CELEX: 62016TJ0640
Конкуренция
Картели
Стабилизатори за топлина
Решение, с което се установява нарушениe на член 81 ЕО
Решение, с което се изменя първоначалното решение
Жалба за отмяна
Правен интерес
Допустимост
Глоби
Максимален размер от 10 %
Група от дружества
Равно третиране

Обстоятелствата по спора
Жалбоподателят, GEA Group AG, е създадено в резултат на сливането през 2005 г. на Metallgesellschaft AG (наричано по-нататък „MG“) и едно друго дружество. MG е крайното дружество майка на група, като до 2000 г. той притежава, пряко или чрез дъщерни дружества, Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH (наричано по-нататък „OCG“) и Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (наричано по-нататък „OCA“).
На 17 май 2000 г. MG цедира OCG, което е преименувано на Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (наричано по-нататък „ACW“).
След като през май 2000 г. OCA престава да съществува, дейностите му се поемат от дружество, от 30 август 2000 г. наричано Chemson Polymer-Additive AG (наричано по-нататък „CPA“), което към момента вече не принадлежи към групата, на която жалбоподателят е крайното дружество майка.
Дело T‑45/10
С решението си C(2009) 8682 окончателен от 11 ноември 2009 г. относно процедура за прилагане на член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/38589 — Стабилизатори за топлина) (наричано по-нататък „решението от 2009 г.“) Комисията приема, че определен брой предприятия са нарушили член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), като са участвали в две групи антиконкурентни споразумения и съгласувани практики, които обхващат територията на ЕИП и се отнасят, от една страна, за сектора на калаените стабилизатори, и от друга страна, за сектора на епоксидираното соево масло и на естерите (наричан по-нататък „секторът на ЕСМ/естерите“).
В член 1, параграф 2, буква к) от решението от 2009 г. се приема, че жалбоподателят е виновен за нарушенията, извършени на пазара на сектора на ЕСМ/естерите от 11 септември 1991 г. до 17 май 2000 г.
Приема се, че той има вина за целия период на нарушението като правоприемник на MG, за нарушенията, извършени от 11 септември 1991 г. до 17 май 2000 г. от OCG, и от 13 март 1997 г. до 17 май 2000 г. от OCA.
Освен това, като правоприемник на OCG, ACW е санкционирано, от една страна, за нарушението, извършено от OCG през целия период на нарушението, тоест от 11 септември 1991 г. до 17 май 2000 г., и от друга страна, за нарушението, извършено от OCA от 30 септември 1999 г. до 17 май 2000 г., въпреки че OCG притежавало 100 % от OCA.
В качеството си на правоприемник на OCA CPA е санкционирано, от една страна, за нарушението, извършено от OCA от 13 март 1997 г. до 17 май 2000 г., и от друга страна, за нарушението, извършено от OCG от 30 септември 1995 г. до 30 септември 1999 г., въпреки че 100 % от това дружество са собственост на OCA. Според член 2, втора алинея от решението от 2009 г.
„За нарушението (нарушенията) в [сектора на ЕСМ/естерите] са наложени следните глоби:
[…]
31)
[жалбоподателят], [ACW] и [CPA] са […] солидарно отговорни за 1913971 [EUR];
32)
[жалбоподателят] и [ACW] са […] солидарно отговорни за 1432229 [EUR];
[…]“.
На 28 януари 2010 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба срещу решението от 2009 г.
С решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑45/10
, непубликувано,
EU:T:2015:507
), Общият съд отхвърля жалбата, подадена от жалбоподателя.
Дело T‑189/10.
На 15 декември 2009 г. ACW обръща внимание на Европейската комисия относно факта, че глобата, която му е наложена с решението от 2009 г., превишава допустимия максимален размер от 10 % от оборота му (наричан по-нататък „максималният размер от 10 %“) по силата на член 23, параграф 2 от Регламент (EО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [EО] и 82 [EО] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
Тъй като наложената на ACW глоба превишава максималния размер от 10 %, на 8 февруари 2010 г. Комисията приема решение C(2010) 727 окончателен, с което е изменено решението [от 2009 г.] (наричано по-нататък „решението от 2010 г.“).
В решението от 2010 г. Комисията приема, че глобата, която ACW е осъдено да заплати солидарно, от една страна, с жалбоподателя и CPA, и от друга страна, с жалбоподателя, превишава максималния размер от 10 %, поради което решението от 2009 г. следва да се измени (вж. съображение 2 от решението от 2010 г.).
В него Комисията уточнява също, че размерът на наложената на жалбоподателя и на CPA глоба не се променя, но размерът на глобата, наложена на ACW трябва да се намали и че решението от 2010 г. не се отразява по никакъв начин на другите адресати на решението от 2009 г.
С член 1 от решението от 2010 г. член 2, втора алинея от решението от 2009 г. е изменен, както следва:
„Член 2, [точка] 31) се заменя със следния текст:
„31.a)
[жалбоподателят], [ACW] и [CPA] са [солидарно] отговорни за 1086129 [EUR];
31.б)
[жалбоподателят] и [CPA] са [солидарно] отговорни за 827842 [EUR]“.
Член 2, [точка] 32) се заменя със следния текст:
„32)
[жалбоподателят] е [отговорен] за 1432229 [EUR]“.
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 20 април 2010 г., жалбоподателят иска от Общия съд да отмени решението от 2010 г. и при условията на евентуалност — да намали размера на наложената му глоба.
С решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), Общият съд отменя решението от 2010 г. в частта, която се отнася до жалбоподателя. Общият съд постановява, че Комисията е нарушила правото на защита на жалбоподателя, тъй като е приела решението от 2010 г., без да го изслуша преди това.
Обжалваното решение
С писмо от 5 февруари 2016 г. Комисията уведомява жалбоподателя за намерението си да приеме ново решение и приканва ACW, CPA и жалбоподателя да представят писмените си становища.
Жалбоподателят предава писменото си становище на Комисията на 24 март 2016 г.
Комисията отговаря на писменото становище на жалбоподателя с писмо от 2 май 2016 г.
На 29 юни 2016 г. Комисията приема решение C(2016) 3920 окончателен, с което се изменя решението от 2009 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Член 1 от обжалваното решение възпроизвежда буквално текста на член 1 от решението от 2010 г., цитиран по-горе в точка 15, с който е изменен член 2, втора алинея от решението от 2009 г.
В член 2 от обжалваното решение 10 май 2010 г. е определен като дата, на която глобите стават изискуеми.
Производството и исканията на страните
Жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 8 септември 2016 г.
Като приложение към жалбата жалбоподателят представя становището на Комисията от 18 март 2013 г., дадено в отговор на въпрос на Общия съд относно евентуално съединяване на дела T‑45/10 и T‑189/10 в производствата по тези две дела (наричано по-нататък „приложение A.9“).
На 22 септември 2016 г. председателят на Общия съд приема решение за процесуално организационно действие, за да запита жалбоподателя дали представянето на приложение А.9 е било разрешено от Комисията.
На 27 септември 2016 г. жалбоподателят уведомява Общия съд, че не е искал от Комисията съгласието ѝ за представянето на приложение A.9.
С решение от 28 септември 2016 г. председателят на пети състав на Общия съд решава да не изключва от доказателствата по преписката приложение А.9 към жалбата, доколкото, първо, въпросният документ е създаден в предхождаща процедура по дело T‑189/10 между същите главни страни, второ, дело T‑640/16 е свързано с дела T‑45/10 и T‑189/10 и обжалваното в настоящото производство решение е прието след отмяната на решението от 2010 г. по дело T‑189/10 и трето, приложение А.9 е относно отговор на Комисията в рамките на процесуално организационно действие, прието от Общия съд по дела T‑45/10 и T‑189/10.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 1 февруари 2018 г.
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
като главно искане, да отмени обжалваното решение,
–
при условията на евентуалност, да намали размера на наложената глоба и да определи нова дата, след приемането на обжалваното решение, за плащането на глобата и за дата, от която се начислява лихва за забава,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска Общият съд:
–
като главно искане, да отхвърли жалбата като недопустима,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
Главното искане на жалбоподателя е да бъде отменено обжалваното решение, а при условията на евентуалност, да бъде изменен размерът на наложената му глоба.
В писмената си защита Комисията твърди, че жалбата е недопустима.
Тъй като главното искане на жалбоподателя е обжалваното решение да бъде отменено, само ако това искане бъде отхвърлено, ще има основание да се разгледа направеното при условията на евентуалност искане на жалбоподателя за намаляване на размера на наложената му глоба.
По допустимостта
Според Комисията жалбоподателят няма никакъв интерес да иска отмяна на обжалваното решение.
Тя подчертава, от една страна, че в обжалваното решение не е установено никакво ново нарушение, което да се вмени на жалбоподателя, и не е изменен размерът на глобата, наложена му с решението от 2009 г., решение, което е станало окончателно по отношение на жалбоподателя след постановяване на решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑45/10
, непубликувано,
EU:T:2015:507
).
Така според Комисията жалбоподателят не би могъл да извлече никаква полза от отмяната на обжалваното решение, тъй като той при всяко положение е длъжен да заплати глобата, която дължи по силата на решението от 2009 г.
Тя допълва, че положението би било различно в светлината на решение от 6 октомври 2015 г., Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Комисия (
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
, т.
и
), само ако жалбоподателят можеше да оспорва освен глобата и участието си в нарушението.
От другата страна, наложената на ACW и на CPA глоба солидарно с жалбоподателя не би могла да бъде изменена, доколкото тя е наложена с решението от 2010 г., което също е станало окончателно по отношение на ACW и на CPA.
Комисията подчертава, че жалбоподателят няма да може да иска от ACW и от CPA да поемат част от глобата, по-голяма или различна от тази, определена с решението от 2010 г., за да се издължат оставащите дължими суми по силата на решението от 2009 г.
От своя страна жалбоподателят изтъква, че като адресат на обжалваното решение има процесуална легитимация.
Той допълва, че той има и правен интерес, тъй като отмяната на обжалваното решение би принудила Комисията да му върне глобата, която той вече е платил на 22 юли 2016 г.
Що се касае до доводите на Комисията относно недопустимостта на жалбата, жалбоподателят смята, че тези доводи са грешни. Първо, те се основават на предпоставката, че решението от 2009 г. е правна основа за събирането на глобата.
Според жалбоподателя обаче приемането на обжалваното решение от Комисията може да се обясни само с факта че решението от 2010 г., което „заменя“ решението от 2009 г., е отменено с решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Комисията освен това трябвало да приеме ново решение по същество срещу жалбоподателя, и то за да има правна основа, за да му наложи глоба.
Следователно никакво позоваване на решението от 2009 г. не би могло да се отрази на допустимостта на жалбата.
Второ, жалбоподателят поддържа, че, ако се предположи, че е установена, недопустимостта на жалбата би трябвало да бъде установена също и по дело T‑189/10, тъй като Общият съд е трябвало да провери служебно допустимостта на тази жалба. Ако това не е направено, не може да се приеме, че жалбата по настоящото дело е недопустима.
Трето, жалбоподателят твърди, че има интерес от произнасянето на Общия съд по диспозитива на решението от 2009 г., изменен с решението от 2010 г. и възпроизведен в обжалваното решение, тъй като по дело T‑45/10 Общият съд не бил в състояние да се произнесе по определянето на съвместните и солидарни задължения на дружествата, посочени в диспозитива на решението от 2009 г., и това още по-малко било възможно след отмяната на решението от 2010 г.
Четвърто, отмяна на обжалваното решение, от една страна, щяла да принуди Комисията да определи отново съвместната и солидарна отговорност на жалбоподателя, за да постигне „по-добро“ разпределение на глобата, и от друга страна, би могла да бъде основание за предявяване на иск за обезщетение пред Общия съд.
Пето, жалбоподателят подчертава, че с жалбата не се цели да се оспори само „новото разпределяне на отговорността“, но също и налагането на глобите по отношение на него, както и процедурата, довела до приемането на обжалваното решение, и определянето на датата за плащане на тези глоби.
В това отношение следва веднага да се отбележи, че Комисията не оспорва за целите на преценката на допустимостта на жалбата факта, че жалбоподателят има процесуална легитимация, което при никакво положение не би могло да се оспорва сериозно, тъй като той е адресат на обжалваното решение.
Комисията обаче прави възражение, като твърди, че жалбоподателят няма правен интерес.
Според постоянната съдебна практика жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е допустима само доколкото жалбоподателят има интерес от отмяната на обжалвания акт, като наличието на такъв интерес предполага, че отмяната на този акт може чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (вж. решения от 13 юли 2000 г., Парламент/Richard,
C‑174/99 P
,
EU:C:2000:412
, т.
и цитираната съдебна практика, от 10 септември 2009 г., Akzo Nobel и др./Комисия,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 28 септември 2004 г., MCI/Комисия,
T‑310/00
,
EU:T:2004:275
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай, за да се прецени дали жалбоподателят има интерес от отмяната на обжалваното решение, следва първо да се припомни, че по силата на член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г. жалбоподателят е осъден да заплати, от една страна, глоба в размер на 1913971 EUR солидарно с ACW и CPA, и от друга страна, глоба в размер на 1432229 EUR солидарно с ACW.
С тези глоби се цели да се накаже нарушението, в което са участвали, от една страна, предприятието, по смисъла на правото на конкуренцията на Европейския съюз, състоящо се от жалбоподателя, ACW и CPA, от 30 септември 1995 г. до 17 май 2000 г., и от друга страна, предприятието по смисъла на правото на конкуренцията на Съюза, състоящо се от жалбоподателя и от ACW, от 11 септември 1991 г. до 29 септември 1995 г.
Поради това, тъй като задължението за плащане на посочената в решението глоба е солидарно, безспорно е, че Комисията с основание е могла да изисква от жалбоподателя въз основа на член 2, точка 31 от решението от 2009 г. заплащането на глоба от 1913971 EUR и въз основа на член 2, точка 32 от същото решение, заплащането на сумата от 1432229 EUR.
Наистина солидарното осъждане предполага възможност за Комисията да изисква от всеки съдлъжник плащане на цялата дължима сума.
Решението от 2010 г. не променя обхвата на това задължение по отношение на жалбоподателя.
Наистина с решението от 2010 г. Комисиятаa иска само да поправи грешка във връзка с прилагането на максималния размер от 10 % по отношение на ACW, корекция, която тя е била длъжна да направи въз основа на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
За целта с решението от 2010 г. Комисията прилага максимален размер от 10 % по отношение на пълния размер на глобите, наложени на ACW, и поради това намалява пълния размер на 1086129 EUR.
За да направи това намаление, Комисията приспада цялата тази сума от глобата, която дължи солидарно ACW за нарушението, в което са участвали жалбоподателят, ACW и CPA от 30 септември 1995 г. до 17 май 2000 г., като остатъкът от глобата, а именно 827842 EUR се дължи солидарно само от жалбоподателя и CPA (член 2, точка 31, букви a) и б) от решението от 2009 г., изменено с решението от 2010 г.).
Комисията освен това осъжда жалбоподателя да заплати сам глоба от 1432229 EUR за нарушението, в което е участвал заедно с ACW, за периода от 11 септември 1991 г. до 29 септември 1995 г., тъй като след прилагането на максималния размер от 10 %, общият изискуем по отношение на ACW размер вече е покрит от първата глоба (член 2, точка 32 от решението от 2009 г., изменено с решението от 2010 г.).
Следователно жалбоподателят при всяко положение е задължен към Комисията за плащането на суми, абсолютно еднакви с тези, за които първоначално е осъден с решението от 2009 г.
Решението от 2010 г. обаче променя външните отношения на солидарност между жалбоподателя, ACW и CPA за заплащането на сумата на всяка от глобите. От една страна, що се отнася до първата от тези глоби, ACW и CPA вече са солидарни съдлъжници с жалбоподателя само за 1086129 EUR и само CPA е солидарен длъжник с жалбоподателя за остатъка от сумата, а именно 827842 EUR. От друга страна, що се касае до втората глоба, жалбоподателят става единствен длъжник на изискуемата на това основание сума, а именно 1432229 EUR.
Добре е да се припомни, че жалбоподателят е подал последователно жалба срещу решението от 2009 г., заведена под номер T‑45/10, и жалба срещу решението от 2010 г., заведена под номер T‑189/10. С две отделни решения, постановени в един и същ ден, Общият съд, от една страна, отхвърля първата жалба, и от друга страна, отменя решението от 2010 г., като уважава основанието, изведено от нарушение на правото на защита на жалбоподателя.
Ако обаче, както твърди Комисията, в резултат на отхвърлянето от Общия съд на жалбата на жалбоподателят с решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑45/10
, непубликувано,
EU:T:2015:507
), при липсата на подадена срещу това решение жалба, са станали окончателни преценките на Комисията относно отговорността на жалбоподателя поради принадлежността му по време на нарушението към едно-единствено предприятие по смисъла на правото на конкуренцията на Съюза, състоящо се от ACW, CPA и от него самия, това не би могло да се получи по отношение на определянето на солидарния характер на глобите, изискуеми от тези дружества по силата на член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г. Наистина тази последна част от решението от 2009 г. е изменена с решението от 2010 г., след като жалбоподателят е подал жалбата си по дело T‑45/10.
Разбира се, с обратното си действие отмяната на решението от 2010 г., постановена по дело T‑189/10, е довела до възстановяване на положението отпреди това решение и следователно до възстановяване на действието на член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г., в първоначалната му редакция, който отново е в сила.
Все пак след тази отмяна Комисията приема обжалваното решение, чийто диспозитив, който съвпада напълно с този на решението от 2010 г., отново изменя член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г.
В това отношение, обратно на поддържаното от Комисията, макар да не са страни в образуваното от жалбоподателя производство срещу решението от 2010 г., съответното правно положение на ACW и CPA, както това на жалбоподателя, е засегнато от отмяната на решението от 2010 г.
Наистина, от една страна, следва да се припомни, че в правото на Съюза решенията за отмяна се ползват с абсолютна сила на пресъдено нещо (решение от 14 септември 1999 г., Комисия/AssiDomän Kraft Products и др.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, т.
).
От друга страна, правното положение на ACW и на CPA по отношение на отменените разпоредби е свързано с това на жалбоподателя, доколкото предмет на тези разпоредби е определянето на размера на глобите, които трябва да им бъдат наложени за нарушенията, за които те отговарят солидарно, както и външните отношения на солидарност между тези дружества по отношение на посочените глоби (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 10 април 2014 г., Комисия и др./Siemens Österreich и др.,
C‑231/11 P—C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, т.
—
).
Член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г., изменен с решението от 2010 г., изменя правното положение на жалбоподателя, на ACW и на CPA, като прави разпределение на размера на глобите, различно от направеното с тези разпоредби в първоначалната им редакция.
Същото може да се каже и за диспозитива на обжалваното решение, който изменя член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г., с текст, идентичен на решението от 2010 г.
Освен това в решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), Общият съд се произнася само по нарушаването на правото на защита на жалбоподателя, а не по законосъобразността по същество на решението от 2010 г.
Така, независимо че член 1 от това решение и член 1 от обжалваното решение съдържат идентични разпоредби, жалбата по настоящото дело може да доведе до разпределение на размера на предвидените в тези разпоредби глоби по-благоприятно за жалбоподателя.
Обжалваното решение освен това се различава от решението от 2010 г. с добавянето на член 2 относно определянето на началния момент, от който започва да се начислява лихвата за забава, чиято отмяна сама по себе си може да донесе полза на жалбоподателя.
Поради това жалбоподателят има интерес да иска отмяната на обжалваното решение и следователно исканията в жалбата във връзка с това са допустими.
По същество
Жалбоподателят излага пет основания в подкрепа на жалбата си.
Първото основание е изведено от нарушение на правилата за давността. Второто основание е изведено от нарушение на член 266 ДФЕС и на правото на защита. Третото основание е изведено от нарушение на член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1/2003. Четвъртото основание е изведено от нарушение на принципа на равно третиране и петото основание, от злоупотреба с власт и липса на мотиви.
На първо място следва да се разгледа четвъртото основание.
По четвъртото основание
В рамките на четвъртото основание жалбоподателят упреква Комисията за нарушение на принципа на равно третиране, и то на два пъти.
Първо, жалбоподателят припомня, че по силата на решението от 2009 г. той е в едно и също положение с ACW по отношение на периодите на нарушението.
Всъщност той посочва, че прилагането на максимален размер от 10 % в полза на ACW освобождава от отговорност ACW за периода на нарушението между 11 септември 1991 г. и 29 септември 1995 г.
Така Комисията трябвало да разшири по отношение на жалбоподателя намаляването на размера на глобата в резултат на прилагането на максимален размер от 10 % по отношение на ACW, за да не остави жалбоподателя като единствен отговорен за този период на нарушението.
Той допълва, че разпределянето на размера на глобата, което произтича от обжалваното решение, може да се отрази в негова вреда при крайното разпределяне на размера на глобата пред националните съдилища, доколкото не му е възможно да предяви регресен иск за съответния размер на глобата.
Второ, жалбоподателят подчертава, че е изгубил всички солидарни съдлъжници, тъй като Комисията намалила със 100 % частта на ACW от глобата, за плащането на която той отговарял солидарно с него, докато частта на ACW от глобата, за плащането на която той отговарял солидарно с ACW и CPA, тя намалила само с 43 %.
Това решение било изгодно за CPA, тъй като то не трябва да понесе по-голяма част от размера на глобата, обратно на жалбоподателя, на когото е наложена по-голяма тежест като солидарен съдлъжник, но също и като единствен длъжник.
Жалбоподателят поддържа, че би трябвало Комисията да приложи максималния размер от 10 % пропорционално на размера на двете глоби, а именно тази, наложена му солидарно с ACW и CPA, и тази, която му била наложена солидарно с ACW.
Макар безспорно това разпределение да не било възможно, поради това че решението от 2010 г. станало окончателно по отношение на ACW и CPA, Комисията все пак трябвало да намали размера на наложената на жалбоподателя глоба.
Във връзка с това той уточнява, че това разпределение не се отнася до отношенията на солидарност между съдлъжници, а до отношенията на същите с Комисията.
Комисията първо възразява, че доводите на жалбоподателя се основават на неправилната хипотеза, че ACW е освободено от отговорност за периода на нарушението между 11 септември 1991 г. и 29 септември 1995 г.
Тя подчертава, че в обжалваното решение тя определя максималния размер на глобата, за плащането на която всяко от дружествата, част от едно-единствено предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС, би могло да бъде солидарно задължено. Тя подчертава, че този максимален размер изобщо не представлява отделна глоба и не съответства на определен период на участие в нарушението.
Тя припомня също, че нарушението е извършено от предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС. Освен това глобата, наложена на всяко от дружествата, съставляващи едно-единствено предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС, не отразява участието на тези дружества в нарушението, а само максималния размер, който, ако са налице условията за това, може да бъде претендиран от тях за участието в нарушението на предприятието по смисъла на член 101 ДФЕС.
Тя уточнява освен това, че жалбоподателят не дължи индивидуална глоба, а единствен е задължен към Комисията за глобата, първоначално наложена му солидарно с ACW, поради намаляването на сумата, за която ACW носи солидарна отговорност.
След това Комисията заявява, че жалбоподателят не е доказал как разпределение на размера на глобата би могло да бъде по-благоприятно.
Накрая Комисията приканва жалбоподателя да подаде жалба до компетентните национални юрисдикции, ако смята, че глобата във вътрешните отношения между солидарни съдлъжници му е наложена непропорционално.
Във връзка с това следва да се припомни, че принципът на равно третиране, който налага сходни положения да не бъдат третирани по различен начин и различни положения да не се третират по един и същ начин, освен ако такова третиране не е обективно обосновано, е общ принцип на правото на Съюза, утвърден в членове 20 и 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз (решение от 11 юли 2014 г., Sasol и др./Комисия,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
, т.
).
В настоящия случай жалбоподателят набляга на две прояви на неравно третиране. Първият е относно различното третиране на неговото положение и това на ACW, а вторият е относно различното третиране на неговото положение и това на CPA.
На първо място, когато става въпрос за разликата в третирането спрямо ACW, жалбоподателят изтъква, че е трябвало както ACW той да се ползва от освобождаване от отговорност поради прилагането по отношение на ACW на максималния размер от 10 %.
Следва обаче да се подчертае, че прилагането по отношение на ACW на максималния размер от 10 % изобщо не го освобождава от отговорност за участието му в нарушението.
Наистина намалена е само частта от глобата, която то е трябвало да заплати солидарно именно с жалбоподателя.
Нещо повече, глобата, наложена на всяко от дружествата, формиращи едно-единствено предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС, не отразява участието на тези дружества в нарушението, а само максималния размер, който, ако са налице условията за това, Комисията може да претендира от тях за участието в нарушението на предприятието по смисъла на член 101 ДФЕС.
Поради това не може да се установи никаква разлика в третирането на жалбоподателя и на ACW.
На второ място, когато става въпрос за разликата в третирането в сравнение с CPA, жалбоподателят изтъква, че изменението на отношенията на солидарност между CPA, ACW и жалбоподателя е направено в полза само на CPA, след като се оказва, че жалбоподателят трябва да понесе сам част от солидарната глоба.
Всъщност според жалбоподателя Комисията би могла да разпредели по друг начин между солидарните съдлъжници намалението на частта от глобата, която ACW първоначално е трябвало да заплати.
В това отношение, доколкото равното третиране трябва да се проверява, като се държи сметка не само за наложената солидарно на ACW, на CPA и на жалбоподателя глоба, а също и за наложената солидарно на ACW и на жалбоподателя глоба, следва да се приеме, че в случая Комисията не е спазила задълженията си, произтичащи от принципа на равно третиране.
Наистина, от една страна, жалбоподателят и CPA са в сходно положение в смисъл, че и двете са дружества, солидарно задължени да платят глоба с ACW.
От друга страна, Комисията лесно би могла да определи по друг начин частта от глобата, която остава като солидарно задължение на ACW и жалбоподателя, за да ограничи частта от глобата, която могъл да дължи само жалбоподателят.
Това би било точно така, ако Комисията беше разпределила намалението на размера на глобата на ACW пропорционално в двете разглеждани солидарни задължения.
В тази хипотеза, от една страна, пълният размер на глобата, която ACW е могло да дължи на Комисията, не би превишавал 10 % от оборота му и от друга страна, това намаление би било справедливо разпределено между солидарно наложената на ACW и на жалбоподателя глоба и глобата, наложена солидарно на жалбоподателя, на ACW и на CPA.
По този начин, като приспада намалението на глобата, направено в полза на ACW, само от солидарно наложената на жалбоподателя, на CPA и на ACW глоба, Комисията нарушава принципа на равно третиране, без това изобщо да е обективно обосновано.
Ето защо четвъртото основание следва да се уважи.
Независимо че поради естеството си това основание може да доведе до отмяна на обжалваното решение в неговата цялост, с оглед на доброто правораздаване следва да се разгледа петото основание, в което се сочи член 2 от обжалваното решение, изведено от злоупотреба с власт и от липсата на мотиви и относно датата, от която спорната глоба става изискуема.
По петото основание
В рамките на петото основание, което се състои от две части, жалбоподателят поддържа, че член 2 от обжалваното решение, който определя датата 10 май 2010 г. като дата, на която глобите стават изискуеми, е опорочен от злоупотреба с власт и от липса на мотиви.
От една страна, според жалбоподателя задължението за плащане на глобите най-късно на 10 май 2010 г. е незаконно, тъй като нямало никаква правна основа в подкрепа на такова задължение и за него при всяко положение е абсолютно невъзможно да спази такъв определен със задна дата срок. От друга страна, жалбоподателят поддържа, че решението е противоречиво с оглед на нейната предходна практика и изложените от Комисията мотиви не са последователни.
От своя страна Комисията оспорва тези доводи. Тя смята по същество освен че обжалваното решение е достатъчно мотивирано, че жалбоподателят е трябвало да се издължи, като заплати глобите веднага след приемането на решението от 2009 г., и че определянето на датата, на която глобите стават изискуеми, три месеца след приемането на решението от 2010 г. било в негова полза.
Що се касае до първата част на настоящото основание, по същество изведена от злоупотреба с власт поради липсата на основание за определянето на 10 май 2010 г. като дата, на която глобите стават изискуеми, от една страна, следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика правомощието, което има Комисията, включва възможността да определя датата, на която глобата става изискуема, и датата, от която започва да тече лихвата за забава, да определя размера на тази лихва и да определя реда и условията за изпълнение на своето решение, като изисква, ако са налице условията за това, предоставянето на банкова гаранция за главницата и за лихвите върху наложената глоба, тъй като без такива правомощия, ползата, която предприятията ще могат да извлекат от късното плащане на глобите, би довела до отслабване на наложените от Комисията санкции във връзка със задачата, която ѝ е възложена, да следи за прилагането на правилата на конкуренция (вж. решение от 29 април 2015 г., Total и Elf Aquitaine/Комисия,
T‑470/11
,
EU:T:2015:241
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, разпоредбите на член 299 ДФЕС, според които именно актовете на Комисията, които налагат парично задължение, имат изпълнителна сила, се прилагат спрямо решенията на тази институция, с които се налагат глоби (вж. в този смисъл определение от 12 март 2012 г., Universal/Комисия,
T‑42/11
, непубликувано,
EU:T:2012:122
, т.
).
В настоящия случай, на първо място, следва да се отбележи, че според текста на съображение 23 от обжалваното решение Комисията първо приема, че решението от 2009 г., потвърдено с решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑45/10
, непубликувано,
EU:T:2015:507
), остава основание на глобите.
Второ, Комисията уточнява, че според писмото, с което се съобщава решението от 2010 г., глобата подлежи на плащане в срок от три месеца, считано от това решение. Имплицитно Комисията смята също, че в обжалваното решение е следвало да се определи такава дата.
Трето, Комисията отбелязва, че макар жалбоподателят да е предоставил банкови гаранции до датата на отмяната на решението от 2010 г., той не е заменил, считано от тази дата, тези гаранции с нови или с временното плащане на дължимата глоба. Въз основа на това тя прави и извода, че лихви за забава се дължат от жалбоподателя, считано от датата, на която за глобата вече няма никаква гаранция, а именно от 15 юли 2015 г., дата на постановяване на решение от 15 юли 2015 г., GEA Group/Комисия (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
На второ място, от една страна, следва да се отбележи, че с решението от 2010 г. разпоредбите на член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г. за определяне на размера на глобите, за които жалбоподателят, CPA и ACW носят солидарна отговорност, са заменени с нови разпоредби, изменящи общия размер на дължимата от ACW глоба и отношенията на солидарност между трите дружества.
С други думи, към датата на влизане в сила на решението от 2010 г. и съобщаването му разпоредбите на член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г. вече не са приложими в първоначалната им редакция и не могат да служат за основа за определяне на датата, на която спорните глоби стават изискуеми. Само датата на получаването на съобщението за решението от 2010 г., което вече е правното основание на задължението за плащане на тези глоби, може да служи за начален момент на този срок.
От друга страна, решението от 2010 г. е отменено от Общия съд по отношение на жалбоподателя с решение от 15 юли 2015, GEA Group/Комисия (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), така че, както изтъква по същество жалбоподателят, това решение не може да послужи за правно основание нито на задължението на жалбоподателя да заплати спорните глоби, нито за определянето на датата, от която те стават изискуеми.
Безспорно, както беше отбелязано по-горе в точка 67, тази отмяна води до въвеждане отново в действие на първоначалната редакция на член 2, точки 31 и 32 от решението от 2009 г. Тази редакция обаче отново е заменена с тази, установена с член 1 от обжалваното решение.
Затова следва да се приеме, че задължението за плащане на глобите е следствие единствено от член 1 от обжалваното решение и че датата, от която те стават изискуеми, може да се определи само считано от датата на получаване на съобщението за това решение.
От това следва, че първата част от петото основание следва да се уважи, без да е необходимо да се разглежда втората част от същото, и че на това основание следва да се отмени член 2 от обжалваното решение.
От всичко, изложено по-горе, следва, че без да е необходимо да се разглеждат останалите основания на жалбата, обжалваното решение трябва да се отмени изцяло. Тъй като искането за изменение е направено само при условията на евентуалност, то не следва да се разглежда.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е загубила делото, тя следва да се осъди да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (пети състав)
реши:

1)
Отменя решение C(2016) 3920 окончателен на Комисията от 29 юни 2016 г. за изменение на решение C(2009) 8682 окончателен на Комисията от 11 ноември 2009 г. относно процедура за прилагане на член 81 [EО] и член 53 от Споразумението за EИП (преписка COMP/38589 — Стабилизатори за топлина).

2)
Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 18 октомври 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.