. Selliselt muudetud seadus (edaspidi „ÜLTS“) jõustus 16. veebruaril 2007 ning reguleerib tagasiulatuvalt olukordi, mis on tekkinud alates 1. maist 2004.
ÜLTS § 4 järgi peavad Eesti käitlejad tasu maksma üleliigse laovaru eest, mis ei ole tähtajal turult kõrvaldatud.
ÜLTS § 7 kohaselt võrdub „üleliigne laovaru“1. mail 2004 tegelikult käitleja valduses olnud laovaru ja ülekandevaru vahega.
ÜLTS § 6 määratleb mõiste „ülekandevaru“ ühinemisele eelnenud nelja aasta, see tähendab aastatel 2000–2003 käitleja valduses oleva laovaru seisu keskmisena, mida suurendatakse 1,2 korda. Et leevendada selle reegli rangust käitlejate puhul, kelle tegevus on kestnud vähem kui need neli võrdlusaastat, näeb § 6 lisaks ette kaks erireeglit.
ÜLTS § 10 kohaselt arvutab ülekandevaru ja üleliigse laovaru suuruse käitleja esitatud deklaratsiooni alusel põllumajandusministeerium. Käitleja põhjendatud taotluse korral võib põllumajandusministeerium võtta arvesse mitmesuguseid spekulatsiooniga mitteseotud asjaolusid, mis võivad selgitada laovaru suurenemist.
ÜLTS § 12 kohustab käitlejaid määruses nr 60/2004 ette nähtud meetodeid kasutades suhkru üleliigse laovaru turult kõrvaldama.
Liidu võetud meetmed pärast ühinemist
Komisjon arvutas iga uue liikmesriigi ülemäärase suhkruvaru 31. mai 2005. aasta määruses (EÜ) nr 832/2005, millega määratakse suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemäärased kogused Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia jaoks (
ELT 2005, L 138, lk 3
). Määruse artikkel 1 kehtestas viiele uuele liikmesriigile, kelle puhul on lõpuks tuvastatud ülemäärane suhkruvaru, suhkru kogused, mille igaüks neist pidi siseturult kõrvaldama.
Komisjon võttis 13. novembril 2006 vastu otsuse 2006/776/EÜ turult kõrvaldamata jäänud ülemäärastelt suhkrukogustelt tasutavate summade kohta (
ELT 2006, L 314, lk 35
; edaspidi „suhkruotsus“). Otsuses märkis komisjon, et kolm eespool punktis 20 nimetatud viiest uuest liikmesriigist esitas määruse nr 60/2004 artikli 7 lõikega 1 määratud tähtajaks tõendi määrusega nr 832/2005 kindlaksmääratud ülemäärase suhkruvaru osalise kõrvaldamise kohta. Komisjon arvutas seejärel välja summad, mida asjaomased viis liikmesriiki pidid tasuma määruse nr 60/2004 artikli 7 lõike 2 kohaselt ülemäärase koguse eest, mille kohta ei olnud sellist tõendit esitatud. Summa arvutati iga asjaomase liikmesriigi puhul, korrutades kõrvaldamata koguse KN‑koodi 1701 99 10 alla kuuluva valge suhkru suhtes ajavahemikul 1. maist 2004 kuni 30. novembrini 2005 kohaldatud suurima eksporditoetuse summaga. Suhkruotsuse artikli 1 kohaselt pandi Eesti Vabariigile kohustus tasuda 45686268 eurot, summa, mille ta tasus liidu eelarvesse mitmes osas suhkruotsuse artiklis 2 ette nähtud tähtaegade jooksul, kusjuures viimane osa tasuti 2009. aasta detsembris.
Komisjon võttis 4. mail 2007 ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 4 alusel vastu otsuse 2007/361/EÜ, milles käsitletakse muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude kindlaksmääramist ning nende kõrvaldamise finantstagajärgi seoses Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisega (
ELT 2007, L 138, lk 14
; edaspidi „muude põllumajandustoodete otsus“). Selles otsuses arvutas komisjon ühinemiskuupäeval uutes liikmesriikides leiduvad muude põllumajandustoodete ülemäärased varud ning summad, mida üheksa liikmesriiki, kelle puhul sellised ülemäärased varud kindlaks tehti, peavad tasuma nende kõrvaldamise kulude hüvitamiseks. Neid summasid, mida käsitati liidu eelarvetuluna, pidi tasuma nelja maksena, millest viimane tuli tasuda 31. mail 2010. Eesti Vabariigile pandi kohustus tasuda 6584000 eurot, summa, mille ta tasus liidu eelarvesse ettenähtud tähtaegade jooksul.
Viidatud kohtuotsused
Üldkohus tühistas 29. märtsi 2012. aasta otsustega Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), mida ei ole edasi kaevatud, muude põllumajandustoodete otsuse, kuna selle otsusega ette nähtud muude põllumajandustoodete ülemääraste varude kõrvaldamise meetod ei olnud kooskõlas ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2.
Euroopa Kohus vastas 12. juuli 2012. aasta otsusega Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) ELTL artikli 267 alusel Riigikohtu esitatud eelotsusetaotlusele, mis puudutas seda, kuidas tõlgendada ELTL artiklit 288 ja artikli 297 lõiget 1 ning ühinemisakti artiklit 58. See küsimus oli esitatud Eesti ettevõtja ja Eesti ametiasutuste vahelises kohtuvaidluses seoses ettevõtja valduses olevalt teatud muude põllumajandustoodete üleliigselt laovarult tasu maksmisega, mis arvutati ja nõuti sisse ÜLTSi alusel. Vaidluse keskne küsimus oli see, kas ÜLTSile saab asjaomase ettevõtja vastu tugineda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul oli sellega seoses kahtlusi, kuna esiteks viitas ÜLTS mitmetele määruste nr 1789/2003 ja nr 1972/2003 sätetele, ning teiseks avaldati need määrused Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles pärast 1. maid 2004, kuid enne ettevõtja saadud maksuteadet.
Euroopa Kohus otsustas, et ÜLTSi vastuvõtmisega täitis Eesti Vabariik määrusest nr 1972/2003 tulenevad kohustused, kehtestades muude põllumajandustoodete üleliigse laovaru tasu ja määrates kindlaks selle arvutamise viisi. Siiski leidis Euroopa Kohus esiteks, et kui ÜLTS 1. mail 2004 jõustus, ei olnud üksikisikutel võimalik saada Euroopa Liidu Teatajas nõuetekohaselt eesti keeles avaldatud liidu õigusnormide kaudu teada, millised tooted maksustatakse; teiseks ei andnud ÜLTS nende toodete määratlust, vaid piirdus viitamisega määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikele 5, ning kolmandaks ei olnud üksikisikutel võimalik neid tooteid ka siseriiklike õigusnormide abil kindlaks teha, sest Eesti tollikaupade nomenklatuur oli tunnistatud kehtetuks alates 1. maist 2004. Ta järeldas sellest, et määruste nr 1789/2003 ja nr 1972/2003 asjakohastele sätetele ei saanud Eestis alates 1. maist 2004 üksikisikute vastu tugineda, kuna neid ei olnud eesti keeles nõuetekohaselt Euroopa Liidu Teatajas avaldatud või selle liikmesriigi siseriiklikku õigusesse üle võetud (kohtuotsus, 12.7.2012, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
, punktid
,
ja
).
Euroopa Kohus leidis, et seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, et põhikohtuasjas asjaomane ettevõtja teadis praktikas oma kohustuste ulatust alates 1. maist 2004, ega kohustus tagada määruse nr 1972/2003 eesmärk (kohtuotsus, 12.7.2012, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
, punktid
–
).
Seega vastas Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele, et ühinemisakti artiklit 58 tuli tõlgendada nii, et sellega oli vastuolus, kui Eestis kohaldati üksikisikute suhtes määruse nr 1972/2003 sätteid, mis ei olnud 1. mai 2004. aasta seisuga eesti keeles Euroopa Liidu Teatajas avaldatud ega selle liikmesriigi siseriiklikku õigusesse üle võetud, kuigi üksikisikud võisid nendega tutvuda muul viisil (kohtuotsus, 12.7.2012, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
, punkt
).
Eesti Vabariigi taotlus suhkruotsuse muutmiseks
Eesti Vabariik taotles 2. augusti 2012. aasta kirjaga komisjoni põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadilt seisukohta, milliseid samme kavandatakse tulenevalt 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusest Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) selles osas, mis puudutab põllumajandustoodete ja eelkõige suhkru ülemäärase varu eest uute liikmesriikide poolt liidu eelarvesse tasutud summade tagastamist. Eesti Vabariik ja komisjoni talitused kohtusid 17. septembril ja 8. novembril 2012, et seda küsimust arutada.
Komisjon andis 15. novembri 2012. aasta kirjaga Eesti Vabariigile teada, et maksed, mida Eesti muude põllumajandustoodete otsuse alusel liidu eelarvesse tasus, tagastatakse talle. Tagastamine toimus 2012. aasta detsembri lõpuks.
Eesti Vabariik ja komisjoni talitused kohtusid 21. veebruaril 2013, et arutada Eesti Vabariigi poolt vastavalt suhkruotsusele liidu eelarvesse tasutud summa võimalikku tagastamist.
Olles seisukohal, et ta ei saanud ammendavat vastust oma 2. augusti 2012. aasta kirjale, täpsustas Eesti Vabariik komisjoni põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadile adresseeritud 18. septembri 2013. aasta kirjas esimesena nimetatud kirja sisu, täiendas selle põhjendusi ning taotles sisuliselt suhkruotsuse uuesti läbivaatamist ja muutmist tulenevalt 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusest Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ning suhkruotsuse alusel liidu eelarvesse tehtud maksete tagastamist.
Komisjoni põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadi peadirektor (edaspidi „peadirektor“) teatas 22. detsembri 2014. aasta kirjaga (edaspidi „vaidlustatud akt“) Eesti Vabariigile, et suhkruotsust ei ole vaja muuta.
Menetlus ja poolte nõuded
Eesti Vabariik esitas vaidlustatud akti tühistamiseks ELTL artikli 263 alusel hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. märtsil 2015.
Üldkohtu kantseleisse 1. juulil 2015 saabunud dokumentiga esitas Läti Vabariik avalduse Eesti Vabariigi nõuete toetuseks menetlusse astumiseks, milleks talle andis loa Üldkohtu esimese koja president 2. septembril 2015. Läti Vabariik ei esitanud siiski menetlusse astuja seisukohti.
Esimese koja ettepanekul suunas Üldkohus 15. juuni 2016. aasta otsusega Üldkohtu kodukorra artikli 28 lõigete 1–3 alusel kohtuasja esimesele kojale laiendatud koosseisus.
Üldkohus (esimene koda laiendatud kooseisus) otsustas ettekandja-kohtuniku ettepanekul avada menetluse suulise osa ning 13. juulil 2016 palus kodukorra artiklis 89 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames pooltel vastata teatud küsimustele, mida pooled ettenähtud tähtaja jooksul tegid.
Eesti Vabariigi ja komisjoni kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 7. septembri 2016. aasta kohtuistungil, millel Läti Vabariik ei osalenud.
Eesti Vabariik, keda toetab Läti Vabariik, palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud akt;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
esimese võimalusena jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
—
teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.
Vastuvõetavus
Esitamata formaalselt eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväidet, väidab komisjon, et vaidlustatud akt ei ole vaidlustatav ning et hagi on seetõttu vastuvõetamatu, millele Eesti Vabariik vastu vaidleb.
Komisjon esitab sisuliselt kaks asja läbivaatamist takistavat asjaolu, millest esimene puudutab põhiargumendina seda, et vaidlustatud akt on oma olemuselt lihtsalt arvamusavaldus, ning teine käsitleb lisaargumendina seda, et tegemist on kinnitava aktiga.
Esimene asja läbivaatamist takistav asjaolu
Komisjon märgib esiteks, et kuna Eesti Vabariigil oli suhkruotsuses viidatud summa tasumise kohustus enne vaidlustatud akti vastuvõtmist ning talle jäi see kohustus ka pärast seda akti, siis see akt ei tekitanud õiguslikke tagajärgi, ning teiseks sisaldab vaidlustatud akt lihtsalt tehnilist analüüsi 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) mõju kohta suhkruotsusele. Komisjon täpsustas viimast argumenti Üldkohtu esitatud kirjalikele küsimustele vastates ning kohtuistungil. Ta märkis, et vaidlustatud akt ei ole tegelik otsus suhkruotsuse muutmisest keeldumise kohta, vaid põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadi arvamusavaldus. Komisjon lisas sellega seoses kohtuistungil, et Eesti Vabariik ei taotlenud selgelt suhkruotsuse muutmist ning et ta palus pigem põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadi arvamust võimaluse kohta see otsus uuesti läbi vaadata. Vaidlustatud akt sisaldab seega palutud tehnilist arvamust.
Eesti Vabariik ei nõustu komisjoni argumentidega.
Liikmesriikide või institutsioonide esitatud tühistamishagi raames on vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses kõik liidu institutsioonide poolt vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende vormist luua siduvaid õiguslikke tagajärgi (vt kohtuotsus, 13.10.2011, Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon,
C‑463/10 P ja C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Akti siduvaid õiguslikke tagajärgi tuleb hinnata lähtuvalt objektiivsetest kriteeriumidest nagu akti sisu, võttes vajaduse korral arvesse akti vastuvõtmisega seotud konteksti (kohtuotsus, 13.2.2014, Ungari vs. komisjon,
C‑31/13 P
,
EU:C:2014:70
, punkt
).
Liidu institutsiooni iga kiri, mis on saadetud vastuseks kirja saaja esitatud taotlusele, ei ole ELTL artikli 263 tähenduses otsus (vt selle kohta kohtumäärus, 27.1.1993, Miethke vs. parlament,
C‑25/92
,
EU:C:1993:32
, punkt
). Konkreetsemalt öeldes ei saa liidu institutsiooni kirjalik arvamusavaldus kujutada endast otsust, mille peale saaks esitada tühistamishagi, kui arvamust on avaldatud valdkonnas, milles institutsioonil puudub otsustuspädevus ja tal on ainult võimalus avaldada arvamust, mis ei ole pädevatele asutusele siduv, ning kui arvamusavalduse sõnastusest ega sisust ei tulene, et selle eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi (vt selle kohta kohtuotsus, 27.3.1980, Sucrimex ja Westzucker vs. komisjon,
133/79
,
EU:C:1980:104
, punktid
–
).
Eespool punktides 28–32 esitatust nähtub, et vaidlustatud akt pani punkti komisjoni ja Eesti Vabariigi pikale kirjavahetusele ning see on vastus kirjale, mille Eesti Vabariik adresseeris 18. septembril 2013 komisjonile.
Eesti Vabariigi poolt 18. septembril 2013 komisjonile adresseeritud kiri algab järgmise märkusega: „Taotlus [suhkruotsuse] muutmiseks“. See koosneb kahest osast. Esimeses osas on esitatud faktilised asjaolud. Teine osa „Eesti [Vabariigi] taotlus“ sisaldab üksikasjalikke põhjendusi selle tõendamiseks, et suhkruotsus on 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusega Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusega Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusega Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nende koostoimes vastuolus. Eesti Vabariik märgib selle osa viimases lõigus, et „[suhkruotsust] tuleks [...] lähtuvalt [12. juuli 2012. aasta kohtuotsuses Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
)] antud Euroopa Liidu õigusakti[de] tõlgendusest uuesti läbi vaadata ja muuta, et viia otsust kooskõlla [asjaomaste aktide] sätte ja ulatusega, nagu [neid] peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates [nende] jõustumise hetkest“.
Seega tuleb märkida, et 18. septembri 2013. aasta kirjaga ei soovinud Eesti Vabariik põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadilt saada lihtsalt tehnilist analüüsi suhkruotsuse läbivaatamise teoreetilise võimaluse kohta. Tegemist oli suhkruotsuse läbivaatamise ja muutmise taotlusega.
Vaidlustatud akti sõnastus kinnitab seda, et peadirektor ise pidas 18. septembri 2013. aasta kirja suhkruotsuse muutmise taotluseks.
Nimelt esiteks on vaidlustatud akti alguses järgmine märge.
„Teema: Teie taotlused [suhkruotsuse] muutmiseks“
Seejärel märkis peadirektor vaidlustatud aktis, et Eesti Vabariik võttis komisjoniga mitmel korral ühendust, et „suhkruotsust muudetaks“.
Peadirektor täpsustas lõpuks, et ta soovib esitada kahte sorti argumente, „et [Eesti Vabariigi] taotlus suhkruotsuse muutmiseks rahuldamata jätta“.
Seetõttu ei ole vaidlustatud akti viimane lause, mille kohaselt eespool toodut arvestades ei saa põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraat asuda seisukohale, et suhkruotsus on vigane ja seda tuleb järelikult muuta, lihtsalt tehniline arvamusavaldus, vaid vastupidi sellele, mida komisjon väidab, suhkruotsuse muutmise taotluse rahuldamata jätmine.
Komisjonil oli pädevus suhkruotsust, mille ta oli varem vastu võtnud, uuesti läbi vaadata ja vajaduse korral muuta. Lisaks nähtub selgelt vaidlustatud akti sõnastusest ja sisust, et komisjon soovis sellega lõplikult jätta rahuldamata Eesti Vabariigi taotluse suhkruotsuse muutmiseks. Järelikult ei saa vaidlustatud akti pidada lihtsalt arvamusavalduseks, millel ei ole õiguslikke tagajärgi.
Seda järeldust ei lükka ümber ajaolu, mille tõi esile komisjon ja mille kohaselt oli Eesti Vabariigil suhkruotsuses viidatud summa tasumise kohustus juba enne vaidlustatud akti vastuvõtmist ning talle jäi see kohustus ka pärast seda kirja.
Kuigi vaidlustatud akti tulemusel ei pandud Eesti Vabariigile ühtegi rahalist kohustust, ei tähenda see tingimata õigusliku tagajärje puudumist, kuna selle aktiga keeldutakse lõplikult rahuldamast Eesti Vabariigi põhjendatud taotlust suhkruotsuse muutmiseks, millele Eesti Vabariik arvab endal õiguse olevat.
Esimene asja läbivaatamist takistav asjaolu tuleb seega tagasi lükata.
Teine asja läbivaatamist takistav asjaolu
Sissejuhatavad märkused
Kohtupraktikas on välja kujunenud, et juhul kui vaidlustatud akt on varasemat akti puhtalt kinnitav, on hagi vastuvõetav ainult tingimusel, et kinnitatud akt vaidlustati tähtaegselt. Kui hageja laseb mööda sellise otsuse vaidlustamise tähtaja, millega on ühemõtteliselt kehtestatud meede, mis sisaldab tema huve puudutavaid õiguslikke tagajärgi ja on talle siduv, ei too see, et ta taotleb asjaomase otsuse vastuvõtjalt selle otsuse ülevaatamist ning esitab hagi otsuse peale, millega jäetakse taotlus rahuldamata ja kinnitatakse eelnevalt võetud otsust, kaasa selle tähtaja uuendamist (vt kohtuotsused, 15.3.1995, COBRECAF jt vs. komisjon,
T‑514/93
,
EU:T:1995:49
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; 10.7.1997, AssiDomän Kraft Products jt vs. komisjon,
T‑227/95
,
EU:T:1997:108
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning kohtumäärus 12.2.2010, komisjon vs. CdT,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seevastu võib uute ja oluliste asjaolude ilmnemisel olla varasema, lõplikuks muutunud otsuse uuesti läbivaatamise taotlus põhjendatud. Kui akt võetakse vastu uutel ja olulistel asjaoludel põhineva taotluse alusel, millega haldusasutusel palutakse uuesti vaadata läbi varasem otsus, siis ei saa sellist akti pidada puhtalt kinnitavaks osas, milles käsitletakse uusi ja olulisi asjaolusid ja milles see sisaldab seega uusi asjaolusid võrreldes varasema aktiga. Niisiis peab asjaomane institutsioon pärast lõplikuks muutunud otsuse uuesti läbivaatamist uute ja oluliste asjaolude alusel tegema uue otsuse, mille õiguspärasust saab vajaduse korral vaidlustada Euroopa Kohtus. Seevastu olukorras, kus uusi ja olulisi asjaolusid ei esine, ei ole asjaomane institutsioon kohustatud varasemat otsust uuesti läbi vaatama (kohtuotsused, 7.2.2001, Inpesca vs. komisjon,
T‑186/98
,
EU:T:2001:42
, punktid
–
, ja 13.11.2014, Hispaania vs. komisjon,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punktid
ja
).
Viidatud kohtupraktika kohaselt peetakse akti vastuvõetuks olukorra uue hindamise alusel – mis välistab selle, et seda peetakse puhtalt kinnitavaks aktiks –, kui akt võeti vastu huvitatud isiku taotlusel või akti vastuvõtja omal algatusel selliste oluliste asjaolude alusel, mida ei võetud arvesse varasema akti vastuvõtmisel. Need asjaolud on uued just nimelt seetõttu, et nendega ei ole varem arvestatud. Seevastu olukorras, kus faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel uus akt põhineb, ei erine varasema akti vastuvõtmist põhjendanud asjaoludest, on uus akt puhtalt eelmist akti kinnitav (kohtuotsus, 13.11.2014, Hispaania vs. komisjon,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punktid
ja
).
Käesolevas asjas väidab komisjon, et kui vaidlustatud akti tuleb pidada otsuseks, mitte lihtsalt arvamusavalduseks, millel ei ole õiguslikke tagajärgi, siis on see suhkruotsust kinnitav otsus. Eesti Vabariik püüab tegelikult mööda minna keelust esitada suhkruotsuse peale hagi pärast ELTL artiklis 263 ette nähtud tähtaja möödumist. Ta ei saa aga seda möödaminekut põhjendada, tuginedes 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) olemasolule, mis lihtsalt selgitavad mõningate sätete tähendust, nagu neid oleks pidanud mõistma alates nende jõustumisest. Seega ei ole komisjoni väitel tegemist uue asjaoluga, mis võib põhjendada suhkruotsuse uuesti läbivaatamist.
Samuti esitab komisjon kohtuasja sisu kohta palju märkusi, mis väidetavalt näitavad, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ei saa pidada olulisteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Eesti Vabariik vastab komisjonile, et vaidlustatud akt ei ole kinnitav akt, kuna see analüüsib kolme uue asjaolu ehk 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) mõju suhkruotsusele. Eesti Vabariik lisab, et ta ei vaidlustanud suhkruotsust, kuna enne nimetatud kohtuotsuste kuulutamist puudus tal igasugune alus selle õiguspärasuses kahtlemiseks. Eesti Vabariigi ja komisjoni vahelised konsultatsioonid, mis järgnesid Eesti poolt esitatud taotlusele suhkruotsuse muutmiseks, näitavad, et komisjon ei olnud oma seisukohta enne vaidlustatud akti lõplikult kujundanud.
Eesti Vabariik vaidlustab ka komisjoni märkused, millega püütakse näidata, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ei ole olulised asjaolud eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Järelikult tuleb analüüsida, kas 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) saab pidada uuteks ja olulisteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Küsimus, kas viidatud kohtuotsuseid saab pidada uuteks asjaoludeks
On selge, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) kuulutati välja pärast suhkruotsuse vastuvõtmist. Neid kohtuotsuseid ei saanud seega suhkruotsuse vastuvõtmisel arvesse võtta. Asjaolu, et need kohtuotsused on tehtud pärast suhkruotsust, ei ole piisav, et neid pidada uuteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Tuleb nimelt märkida, et Eesti Vabariik tugineb selleks, et taotleda suhkruotsuse muutmist, mitte 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) väljakuulutamise faktile kui sellisele või mõnele nende kohtuotsustega esile toodud asjaolule, vaid sellise õigusliku põhjenduse analoogia alusel kohaldamisele, mida liidu kohus nendes kohtuotsustes kasutas.
Seoses 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusega Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) tuleb aga meenutada, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle ELTL artikliga 267 antud pädevust kasutades liidu õigusnormile annab, selgitab ja täpsustab selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest, mistõttu ei ole eelotsusel mitte konstitutiivne, vaid üksnes deklaratiivne väärtus, mistõttu selle mõju avaldub põhimõtteliselt alates tõlgendatud normi jõustumisest (vt kohtuotsus, 12.2.2008, Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult, 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) üksnes selgitab kehtivaid õigusnorme, nagu neid oleks võinud või pidanud mõistma komisjon ja Eesti Vabariik suhkruotsuse vastuvõtmisel.
Seoses 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusega Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusega Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) tuleb esiteks märkida, et muude põllumajandustoodete otsuse puudused, mis tehti kindlaks nende kohtuotsustega ja mis õigustasid nimetatud otsuse tühistamist ning mis Eesti Vabariigi arvates esinevad ka suhkruotsuses, olid teada juba selle otsuse vastuvõtmisel ning miski ei takistanud Eesti Vabariiki neid puudusi tõstatamast suhkruotsuse tühistamise hagis.
Teiseks on Üldkohus 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) kasutatud õigusliku põhjenduse alusel üksnes tuvastanud puuduste esinemise muude põllumajandustoodete otsuses. Tuleb aga meenutada, et nende põhjenduste arvestamisega, millest nähtuvad liidu kohtu poolt tühistavas kohtuotsuses tuvastatud õigusvastasuse täpsed põhjused, tehakse lihtsalt kindlaks resolutsioonis otsustatu täpne tähendus ning seega ei saa tühistava kohtuotsuse põhjenduse õigusjõudu kohaldada isikute olukorrale, kes ei olnud menetluse pooled ja seetõttu ei saanud nende suhtes kohtuotsusega mitte midagi otsustada. Neil asjaoludel tuleb märkida, et kuigi ELTL artikkel 263 kohustab asjaomast institutsiooni vältima seda, et tühistatud akti asendavad aktid sisaldaksid samasuguseid puudusi kui need, mis on tuvastatud tühistavas kohtuotsuses, ei eelda nimetatud säte, et institutsioon peaks asjaomaste isikute taotlusel uuesti läbi vaatama samasugused või samalaadsed otsused, millel on väidetavalt sama puudus ja mis on adresseeritud teistele adressaatidele kui hageja (kohtuotsus, 14.9.1999, komisjon vs. AssiDomän Kraft Products jt,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punktid
ja
).
Järelikult ei saa 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) pidada uuteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses. Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, nagu komisjon õigesti väitis, et Eesti Vabariik püüab tegelikult minna mööda keelust esitada suhkruotsuse peale hagi pärast ELTL artiklis 263 selleks ette nähtud tähtaja möödumist, mis tähendaks seda, et akti adressaadil lubataks mis tahes hetkel taotleda akti muutmist hilisemat kohtupraktikat arvestades ning seega õiguslikke tagajärgi kaasa toovate liidu aktide lõputut vaidlustamist. ELTL artiklis 263 ette nähtud tähtaja eesmärk on aga just tagada õiguskindlus, vältides sellist lõputut vaidlustamist (vt selle kohta kohtuotsus, 12.10.1978, komisjon vs. Belgia,
156/77
,
EU:C:1978:180
, punkt
). Pelk asjaolu, et haldusasutus otsuse vastuvõtmisel ega otsuse adressaat enne selle otsuse peale hagi esitamise tähtaja möödumist ei võtnud arvesse ega tõstatanud hilisemas kohtuotsuses liidu kohtu antud õiguse tõlgendust või õiguslikku põhjendust, ei muuda asjaomase otsuse lõplikku iseloomu.
Sellega seoses väidab Eesti Vabariik Üldkohtu kirjalikele küsimustele vastates, et „õiguskindluse põhimõte ei saa välistada seda, et vaadatakse üle haldusotsus, kui ilmneb, et see on [liidu] õigusega vastuolus“, mida kinnitavad muu hulgas Euroopa Kohtu kaalutlused 19. septembri 2006. aasta kohtuotsuses i-21 Germany ja Arcor (
C‑392/04 ja C‑422/04
,
EU:C:2006:586
, punkt
). Kuigi selles kohtuotsuses tunnistas Euroopa Kohus, et nende haldusotsuste puhul, mis on liidu õigusega vastuolus ja mis on muutunud lõplikuks, on õiguskindluse põhimõttel piirid, mistõttu nende otsuste muutmine võib teatud tingimustel olla põhjendatud, märkis ta siiski, et need piirid ei ole kohaldatavad, kui lõplikuks muutunud otsuse uuesti läbivaatamise taotleja ei ole ammendanud kõiki tema käsutuses olevad õiguskaitsevahendeid selle otsuse peale (vt selle kohta kohtuotsus, 19.9.2006, Germany ja Arcor,
C‑392/04 ja C‑422/04
,
EU:C:2006:586
, punktid
ja
).
Kuna Eesti Vabariik ei ole uuesti läbivaatamise taotluses esitanud uusi asjaolusid eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses ning komisjon ei ole nende üle otsustanud, siis tuleb vaidlustatud akti pidada suhkruotsust kinnitavaks aktiks.
Seega tuleb üksnes täiendava võimalusena analüüsida, kas 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) saab pidada olulisteks asjaoludeks.
Küsimus, kas viidatud kohtuotsuseid saab pidada olulisteks asjaoludeks
Oluliseks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses tuleb lugeda sellist asjaolu, mis muudab oluliselt seda õiguslikku olukorda, millega arvestas varasema õigusakti vastuvõtja, nagu eelkõige asjaolu, mis seab kahtluse alla sellest aktist tuleneva lahenduse põhjendatuse (vt kohtuotsus, 13.11.2014, Hispaania vs. komisjon,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb analüüsida, kas 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) seavad kahtluse alla suhkruotsuse põhjendatuse.
Eesti Vabariik ja komisjon konkreetselt seda küsimust hagi vastuvõetavuse kontekstis ei käsitlenud. Eesti Vabariik esitas siiski esimese väite põhjenduseks rea argumente, et näidata, et suhkruotsuse õigusvastasus ilmneb 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) tõlgendamisest, kusjuures komisjon ei nõustunud nende argumentidega.
Sellega seoses märkis Eesti Vabariik sisuliselt, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) koostoimes tõlgendades ilmneb, et suhkruotsus oli vastuolus ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 ja selle akti artikliga 58. Eesti Vabariik väidab kõigepealt, et ühinemiseks kehtestatud ülemäärase suhkruvaru kõrvaldamise süsteemi eesmärk on mis tahes häirete vältimine suhkruturu ühise korraldusega ette nähtud mehhanismide toimimises. Selle eesmärgi täitmiseks pani määrus nr 60/2004 uutele liikmesriikidele ühelt poolt kohustuse, et nende kasutuses on 1. mail 2004 süsteem, mille abil on võimalik tuvastada peamiste ettevõtjate ülemäärased laovarud, ning teiselt poolt kohustuse sundida viimati nimetatud ettevõtjaid esitama tõendi, et need laovarud on kõrvaldatud enne 30. novembrit 2005, või tasuda summa kõrvaldamata koguse eest. Eesti Vabariik täitis selle kohustuse ÜLTSi vastuvõtmisega. Pealegi nähtub 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), et ühinemisakti artikli 58 kohaselt ei saa eesti keeles avaldamata määrusele Eesti ettevõtjate vastu tugineda, isegi kui nad olid sellest tulenevatest kohustustest teadlikud ja täitsid neid. Seega ei saa Eesti ettevõtjate vastu tugineda ÜLTSile, mis viitab eesti keeles 6. augustil 2005 avaldatud määruse nr 60/2004 sätetele ja 4. juulil 2005 eesti keeles avaldatud nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrusest (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT 1992, L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307), tulenevale suhkru KN-koodile. Eesti Vabariik märgib, et sel põhjusel tagastas ta pärast 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) kuulutamist Eesti ettevõtjatele summad, mida viimased ÜLTSi alusel olid maksnud. Tema määrusest nr 60/2004 tulenev kohustus kõrvaldada ülemäärane varu taandati praktikas puhtalt liidu eelarvesse summa tasumisele. Vastavalt 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusele Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusele Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) on see aga vastuolus ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2.
Komisjon ei nõustu Eesti Vabariigi argumentidega.
Tuleb märkida, et Eesti Vabariigi argumendid tuginevad kahele kumulatiivsele väitele ehk esiteks sellele, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusest Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) ilmneb, et tal ei olnud võimalik nõuda Eesti ettevõtjatelt määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 viidatud summade tasumist, ning teiseks sellele, et 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nähtub, et võttes arvesse seda võimatust, ei saanud komisjon temalt nõuda summa tasumist selle määruse artikli 7 lõike 2 alusel.
Järelikult tuleb mõlemat väidet analüüsida, teades et kahest väitest ühe tagasilükkamine on piisav selleks, et asuda seisukohale, et Eesti Vabariigi argumendid ei ole põhjendatud, ning järelikult ei ole ta suutnud tõendada, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) tuleb pidada olulisteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Selleks et põhjendada esimest väidet, mille kohaselt tal ei olnud võimalik nõuda Eesti ettevõtjatelt määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 viidatud summade tasumist, märgib Eesti Vabariik, et ÜLTSist tulenevat kohustust tasuda summa liikmesriigi eelarvesse suhkru ülemäärase laovaru kõrvaldamata jätmisel ei saanud neile ettevõtjatele panna, isegi kui kuupäev, mil nad oleksid pidanud selle summa tasuma, oli hilisem kui määruse nr 60/2004 avaldamine eesti keeles. Ettevõtjate kohustuste tekkimise kuupäev oli 1. mai 2004, mil tuli kindlaks määrata ülemäärane varu ning mil pidi uute liikmesriikide kasutuses olema suhkruvarude tuvastamise süsteem. Eesti Vabariigi arvates kinnitab seda sisuliselt 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), milles ÜLTSile tuginevad maksuteated tunnistati selliseks, millele ei saanud ettevõtjate vastu tugineda, olgugi et need väljastati pärast määruse nr 1972/2003 avaldamist eesti keeles. Pealegi olevat vastavalt kohtupraktikale põhjendamatu tugineda ühinemisega seoses üleminekumeetmete kohaldamisel muule kuupäevale kui 1. mai 2004.
Sellega seoses piisab, kui märkida, et vastupidi Eesti Vabariigi väidetule ei seisnenud selle tasu maksustatav teokoosseis, mida ettevõtjad pidid tasuma Eesti riigieelarvesse vastavalt muudetud määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikele 3, ülemääraste varude valdamises ühinemiskuupäeval. Sellest sättest nähtub selgelt, et maksustatav teokoosseis seisnes ülemääraste varude kõrvaldamata jätmises 30. novembril 2005. Määrused nr 1789/2003 ja nr 60/2004 avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles rohkem kui 15 kuud enne seda kuupäeva (vt eespool punkt 13). Järelikult tuleb asuda seisukohale, et nende määruste Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldamata jätmine ei takistanud Eesti Vabariigil asjaomase tasu saamiseks tugineda Eesti ettevõtjate vastu ÜLTSile.
Seda järeldust ei lükka ümber Eesti Vabariigi argument, mille kohaselt 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuses Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) tunnistati ÜLTSile tuginevad maksuteated selliseks, millele ei saanud ettevõtjate vastu tugineda, olgugi et need väljastati pärast määruste nr 1789/2003 ja nr 1972/2003 avaldamist Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles.
Nimelt leidis Euroopa Kohus 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuses Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), et määruse nr 1972/2003 artiklis 4 ette nähtud kohustus maksta muude põllumajandustoodete ülemääraste varude hoidmise eest tasu, määrati kindlaks ühinemiskuupäeva seisuga laovaru alusel ning et seega ei olnud maksuteate väljastamise kuupäeval mingit tähendust tasu maksustatava teokoosseisu suhtes. See tähelepanek ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna määruse nr 1972/2003 artiklis 4 ette nähtud kohustus maksta ülemääraste varude eest tasu ning määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 ette nähtud kohustus tekivad erineval ajahetkel. Kuigi määrusega nr 1972/2003 ette nähtud tasu tuli maksta pelgalt ülemääraste varude valdamise eest ühinemiskuupäeval, ei saanud määruses nr 60/2004 ette nähtud tasu sisse nõuda üksnes sel kuupäeval ülemääraste varude valdamise tõttu. Ettevõtjal oli võimalik vältida tasu maksmist, kõrvaldades oma ülemäärased varud. Kohustus maksta seda tasu oli tegelikult selle tulemus, et ettevõtjad ei täitnud nende varude kõrvaldamise kohustust.
Eesti Vabariigi väidet, et Eesti ettevõtjatelt ei olnud võimalik nõuda määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 viidatud summasid, ei toeta seega 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) ning see tuleb tagasi lükata.
Arvestades seda, et Eesti Vabariik esitas kaks kumulatiivset väidet selle kinnituseks, et suhkruotsuse õigusvastasus nähtub 12. juuli 2012. aasta kohtuotsusest Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑248/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:170
) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Leedu vs. komisjon (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), kusjuures selleks, et selle kinnitusega mitte nõustuda, piisab nendest väidetest ühe tagasilükkamisest (vt eespool punkt 82), tuleb seega tuvastada, ilma et oleks vaja analüüsida teist väidet, et neid kohtuotsuseid ei saa pidada olulisteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et asjaolusid, millel põhines Eesti Vabariigi poolt komisjonile saadetud taotlus muuta suhkruotsust, ei saa pidada uuteks ega olulisteks asjaoludeks eespool punktides 59 ja 60 viidatud kohtupraktika tähenduses. Neil asjaoludel tuleb vaidlustatud akt tunnistada suhkruotsust kinnitavaks aktiks ning hagi tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Eesti Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb vastavalt komisjoni nõudele kohtukulud välja mõista Eesti Vabariigilt.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud. Läti Vabariik kannab seega oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda laiendatud koosseisus),
otsustab:

1.
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

2.
Jätta Eesti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

3.
Jätta Läti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 24. märtsil 2017 Luxembourgis.
President
Kanninen
Kohtusekretär
E. CoulonH.
(
*1
)	* Kohtumenetluse keel: eesti.