CELEX: 62020CJ0242
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Súdna spolupráca v občianskych veciach
Nariadenie (ES) č. 44/2001
Článok 5 bod 3
Pojem ‚vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti‘
Exekučné konanie
Žaloba o vrátenie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu z titulu bezdôvodného obohatenia
Článok 22 bod 5
Výkon rozhodnutí
Výlučná právomoc

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 bodu 3 a článku 22 bodu 5 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1
; Mim. vyd. 19/004, s. 42).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Hrvatske Šume d.o.o. so sídlom v Chorvátsku, právnou nástupkyňou spoločnosti Hrvatske Šume javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., a spoločnosťou BP Europa SE so sídlom v Hamburgu, Nemecko, právnou nástupkyňou spoločnosti Deutsche BP AG, ktorá samotná je právnou nástupkyňou spoločnosti The Burmah Oil (Deutschland) GmbH, pričom tento spor sa týka vrátenia sumy neoprávnene zaplatenej v rámci exekučného konania, ktoré bolo neskôr vyhlásené za neplatné, z titulu bezdôvodného obohatenia.
Právny rámec
Nariadenie č. 44/2001
Odôvodnenia 2, 8, 11 a 12 nariadenia č. 44/2001 stanovujú:
„(2)
Niektoré odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému fungovaniu vnútorného trhu. Vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach a zjednodušujúce formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkon rozsudkov členských štátov viazaných týmto nariadením.
…
(8)
Musí existovať väzba medzi konaním, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, a územím členských štátov viazaných týmto nariadením. Preto sa spoločné normy súdnej právomoci [pravidlá právomoci –
neoficiálny preklad
] budú v zásade uplatňovať, ak má žalovaný bydlisko na území jedného z členských štátov.
…
(11)
Normy súdnej právomoci [Pravidlá právomoci –
neoficiálny preklad
] musia byť vysoko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného a právomoc založená na tomto kritériu musí byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet konania [predmet sporu –
neoficiálny preklad
] alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iné kritérium väzby. Bydlisko (sídlo) právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci.
(12)
Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou [sporom –
neoficiálny preklad
] alebo na účely uľahčenia efektívneho výkonu súdnictva [riadneho výkonu spravodlivosti –
neoficiálny preklad
].“
Podľa článku 2 ods. 1 tohto nariadenia:
„Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.“
Článok 3 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Osoby s bydliskom na území členského štátu možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe princípov [pravidiel –
neoficiálny preklad
] upravených v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly.
2.   Neuplatnia sa proti nim najmä normy vnútroštátneho práva [pravidlá vnútroštátnej právomoci –
neoficiálny preklad
] uvedené v prílohe I.“
Článok 5 toho istého nariadenia, ktorý je súčasťou jeho oddielu 2 s názvom „Osobitná právomoc“, stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte:
1.
a)
v zmluvných veciach na súde podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby;
b)
na účely tohto ustanovenia, ak sa účastníci zmluvy nedohodli inak, je miestom zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby:
–
pri predaji tovaru miesto v členskom štáte, kam sa podľa zmluvy tovar dodal alebo mal dodať,
–
pri poskytnutí služieb miesto v členskom štáte, kde sa podľa zmluvy služby poskytli alebo mali poskytnúť;
c)
ak sa neuplatní písmeno b), uplatní sa písmeno a);
…
3.
vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok;
…“
Článok 22 nariadenia č. 44/2001, ktorý je súčasťou jeho oddielu 6 s názvom „Výlučná právomoc“, stanovuje:
„Výlučnú právomoc majú tieto súdy bez ohľadu na bydlisko:
…
5.
v konaniach o výkon rozsudku [rozhodnutí –
neoficiálny preklad
] súdy členského štátu, v ktorom sa rozsudok vykonal alebo sa má vykonať.“
Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012
Odôvodnenie 34 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1
) stanovuje:
„Treba zaručiť kontinuitu medzi Bruselským dohovorom [z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a o výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32
), v znení dohovorov o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru, ďalej len ‚Bruselský dohovor‘], nariadením [č. 44/2001] a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu [Bruselského dohovoru] a nariadení, ktoré ho nahradili, Súdnym dvorom Európskej únie.“
Podľa znenia článku 66 nariadenia č. 1215/2012:
„1.   Toto nariadenie sa uplatňuje len na konania začaté, na listiny úradne vyhotovené alebo zaregistrované ako verejné listiny a na súdne zmiery schválené alebo uzavreté od 10. januára 2015.
2.   Bez ohľadu na článok 80 sa nariadenie [č. 44/2001] naďalej uplatňuje na rozsudky [rozhodnutia –
neoficiálny preklad
] vydané v konaniach začatých, na listiny úradne vyhotovené alebo zaregistrované ako verejné listiny a na súdne zmiery, ktoré sa schválili alebo uzavreli pred 10. januárom 2015, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti uvedeného nariadenia.“
Článok 80 prvá veta nariadenia č. 1215/2012 stanovuje:
„Týmto nariadením sa zrušuje nariadenie [č. 44/2001].“
Nariadenie (ES) č. 864/2007
Odôvodnenie 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (RÍM II) (
Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40
) stanovuje:
„Vecná pôsobnosť a ustanovenia tohto nariadenia by mali byť zlučiteľné s nariadením [č. 44/2001] a nástrojmi, ktoré sa zaoberajú rozhodným právom pre zmluvné záväzky.“
Článok 2 nariadenia č. 864/2007, nazvaný „Mimozmluvné záväzky“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia pojem škoda označuje každý následok civilného deliktu z bezdôvodného obohatenia, z konania bez príkazu (
negotiorum gestio
) alebo z predzmluvnej zodpovednosti (
culpa in contrahendo
).“
Článok 10 tohto nariadenia, nazvaný „Bezdôvodné obohatenie“, stanovuje:
„1.   Ak sa mimozmluvný záväzok vyplývajúci z konania bez riadneho oprávnenia v súvislosti s obstaraním záležitosti inej osoby týka existujúceho vzťahu medzi zmluvnými stranami, akým je napríklad zmluva alebo civilný delikt, ktorý má úzku väzbu s týmto mimozmluvným záväzkom, spravuje sa tým istým právnym poriadkom ako uvedený vzťah.
2.   Ak rozhodné právo nemožno určiť podľa odseku 1 a strany majú svoj obvyklý pobyt v tej istej krajine v čase, keď došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila bezdôvodné obohatenie, rozhodným právom je právny poriadok tejto krajiny.
3.   Ak rozhodné právo nemožno určiť podľa odsekov 1 alebo 2, rozhodným právom je právny poriadok krajiny, na území ktorej došlo k bezdôvodnému obohateniu.
4.   Ak je zo všetkých okolností veci zrejmé, že mimozmluvný záväzok vyplývajúci z bezdôvodného obohatenia má zjavne užšiu väzbu s inou krajinou než s krajinou uvedenou v odsekoch 1, 2 a 3, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny.“
Článok 12 uvedeného nariadenia, nazvaný „Predzmluvná zodpovednosť“, v odseku 1 uvádza:
„Mimozmluvný záväzok vyplývajúci z rokovaní pred uzavretím zmluvy, bez ohľadu na to, či došlo k jej uzavretiu, sa spravuje tým istým právnym poriadkom ako zmluva alebo právnym poriadkom, ktorým by sa zmluva spravovala, ak by bola uzavretá.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
V súlade s exekučným príkazom Trgovački sud u Zagrebu (Obchodný súd Záhreb, Chorvátsko) žalovaná vo veci samej dosiahla 11. marca 2003 nútené vymáhanie pohľadávky vo výške 3792600,87 chorvátskych kún (HRK) (približne 500000 eur), a to odpísaním z účtu žalobkyne vo veci samej. Táto spoločnosť preto začala konanie s cieľom dosiahnuť určenie neplatnosti exekučného konania. V rámci tohto konania Vrhovni sud (Najvyšší súd, Chorvátsko) vydal 21. mája 2009 konečný rozsudok, ktorým rozhodol, že táto exekúcia je neplatná a že žalovaná vo veci samej, ktorá získala bezdôvodné obohatenie, je povinná vrátiť žalobkyni vo veci samej neoprávnene vyplatené sumy zvýšené o zákonné úroky.
V nadväznosti na tento rozsudok žalobkyňa vo veci samej nemohla podľa vnútroštátnych procesných pravidiel podať návrh na vrátenie v rámci toho istého exekučného konania, keďže uplynula lehota jedného roka odo dňa exekúcie stanovená na podanie takéhoto návrhu. Dňa 1. októbra 2014 teda začala samostatné sporové konanie o vydanie bezdôvodného obohatenia na Trgovački sud u Zagrebu (Obchodný súd Záhreb, Chorvátsko), ktorý na základe ustanovení nariadenia č. 1215/2012 vyhlásil, že nemá právomoc. Tento posledný uvedený súd sa totiž domnieval, že v prípade údajnej neexistencie uplatniteľného osobitného pravidla určenia právomoci by sa malo uplatniť všeobecné pravidlo určenia medzinárodnej právomoci, a teda že medzinárodnú právomoc majú súdy členského štátu, v ktorom má žalovaná vo veci samej bydlisko, t. j. nemecké súdy.
Žalobkyňa vo veci samej podala proti uzneseniu Trgovački sud u Zagrebu (Obchodný súd Záhreb) odvolanie na Visoki trgovački sud (Najvyšší obchodný súd, Chorvátsko), ktorý je v prejednávanej veci vnútroštátnym súdom. Tento súd sa domnieva, že prvostupňový súd nesprávne uplatnil nariadenie č. 1215/2012, keďže podľa jeho článku 66 ods. 1 sa toto nariadenie uplatňuje len na konania začaté od 10. januára 2015, zatiaľ čo konanie vo veci samej sa začalo skôr. Nariadenie č. 44/2001 je teda uplatniteľné z hľadiska
ratione temporis
.
Vzhľadom na to tak vnútroštátny súd po prvé vyjadruje pochybnosti o správnom výklade pojmu „kvázi delikt“ a nie je si istý výkladom článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001. Tvrdí, že inštitút bezdôvodného obohatenia patrí medzi kvázi delikty, čo v zásade odôvodňuje uplatnenie tohto ustanovenia vo veci samej a zakladá medzinárodnú právomoc chorvátskych súdov. Uplatnenie uvedeného ustanovenia je však ťažké, keďže hraničným ukazovateľom, ktorý toto ustanovenie stanovuje, je skutočnosť, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, pričom v prípade bezdôvodného obohatenia neexistuje skutočnosť, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti.
Judikatúra Súdneho dvora nepriniesla odpoveď na túto otázku, hoci niektoré skutočnosti môžu byť relevantné. Vnútroštátny súd uvádza, že najmä podľa rozsudku z 28. januára 2015, Kolassa (
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
), výraz „vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti“ v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001 zahŕňa všetky návrhy, ktorých cieľom je preukázanie zodpovednosti žalovaného a ktoré nespadajú pod „zmluvné veci“ v zmysle článku 5 bodu 1 tohto nariadenia č. 44/2001. V tom istom zmysle Súdny dvor v rozsudku z 21. apríla 2016, Austro‑Mechana (
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
), rozhodol, že článok 5 bod 3 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba smerujúca k získaniu platby z dôvodu „primeranej kompenzácie“ v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (
Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10
; Mim. vyd. 17/001, s. 230), spadá pod veci nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti. Naproti tomu generálny advokát Wahl vo svojich návrhoch vo veci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (
C‑102/15
,
EU:C:2016:225
), navrhol, aby Súdny dvor vykladal článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nie je vecou nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti.
Po druhé sa vnútroštátny súd pýta na výklad článku 22 bodu 5 nariadenia č. 44/2001, ktorý sa uplatňuje v oblasti výkonu rozhodnutí, pretože táto žaloba o vrátanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu zapadá do rámca exekučného konania. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že žalobkyňa vo veci samej začala samostatné sporové konanie len preto, že uplynula lehota na podanie návrhu na vrátenie v rámci exekučného konania stanovená vnútroštátnym právom.
Za týchto okolností Visoki trgovački sud (Najvyšší obchodný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Patrí žaloba o vrátenie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu z titulu bezdôvodného obohatenia do rámca právomoci stanovenej v nariadení [č. 44/2001] vo veciach ‚nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti‘ s ohľadom na skutočnosť, že článok 5 bod 3 tohto nariadenia okrem iného stanovuje, že ‚osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte:… ‚(3) vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok‘?
2.
Patria sporové konania začaté z dôvodu, že existuje lehota na nárokovanie vrátenia plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu v rámci toho istého exekučného konania, do výlučnej právomoci podľa článku 22 bodu 5 nariadenia [č. 44/2001], ktorý stanovuje, že v oblasti výkonu rozhodnutí majú výlučnú právomoc súdy členského štátu, v ktorom sa rozsudok vykonal alebo sa má vykonať, bez ohľadu na bydlisko?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
Na úvod treba po prvé pripomenúť, že podľa článku 80 prvej vety nariadenia č. 1215/2012 toto nariadenie zrušuje a nahrádza nariadenie č. 44/2001, ktoré samotné nahradilo Bruselský dohovor uvedený v bode 9 tohto rozsudku. Výklad poskytnutý Súdnym dvorom vo vzťahu k ustanoveniam nariadenia č. 1215/2012 alebo k tomuto dohovoru teda platí rovnako aj vo vzťahu k nariadeniu č. 44/2001, pretože tieto ustanovenia možno kvalifikovať ako „rovnocenné“. Takýmto prípadom je najmä na jednej strane článok 5 bod 3 uvedeného dohovoru a nariadenia č. 44/2001 a na druhej strane článok 7 bod 2 nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 2020, Wikingerhof,
C‑59/19
,
EU:C:2020:950
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide po druhé o určenie právnej úpravy uplatniteľnej z hľadiska
ratione temporis
na spor vo veci samej, treba spresniť, že článok 66 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 stanovuje, že nariadenie č. 44/2001 sa naďalej uplatňuje na rozsudky vydané v začatých konaniach, na listiny úradne vyhotovené alebo zaregistrované ako verejné listiny a na súdne zmiery, ktoré sa schválili alebo uzavreli pred 10. januárom 2015, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto posledného uvedeného nariadenia.
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že hlavné konanie o vydanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu bolo na chorvátskych súdoch začaté 1. októbra 2014.
Z toho vyplýva, ako sa navyše domnieval aj vnútroštátny súd, že nariadenie č. 44/2001 je z hľadiska
ratione temporis
uplatniteľné na spor vo veci samej.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou, ktorú treba preskúmať v prvom rade, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 22 bod 5 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení patrí do výlučnej právomoci stanovenej v tomto ustanovení, ak bola podaná z dôvodu uplynutia lehoty, v ktorej možno požadovať vrátenie súm neoprávnene zaplatených v exekučnom konaní v rámci toho istého exekučného konania.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zatiaľ čo nariadenie č. 44/2001 vo svojom článku 2 ods. 1 stanovuje ako všeobecné pravidlo právomoc súdov členského štátu bydliska žalovaného, toto nariadenie tiež stanovuje osobitné pravidlá umožňujúce žalobcovi v určitých prípadoch žalovať žalovaného na súdoch iného členského štátu.
Pravidlá o osobitnej právomoci, ktoré stanovujú tieto alternatívne kritériá, sa však majú vykladať reštriktívne, takže neumožňujú výklad prekračujúci rámec prípadov výslovne uvedených v uvedenom nariadení (rozsudok zo 4. októbra 2018, Feniks,
C‑337/17
,
EU:C:2018:805
, bod
a citovaná judikatúra).
Článok 22 bod 5 nariadenia č. 44/2001 teda ako odchýlku od všeobecného pravidla stanovuje, že v oblasti výkonu rozhodnutí majú výlučnú právomoc súdy členského štátu, v ktorom sa rozsudok vykonal alebo sa má vykonať, bez ohľadu na bydlisko. Ako výnimka zo všeobecného pravidla právomoci sa toto ustanovenie nesmie vykladať v širšom zmysle, ako to vyžaduje jeho cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 2018, E.ON Czech Holding,
C‑560/16
,
EU:C:2018:167
, body
a
a citovaná judikatúra).
Z odôvodnení 2 a 11 tohto nariadenia vyplýva, že jeho cieľom je harmonizovať kolízne normy v oblasti právomoci v občianskych a obchodných veciach prostredníctvom pravidiel o súdnej právomoci, ktoré sú vysoko predvídateľné. Uvedené nariadenie tak sleduje cieľ právnej istoty spočívajúci v posilnení právnej ochrany osôb usadených v Európskej únii tým, že sa žalobcovi umožní ľahko identifikovať súd, na ktorý sa môže obrátiť, a žalovanému rozumne predvídať súd, na ktorom môže byť žalovaný (rozsudok zo 7. marca 2018, E.ON Czech Holding,
C‑560/16
,
EU:C:2018:167
, bod
a citovaná judikatúra).
V tomto kontexte do pôsobnosti článku 22 bodu 5 nariadenia č. 44/2001 patria žaloby, ktorých cieľom je získanie rozhodnutí v konaniach, ktoré sa týkajú použitia sily, donútenia alebo zabavenia hnuteľného alebo nehnuteľného majetku na zabezpečenie účinného vykonania rozhodnutí a listín (pozri analogicky rozsudok z 3. septembra 2020, Supreme Site Services a i.,
C‑186/19
,
EU:C:2020:638
, bod
a citovanú judikatúru).
Naopak žaloba, ktorej predmetom je návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení, nemá v zmysle judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode za cieľ získanie rozhodnutia v konaní, ktoré sa týka použitia sily, donútenia alebo zabavenia hnuteľného alebo nehnuteľného majetku na zabezpečenie účinného vykonania rozhodnutí a listín. Ide o samostatnú žalobu, ktorá sama osebe nie je ani exekučným konaním, ani žalobou proti takémuto konaniu. Z toho vyplýva, že takáto žaloba nepatrí do pôsobnosti článku 22 bodu 5 nariadenia č. 44/2001, aj keby toto bezdôvodné obohatenie vyplývalo zo zrušenia exekučného konania.
V prejednávanej veci chorvátska vláda v podstate tvrdí, že existuje úzka väzba medzi konaním vo veci samej týkajúcim sa vrátenia založeného na bezdôvodnom obohatení a exekučným konaním, keďže na jednej strane neplatnosť napadnutého súdneho rozhodnutia v exekučnom konaní je základom tohto bezdôvodného obohatenia a na druhej strane by bolo možné domáhať sa vrátenia neoprávnene získanej sumy v rámci exekučného konania, ak by neuplynula lehota stanovená v tejto súvislosti, a to bez toho, aby táto posledná uvedená okolnosť nastala z dôvodu akejkoľvek nedbanlivosti na strane žalobkyne vo veci samej.
Treba však uviesť, že tak všeobecná systematika nariadenia č. 44/2001, ktorá vedie k prijatiu reštriktívneho výkladu ustanovení jeho článku 22, ako aj požiadavka vykladať pravidlá tohto nariadenia v zmysle vysokého stupňa predvídateľnosti, ako to vyplýva z odôvodnenia 11 uvedeného nariadenia, vedú k vylúčeniu žaloby o vrátenie založenej na bezdôvodnom obohatení, ktorá bola podaná z dôvodu uplynutia lehoty, v ktorej možno požadovať vrátenie súm neoprávnene zaplatených v exekučnom konaní v rámci toho istého exekučného konania, z pôsobnosti článku 22 bodu 5 toho istého nariadenia.
Navyše Súdny dvor v súvislosti s článkom 16 ods. 5 Bruselského dohovoru, ktorého znenie bolo prevzaté do článku 22 bodu 5 nariadenia č. 44/2001, rozhodol, že hlavným dôvodom výlučnej právomoci súdov členského štátu, v ktorom sa rozsudok vykonal alebo sa má vykonať, je, že iba súdom členského štátu, na ktorého území sa požaduje exekúcia, prináleží uplatňovať na tomto území pravidlá týkajúce konania orgánov poverených exekúciou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. marca 1992, Reichert a Kockler,
C‑261/90
,
EU:C:1992:149
, bod
).
Vzhľadom na neexistenciu návrhu na exekúciu žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nepatrí do pôsobnosti článku 22 bodu 5 nariadenia č. 44/2001.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 22 bod 5 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nepatrí do výlučnej právomoci stanovenej v tomto ustanovení, hoci bola táto žaloba podaná z dôvodu uplynutia lehoty, v ktorej možno požadovať vrátenie súm neoprávnene zaplatených v exekučnom konaní v rámci toho istého exekučného konania.
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení spadá do rámca právomoci stanoveného v tomto ustanovení.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zatiaľ čo článok 2 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 stanovuje všeobecnú právomoc súdov členského štátu žalovaného, článok 5 bod 1 písm. a) a článok 5 bod 3 tohto nariadenia stanovujú pravidlá osobitnej právomoci v zmluvných veciach a vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, ktoré umožňujú žalobcovi podať žalobu na súdoch iných členských štátov. Tieto pravidlá osobitnej právomoci sa majú vykladať reštriktívne, ako bolo pripomenuté v bode 28 tohto rozsudku.
Okrem toho obe pravidlá osobitnej právomoci stanovené v uvedených ustanoveniach sa majú vykladať autonómne s odvolaním sa na systém a ciele nariadenia č. 44/2001, aby bolo zabezpečené jeho jednotné uplatňovanie vo všetkých členských štátoch. Táto požiadavka, ktorá platí najmä pre vymedzenie príslušných pôsobností týchto dvoch pravidiel, znamená, že pojmy „zmluvné veci“ a „veci nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti“ sa nemôžu chápať tak, že odkazujú na kvalifikáciu, akú príslušné vnútroštátne právo dáva právnemu vzťahu, o ktorý ide v konaní pred vnútroštátnym súdom (pozri analogicky rozsudok z 24. novembra 2020, Wikingerhof,
C‑59/19
,
EU:C:2020:950
, bod
a citovanú judikatúru).
V prípade žalôb, ktoré patria do zmluvných vecí, článok 5 bod 1 písm. a) uvedeného nariadenia tak umožňuje žalobcovi podať žalobu na súde miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby, zatiaľ čo v prípade žalôb spadajúcich pod veci nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti článok 5 bod 3 tohto istého nariadenia stanovuje, že ich možno podať na súde miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o žaloby spadajúce pod veci nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pojem „vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti“ v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001 zahŕňa akúkoľvek žalobu, ktorej cieľom je vyvodiť zodpovednosť žalovaného a ktorá nespadá pod zmluvné veci v zmysle článku 5 bodu 1 písm. a) tohto nariadenia (pozri analogicky rozsudok z 24. novembra 2020, Wikingerhof,
C‑59/19
,
EU:C:2020:950
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že na účely určenia, či žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení spadá pod veci nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 5 bodu 3 tohto nariadenia, treba overiť, či sú splnené dve podmienky, a to na jednej strane, že táto žaloba spadá pod zmluvné veci v zmysle článku 5 bodu 1 písm. a) uvedeného nariadenia, a na druhej strane, že jej cieľom je vyvodiť zodpovednosť žalovaného.
Pokiaľ ide o prvú podmienku, zmluvné veci v zmysle tohto posledného uvedeného článku zahŕňajú všetky návrhy založené na záväzku slobodne prevzatého jednou osobou voči druhej osobe (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. novembra 2020, Ellmes Property Services,
C‑433/19
,
EU:C:2020:900
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba však poznamenať, ako uviedol generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, že v rámci návrhu na vrátenie založenom na bezdôvodnom obohatení záväzok vrátenia, na ktorý sa odvoláva žalobca, vo všeobecnosti nevyplýva z takéhoto dobrovoľného záväzku žalovaného voči nemu, ale vzniká nezávisle od jeho vôle. Z toho vyplýva, že takýto návrh na vrátenie v zásade nepatrí medzi zmluvné veci v zmysle článku 5 bodu 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001.
Tento výklad je podporený výkladom článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001 v spojení s článkom 2 nariadenia č. 864/2007, pričom tento článok 2 v oblasti kolíznych noriem predstavuje náprotivok toho, čo v oblasti kolíznych noriem v prípade právomoci predstavuje tento článok 5 bod 3, a súčasne treba pripomenúť, že tieto dve nariadenia treba, pokiaľ je to možné, vykladať koherentne. Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 864/2007 totiž stanovuje, že záväzok vrátenia vyplývajúci z bezdôvodného obohatenia sa považuje za mimozmluvný záväzok, na ktorý sa vzťahuje uvedené nariadenie a ktorý je predmetom osobitných kolíznych noriem v súlade s článkom 10 tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic,
C‑359/14 a C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, body
a
).
Na účely poskytnutia úplnej odpovede vnútroštátnemu súdu však treba dodať, ako uviedol generálny advokát v bodoch 48 až 52 svojich návrhov, že návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení môže byť za určitých okolností úzko spätý so zmluvným vzťahom medzi účastníkmi sporu, a v dôsledku toho sa môže považovať za návrh patriaci pod „zmluvné veci“ v zmysle článku 5 bodu 1 písm. a) tohto nariadenia.
Medzi týmito okolnosťami je aj prípad, keď sa návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení týka už existujúceho zmluvného vzťahu medzi zmluvnými stranami. O takýto prípad ide napríklad vtedy, ako to v podstate uviedol generálny advokát v bode 50 svojich návrhov, ak sa žalobca odvoláva na bezdôvodné obohatenie, ktoré má úzku väzbu so zmluvným záväzkom, ktorý je podľa jeho názoru neplatný alebo ktorý žalovaný nesplnil, alebo ktorý považuje za „nadmerne plnený“, aby odôvodnil svoje právo na vrátenie.
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že návrh na vrátenie plnení poskytnutých na základe neplatnej zmluvy patrí do takejto oblasti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. apríla 2016, Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, body
a
).
Takáto väzba je navyše v súlade s cieľmi blízkosti a riadneho výkonu spravodlivosti, ktoré sleduje článok 5 bod 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001, z ktorých vyplýva, že súd, ktorý má právomoc rozhodovať o sporoch vyplývajúcich zo zmluvy, môže rozhodnúť o dôsledkoch jej neplatnosti, nesplnenia alebo jej „nadmerného plnenia“, a takisto o prípadných vráteniach, ktoré z toho vyplývajú, ak existuje v zmysle tohto ustanovenia osobitne úzka väzba medzi návrhom a súdom podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nespadá pod zmluvné veci, a tým spĺňa prvú podmienku uvedenú v bode 43 tohto rozsudku, ibaže by táto žaloba úzko súvisela s už existujúcim zmluvným vzťahom medzi zmluvnými stranami.
Pokiaľ ide o druhú podmienku uvedenú v tom istom bode 43 tohto rozsudku, treba overiť, či cieľom žaloby o vrátenie založenej na bezdôvodnom obohatení je vyvodiť zodpovednosť žalovaného.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že o taký prípad ide vtedy, keď skutočnosť, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001, možno pripísať žalovanému v rozsahu, v akom sa mu vytýka konanie alebo opomenutie, ktoré je v rozpore s povinnosťou alebo zákazom uloženým zákonom. Mimozmluvná zodpovednosť totiž môže vzniknúť len za predpokladu, že je možné preukázať príčinnú súvislosť medzi škodou a skutočnosťou, ktorá zapríčinila jej vznik (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. apríla 2016, Austro‑Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, body
,
a
, ako aj citovanú judikatúru).
Treba dodať, ako uviedol generálny advokát v bode 61 svojich návrhov, že tieto spresnenia platia bez rozdielu pre všetky veci nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, pričom nie je potrebné rozlišovať kvázi deliktuálnu oblasť mimozmluvnej zodpovednosti. Okrem toho, že sa výraz „kvázi deliktuálny“ nenachádza v dánskej, estónskej, holandskej, portugalskej, slovenskej, fínskej a švédskej verzii článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001, výraz „kvázi delikt“ totiž ani neodkazuje na situácie vyznačujúce sa neexistenciou skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, ani na situácie, v ktorých k skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, došlo z neopatrnosti alebo nedbanlivosti. Návrh teda v zmysle uvedenom v predchádzajúcom bode nemôže spadať do oblasti mimozmluvnej zodpovednosti, ak zodpovednosť žalobcu, o ktorú ide, nespočíva na existencii skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti.
Návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení teda spočíva na záväzku, ktorý nevyplýva zo skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti. Tento záväzok totiž vzniká nezávisle od konania žalovaného, takže neexistuje príčinná súvislosť, ktorú by bolo možné preukázať medzi škodou a prípadným protiprávnym konaním alebo opomenutím, ktorého sa dopustil.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení nemôže spadať do oblasti nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001.
Tento záver nemôže byť v rozpore s rozsudkom z 21. apríla 2016, Austro‑Mechana (
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že návrh organizácie kolektívnej správy autorských práv týkajúci sa povinnosti zaplatiť „primeranú kompenzáciu“ v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, ktorá podľa vnútroštátneho práva prináleží podnikom, ktoré v tuzemsku ako prvé uvedú nosiče na trh v rámci podnikateľskej činnosti za odplatu, spadá do oblasti nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001. Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 72 svojich návrhov, záväzok, ktorý je základom takéhoto návrhu, vyplýva zo skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, teda zo škody rozmnoženinami na súkromné použitie, ktorá bola spôsobená nositeľom autorských práv k nosičom uvádzaným na trh.
Treba ešte poznamenať, že je možné, že návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení nespadá ani pod zmluvné veci v zmysle článku 5 bodu 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001, ani do oblasti nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 5 bodu 3 tohto nariadenia. O takýto prípad totiž ide, keď takýto návrh úzko nesúvisí s predchádzajúcim zmluvným vzťahom medzi účastníkmi dotknutého sporu.
V takej situácii návrh na vrátenie založený na bezdôvodnom obohatení patrí do právomoci súdov členského štátu bydliska žalovaného v súlade so všeobecným pravidlom stanoveným v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 44/2001.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nespadá do rámca právomoci stanoveného v tomto ustanovení.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Článok 22 bod 5 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nespadá do výlučnej právomoci stanovenej v tomto ustanovení, hoci bola podaná z dôvodu uplynutia lehoty, v ktorej možno požadovať vrátenie súm neoprávnene zaplatených v exekučnom konaní v rámci toho istého exekučného konania.

2.
Článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba o vrátenie založená na bezdôvodnom obohatení nespadá do rámca právomoci stanoveného v tomto ustanovení.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: chorvátčina.