CELEX: 62015TJ0577
Európai uniós védjegy
Törlési eljárás
SHERPA európai uniós szóvédjegy
A korábbi SHERPA nemzeti szóvédjegy
Részleges törlés
A jogvita tárgya a fellebbezési tanács előtt
A védjegy tényleges használata
A 207/2009/EK rendelet 42. cikkének (2) bekezdése (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 47. cikkének (2) bekezdése)
A 207/2009 rendelet 53. cikke (1) bekezdésének a) pontja (jelenleg a 2017/1001 rendelet 60. cikke (2) bekezdésének a) pontja)
Viszonylagos kizáró ok
Összetéveszthetőség
A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja (jelenleg a 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja)

A jogvita előzményei
2011. május 26‑án a felperes, X. Uribe‑Etxebarría Jiménez az európai uniós védjegyről szóló, módosított 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
) [helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2017. L 154., 1. o.
)] alapján európai uniós védjegybejelentést nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a SHERPA szómegjelölés volt.
A bejelentést többek között a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9. és 42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában tették. A védjegybejelentésben ezen áruk és szolgáltatások az egyes osztályok tekintetében a következő leírással szerepeltek:
–
9. osztály: „Kézi és mobil digitális elektronikus eszközök telefonhívások, faxok, elektronikus levelek, videók, azonnali üzenetek, zene, audiovizuális és más multimédiás művek és más digitális adatok küldésére és fogadására szolgáló; MP3‑ és más digitális formátumú audió‑ és videolejátszók; kézi számítógépek, digitális személyi asszisztensek (PDA‑k), elektronikus határidőnaplók, elektronikus jegyzettömbök; mágneses adathordozók; telefonok, mobiltelefonok, számítógépes játékgépek, videotelefonok, kamerák; rádióvevők; rádióadók; videokamerák; számítógépes hardver és számítógépes szoftver; számítógépes szoftverek és förmverek, azaz operációs rendszerprogramok, adatszinkronizáló programok és alkalmazásfejlesztő segédprogramok személyi és kézi számítógépekhez; karakterfelismerő szoftverek, telefonkezelő szoftver, mobiltelefonos szoftverek; telefonalapú információkinyerő rendszerek; üzenetek átirányítására szolgáló szoftverek; játékszoftverek; gyári számítógépes programok személyes információk kezelésére; adatbázis‑managementre alkalmas számítógépes szoftver; elektronikus levelezés és üzenetküldési szolgáltatások; adatbázis‑szinkronizáló szoftverek; számítógépes szoftver online adatbázisokhoz való hozzáférésre, bennük történő böngészésre és keresésre; számítógépes hardverek és szoftverek integrált telefonos kommunikáció lehetővé tételére globális információs hálózatokkal; kézi és mobil digitális elektronikai eszközök alkatrészei és tartozékai; mobiltelefonok alkatrészei és tartozékai; táskák mobiltelefonokhoz; mobiltelefonokhoz kialakított tokok; bőrből vagy műbőrből készült mobiltelefon‑tartók; szövet és textil mobiltelefon‑tokok; elemek és cellák; újratölthető elemek; töltők; töltőkészülékek elektromos elemekhez/akkumulátorokhoz; fejhallgatók; sztereó fejhallgatók; fülbedugós fülhallgatók; sztereó hangfalak; hangszórók, hangosbemondók, megafonok; hangszórók otthoni használatra; sétálómagnó‑hangszórók; mikrofonok; autós audioberendezések; berendezések hordozható és kézi digitális elektronikus eszközök csatlakoztatására és töltésére; és elektronikusan olvasható, gépileg olvasható vagy számítógéppel olvasható formátumú felhasználói kézikönyvek a fenti áruk mindegyikéhez, valamint ezekkel együtt árusítva; a fent említett áruk alkatrészei és szerelvényei, televíziós és más műsorok kiválasztási készülékeinek és eszközeinek kivételével, illetve katonai járművekkel és (akár katonai, akár nem) terepjárókkal és bármely, katonai céllal használt termékfajtával kapcsolatban használt bármely termék”;
–
42. osztály: „Tudományos szolgáltatás; ipari elemzési és kutató szolgáltatások; tervezés és számítógépes hardver tervezése és számítógépes szoftver; multimédia és audiovizuális szoftver konzultációs szolgáltatások; keresőmotorok biztosítása kommunikációs hálózatokon való adatszerzéshez; olyan szoftvereket tartalmazó alkalmazásszolgáltatói (ASP) szolgáltatások, melyek online előfizetési szolgáltatásokkal kapcsolatban használhatók, lehetővé teszik felhasználók számára zene és szórakoztatással kapcsolatos audio‑, video‑, szöveg‑ és multimédia‑tartalom lejátszását és programozását, illetve hang‑ és videofelvételeket, szórakoztatással kapcsolatos audio, video, szöveg és multimédia tartalmat tartalmaznak; nem letölthető online szoftver ideiglenes használatának biztosítása, mely lehetővé teszi a felhasználók számára audio‑, video‑, szöveges és egyéb multimédiás tartalom, beleértve zene, koncertek, videók, rádió, televízió, hírek, sport, játékok, kulturális események és szórakoztatással kapcsolatos műsorok programozását; online lehetőségek biztosítása globális számítógéphálózaton keresztül, melyek lehetővé teszik a felhasználók számára audio‑, video‑, szöveges és egyéb multimédiás tartalom, beleértve a zene, koncertek, videók, rádió, televízió, hírek, sport, játékok, kulturális események és szórakoztatással kapcsolatos műsorok ütemezésének a programozását, amint azok sugárzásra kerülnek; keresőgépek biztosítása adatok megszerzéséhez a számítógépes világhálón; keresőgépek üzemeltetése; számítógépes konzultációs és támogatási szolgáltatások információknak számítógépes lemezekre való beolvasása terén, mindezek a 42. osztályba tartozó szolgáltatások, nem összefüggésben az üzleti platformokhoz való hozzáférés biztosításával (szoftver), értékpapír‑műveletek és más, forgatható pénzügyi eszközökkel kapcsolatos műveletek megvalósításának és végrehajtásának céljából (az internet‑hozzáférés biztosításának kivételével).”
A védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2011. július 20‑i 135/2011. számában tették közzé, és a SHERPA szómegjelölést 2012. április 27‑én 10000339. szám alatt európai uniós védjegyként lajstromozták.
2012. november 23‑án a beavatkozó fél, a Núcleo de comunicaciones y control, SL törlési kérelmet nyújtott be az EUIPO‑hoz a 207/2009 rendeletnek annak 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával együttesen értelmezett 53. cikke (1) bekezdésének a) pontja [jelenleg a 2017/1001 rendeletnek annak 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával együttesen értelmezett 60. cikke (1) bekezdésének a) pontja] alapján.
E kérelem a vitatott védjegy árujegyzékébe tartozó áruk és szolgáltatások egészére vonatkozott, és egy korábbi védjegyen, nevezetesen a spanyol SHERPA szóvédjegyen alapult, amelyet 1999. március 22‑én 2187342. számon lajstromoztak a 9. osztályba tartozó, alábbi leírásnak megfelelő áruk tekintetében: „Információkezelésre szolgáló rendszerek, különösen felügyeleti és ellenőrzőrendszerek”.
A törlési osztály előtti eljárásban a felperes kérte, hogy a beavatkozó fél igazolja a korábbi védjegy tényleges használatát. E kérelem a 207/2009 rendelet 57. cikkének (2) és (3) bekezdésén [jelenleg a 2017/1001 rendelet 64. cikkének (2) és (3) bekezdése] alapult, amely szerint valamely európai uniós védjegy jogosultja kérheti annak igazolását, hogy a korábbi védjegy a törlési kérelmet megelőző öt év során tényleges használat tárgyát képezte azon a területen, ahol oltalom alatt állt.
E kérelmet követően a beavatkozó fél iratokat nyújtott be e tényleges használat igazolására.
2013. július 31‑én a felperes módosította a védjegybejelentését, és a 9. osztályba tartozó áruk jegyzékének végére a következő korlátozást illesztette be (a továbbiakban: „korlátozás”): „a felügyeleti és ellenőrzőrendszerek, valamint a felügyeletre és ellenőrzésre szolgáló információkezelési rendszerek kivételével”.
2013. október 11‑i észrevételeiben a beavatkozó fél jelezte az EUIPO‑nak, hogy a korlátozás ellenére fenntartja a vitatott védjegy törlése iránti kérelmét.
2014. február 27‑én az EUIPO törlési osztálya olyan határozatot hozott, amely részben helyt adott a beavatkozó fél által előterjesztett törlés iránti kérelemnek. E határozatban a törlési osztály úgy vélte, hogy a beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok a korábbi védjegy használatát csak az információkezelési rendszerek és az ipari folyamatoknál használt felügyeleti és ellenőrzőrendszerek tekintetében támasztották alá.
2014. április 25‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján (jelenleg a 2017/1001 rendelet 66–71. cikke) fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz a törlési osztály határozata ellen.
Ezen eljárás keretében a felperes 2014. június 27‑én benyújtotta a fellebbezésének indokait kifejtő beadványt. Ugyanezen a napon benyújtott az EUIPO‑hoz egy másik iratot, amelynek címe a következő volt: „A fellebbezés indokait kifejtő kiegészítő beadvány”. E két irat esetében a benyújtás az e célból meghatározott határidő letelte előtt megtörtént.
2015. július 17‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO második fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést. A fellebbezési tanács, miután úgy ítélte meg, hogy egyik fél sem nyilvánított ellenvéleményt a törlési osztálynak a korábbi védjegy tényleges használatának igazolását illetően adott értékelését illetően, vizsgálatát a 207/2009 rendeletnek az annak 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával együttesen értelmezett 53. cikke (1) bekezdésének a) pontja alkalmazásának elemzésére korlátozta.
Ennek keretében a fellebbezési tanács meghatározta a védjegyek értékelésénél figyelembeveendő közönséget. Szerinte ennek meghatározása az érintett áruktól és szolgáltatásoktól függ. A 9. osztályba tartozó árukat illetően a nagyközönségről és egy szakközönségről, míg a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokat illetően kizárólag szakközönségről volt szó (a megtámadott határozat 26. pontja).
Ami az áruk és szolgáltatások összehasonlítását illeti, a fellebbezési tanács helybenhagyta a törlési osztály azon értékelését, miszerint a 9. osztályba tartozó vitatott áruk némelyike azonos volt a korábbi védjeggyel jelölt, 9. osztályba tartozó árukkal (a megtámadott határozat 32., 33. és 34. pontja). A fellebbezési tanács egyébként, akárcsak a törlési osztály, úgy ítélte meg, hogy a vitatott védjegy árujegyzékébe tartozó, 9. osztályba sorolt többi áru némelyike és az ugyanezen védjeggyel jelölt, 42. osztályba tartozó szolgáltatások némelyike hasonló volt a korábbi védjeggyel jelölt árukhoz (a megtámadott határozat 31., 36. és 37. pontja).
A megjelölések összehasonlítását illetően a fellebbezési tanács csatlakozott a törlési osztály értékeléséhez, amelyet a felek nem vitattak, és amelynek alapján azok azonosságát állapították meg (a megtámadott határozat 39. pontja).
A fenti elemekre tekintettel a fellebbezési tanács kettős azonosságot állapított meg, nevezetesen a megjelölések azonosságát és az ütköző áruk egy részének azonosságát. Ezenfelül úgy vélte, hogy összetéveszthetőség áll fenn az ütköző védjegyek között az áruk másik részét, valamint a vitatott védjegy árujegyzékébe tartozó, hasonlónak tekintett szolgáltatásokat illetően (a megtámadott határozat 40–47. pontja).
A felek kereseti kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–
az EUIPO‑t és adott esetben a beavatkozó felet kötelezze a költségek viselésére, ideértve a fellebbezési tanács előtti eljárás kapcsán felmerült költségeket is.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
hagyja helyben a megtámadott határozatot;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy második kereseti kérelmével a beavatkozó fél azt kéri a Törvényszéktől, hogy hozzon olyan ítéletet, amely helybenhagyja a megtámadott határozatot.
E tekintetben azt kell megállapítani, hogy mivel a „megtámadott határozat helybenhagyása” egyenértékű a kereset elutasításával, e kereseti kérelem lényegében a kereset elutasítására irányul, és így átfedésben van a beavatkozó első kereseti kérelmével (lásd: 2017. július 11‑iDogg Label kontra EUIPO – Chemoul (JAPRAG) ítélet,
T‑406/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:482
,
19.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ami a felperest illeti, ő a hatályon kívül helyezés iránti keresetének alátámasztására három jogalapot ad elő, amelyek közül az elsőt a 207/2009 rendelet 63. cikke (1) bekezdésének, 64. cikke (1) bekezdésének és 76. cikke (1) bekezdésének [jelenleg a 2017/1001 rendelet 70. cikkének (1) bekezdése, 71. cikkének (1) bekezdése és 95. cikkének (1) bekezdése] megsértésére, a másodikat a 207/2009 rendeletnek a rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésével, valamint a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (
HL 1995. L 303., 1. o.
) 22. szabályával [jelenleg a 207/2009/EK tanácsi rendelet kiegészítéséről, valamint a 2868/95 és a 216/96/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. május 18‑i (EU) 2017/1430 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (
HL 2017. L 205., 1. o.
) 10. cikke] együttesen értelmezett 57. cikke (2) és (3) bekezdésének [jelenleg a 2017/1001 rendelet 47. cikke (2) és (3) bekezdése] megsértésére, a harmadikat pedig a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának megsértésére alapítja.
A korábbi védjegy tényleges használata vizsgálatának elutasítására vonatkozó, első jogalapról
Első jogalapjával a felperes azt rója fel a fellebbezési tanácsnak, hogy nem elemezte a korábbi védjegy tényleges használatát, miközben a 207/2009 rendelet 63. cikkének (1) bekezdése, 64. cikkének (1) bekezdése és 76. cikkének (1) bekezdése értelmében ezt meg kellett volna tennie.
E jogalap két kifogáson alapul.
A tényleges használat vizsgálatának az erre irányuló kérelem ellenére történő elmulasztásával kapcsolatos, első kifogásról
Első kifogásával a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanácsnak vizsgálnia kellett volna a tényleges használatot, hiszen e vizsgálat elvégzését kifejezetten kérték tőle a fellebbezés indokait kifejtő beadványban.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja e kifogás megalapozottságát.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatban a fellebbezési tanács nem ellenőrizte a törlési osztály értékelésének megalapozottságát a korábbi védjegy tényleges használatának igazolását illetően, mivel úgy vélte, hogy ezen értékelést az előtte folyó eljárásban nem vitatták (lásd a fenti 14. pontot).
Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy fellebbezésének alátámasztásaként a felperes két beadványt nyújtott be a fellebbezési tanácshoz.
Az első beadványban egyetértését fejezte ki a törlési osztály által végzett értékeléssel kapcsolatban, a korábbi védjegy tényleges használatát illetően.
A második beadványban, amelyet úgy írt le, mint „kiegészítő” jellegűt az elsőhöz képest, a felperes többek között jelezte, hogy „az ő […] érdeke azt kíván[j]a, hogy a fellebbezési tanács vizsgálja meg újra – hiszen ezt meg is kell tennie – a törlést kérelmező fél által a használat igazolásaként benyújtott és azon korábbi lajstromozott védjegy kapcsán vitatott bizonyítékokat, amelynek ő a jogosultja, és amelyeken a törlési kérelme alapul[t], hiszen e vizsgálat azt erősítené meg, hogy nem bizonyítottak olyan kellő mértékű használatot, amely elegendő lenne a fellebbezés alátámasztására”, illetve hogy „másodlagosan, e vizsgálat azt is megerősítené, hogy a védjegyet igen korlátozott módon használták, egy olyan, meglehetősen konkrét áru vonatkozásában, amely semmiféle kapcsolatban nem áll a felperes védjegye által jelölt árukkal és szolgáltatásokkal” (a második beadvány 2. és 3. oldala).
Miután kinyilvánította kifogásolási szándékát a törlési osztály által a korábbi védjegy tényleges használatával kapcsolatban végzett értékelést illetően, a felperes egyébként e második beadványban több olyan érvet is kifejtett, amely ezen értékelés megdöntésére irányult (a második beadvány 3–8. oldala).
Ezen érvek alapján rámutatott arra, hogy szerinte „nem lehet […] azt a következtetést levonni, hogy a [korábbi] védjegy tényleges használatát bizonyították” (második beadvány 8. oldala).
Először is, ezen előadásokból az következik, amint azt az EUIPO is jelezte, hogy a felperes a második beadványában a korábbi védjegy tényleges használatának kérdését illetően ellentétes álláspontot fejtett ki azzal, mint amelyet ugyanezen kérdést illetően az első beadványában kifejtett, még akkor is, ha a második beadványt úgy írta le, mint az első beadványt „kiegészítő” jellegűt, amely melléknév arra utalt az EUIPO számára, hogy a második beadványban szereplő információk csupán az első beadványban kifejtett álláspont alátámasztására szolgálnak.
Másodszor, úgy tűnik, hogy a felperes által benyújtott „kiegészítő beadvány” két egymással összeegyeztethetetlen bekezdést tartalmaz, amelyek egyike a törlési osztály által végzett értékelést vitatja, a másik pedig ugyanezen értékelést elfogadja. Egyik oldalról ugyanis a felperes e beadvány 2–8. oldalán a törlési osztály által a tényleges használat kérdését illetően elfogadott álláspontot kifogásolta, amint azt a fenti 32–34. pontban kiemeltük. Másik oldalról, az említett beadvány 8. oldalán a felperes azt állította, hogy „amint […] az előző beadvány[á]ban is jelezte, egyetért tehát a törlési osztállyal azon állítást illetően, hogy »a használat igazolásaként a kérelmező által szolgáltatott bizonyítékok nem támasztották alá azt, hogy a védjegyet az áruk e széles skálájának egésze tekintetében használták volna, hanem csupán azt, hogy a korábbi védjegyet kizárólag az ipari folyamatokhoz használt információkezelési rendszerek, valamint felügyeleti és ellenőrzőrendszerek tekintetében használták«”.
E körülményekre tekintettel a fellebbezési tanács szerinte a felperes helyébe helyezkedett azon döntést illetően, hogy az általa kifejtett, egymásnak ellentmondó álláspontok közül melyiket válassza, és hogy következtetés révén határozza meg azon indokokat, amelyeken szerinte a kérelem alapult. Az ítélkezési gyakorlat szerint a felperesnek kell a jogvita kereteit meghatároznia, azáltal, hogy pontosan és következetesen fogalmazza meg az előterjesztett kérelmeket és az általa felhozott érveket. A fellebbező által benyújtott iratoknak önmagukban is lehetővé kell tenniük a fellebbezési tanács számára annak megértését, hogy a fellebbező miért kéri tőle valamely határozat hatályon kívül helyezését vagy megváltoztatását (lásd ebben az értelemben: 2010. április 28‑iClaro kontra OHIM – Telefónica [Claro] ítélet,
T‑225/09
, nem tették közzé,
EU:T:2010:169
,
28.
pont; 2011. május 16‑iAtlas Transport kontra OHIM – Atlas Air [ATLAS] ítélet,
T‑145/08
,
EU:T:2011:213
,
41.
pont).
A Törvényszék előtti tárgyaláson a felperes jelezte, hogy az első beadvány tartalmazta a fő érvelését, de azt úgy kell tekinteni, mint amely a második beadvány benyújtását követően másodlagossá vált, hiszen még ha azt másodlagosként is írták le, e második beadvány egy fontos változást tartalmazott a felperes védelmében, egy korábban még nem tárgyalt kérdést illetően, amely ettől kezdve az e fél által a megtámadott határozattal szemben megfogalmazott kifogások központi tárgyává vált.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy amint azt az EUIPO – amelyet a kérdésben a beavatkozó fél támogat – a tárgyaláson jelezte, a felek által az EUIPO‑hoz benyújtott beadványoknak, a fenti 37. pontban idézett ítélkezési gyakorlat alkalmazásában, önmagukban véve is érthetőeknek kell lenniük. A jelen esetben a felperes által benyújtott iratok a benyújtásuk időpontjában nem feleltek meg ennek a követelménynek, amint arra a fenti 35–38. pontban rámutattunk.
E körülményekre tekintettel a fellebbezési tanács megalapozott módon zárta ki a felperes által másodikként benyújtott beadványt a vizsgálatból, tekintettel az abban foglalt ellentmondásra, és azon körülményre figyelemmel, hogy e beadványt mint csupán kiegészítő jellegűt nyújtották be, amellyel a felperes azt jelezte, hogy fő érvelését az elsőként benyújtott beadvány tartalmazza.
Ezen okok miatt a felperes által előterjesztett első kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az EUIPO szervezeti egységei közötti funkcionális folyamatossággal és a fellebbezés devolutív hatályával kapcsolatos, második kifogásról
Második kifogásával a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanácsnak anélkül is meg kellett volna vizsgálnia a korábbi védjegy tényleges használatát, hogy kifejezetten erre irányuló kérelmet kellett volna előterjeszteni. Szerinte e vizsgálat kötelező, függetlenül attól, hogy van‑e erre irányuló kérelem, méghozzá az EUIPO szervezeti egységei közötti funkcionális folyamatosság elve és az e kontextusban benyújtott fellebbezések devolutív hatálya miatt. Ezen elvből és e hatályból szerinte az következik, hogy a fellebbezési tanácsoknak a határozataikat a felek által első fokon felhozott ténybeli és jogi elemek egészére kell alapítaniuk.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja a felperes állításait.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a valamely korábbi védjegy tényleges használatának igazolására irányuló kérelem hozzáadja a törlési eljáráshoz a korábbi védjegy tényleges használatának azon speciális és előzetes kérdését, amelyet ha egyszer azt a védjegyjogosult felvetette, el kell bírálni, még mielőtt magáról a törlési kérelemről döntenének (2010. szeptember 13‑iInditex kontra OHIM – Marín Díaz de Cerio [OFTEN] ítélet,
T‑292/08
,
EU:T:2010:399
,
31.
pont).
E speciális és előzetes jelleg abból ered, hogy a tényleges használat elemzése vezet el annak meghatározásához, a törlési kérelem vizsgálata szempontjából, hogy a korábbi védjegyet a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében lajstromozottnak lehet‑e tekinteni. Ezen elemzés tehát nem magának a törlési kérelemnek a vizsgálata keretébe illeszkedik, amelyet az e védjeggyel való összetéveszthetőség fennállására alapítottak (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 13‑iOFTEN ítélet,
T‑292/08
,
EU:T:2010:399
,
33.
pont).
Ebből következik, hogy olyan esetben, amikor a fellebbezési tanács előtti eljárásban a tényleges használat kérdését nem vetik fel kifejezetten, az nem képez a fellebbezési tanács által feltétlenül vizsgálandó jogkérdést ahhoz, hogy az előtte folyó jogvita eldönthető legyen. E körülményekre tekintettel e kérdést úgy kell tekinteni, mint amely nem képezi tárgyát a fellebbezési tanács előtti jogvita tárgyának (lásd: 2014. március 12‑iEl Corte Inglés kontra OHIM – Technisynthese [BTS] ítélet,
T‑592/10
, nem tették közzé,
EU:T:2014:117
,
21.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy ellentétben a felperes által állítottakkal, az EUIPO szervezeti egységei közötti funkcionális folyamatosság és a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezés devolutív hatálya nem jár azzal a következménnyel, hogy a fellebbezési tanács elé automatikusan kérdéseket utalnának a korábbi védjegy tényleges használatát illetően, miközben e kérdéseket a fellebbező fél az előtte folyó eljárásban nem vetette fel kifejezetten.
Így az első jogalap részét képező második kifogást, valamint – tekintettel az első kifogásra adott válaszra – az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A korábbi védjegy tényleges használatának igazolására szolgáló bizonyítékok elemezésében vétett értékelési hibára alapított, második kifogásról
Második jogalapjával a felperes azt állítja, hogy a törlési osztály által hozott határozat a korábbi védjegy használatát illetően – mivel sérti a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdését és a 2868/95 rendelet 22. szabályát – értékelési hibában szenved. A Törvényszék által a tárgyaláson feltett kérdésre adott válaszában a felperes pontosította, hogy e jogalap ezenfelül a 207/2009 rendelet 57. cikkének (2) és (3) bekezdésén is alapul, amely rendelkezések a korábbi védjegy tényleges használatának igazolására szolgáló bizonyítékoknak a törlési eljárás keretében történő benyújtására vonatkoznak.
Írásbeli beadványaiban a felperes pontosította, hogy e jogalapot másodlagos jelleggel terjeszti elő, és azt a Törvényszéknek kizárólag abban az esetben kell vizsgálnia, ha elutasítaná az alább vizsgált első jogalapot. Mivel ezen első jogalap a fenti 48. pontban elutasításra került, a második jogalapot meg kell vizsgálni. E másodlagos jogalap keretében a felperes a beavatkozó fél által a törlési osztály előtti eljárásban szolgáltatott különféle iratokat elemzi, és azt kéri a Törvényszéktől, hogy állapítsa meg, hogy ezen iratok nem rendelkeznek a korábbi védjegy tényleges használatának igazolásához megkövetelt bizonyító erővel.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja e jogalap elfogadhatóságát és megalapozottságát.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék előtt védjegyügyben indított keresetek célja az EUIPO fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének felülvizsgálata. Ennek keretében a Törvényszék nem vizsgálhatja újból a ténybeli körülményeket az első alkalommal az előtte folyó eljárásban előterjesztett bizonyítékokra figyelemmel (lásd: 2015. április 16‑iMatratzen Concord kontra OHIM – KBT [ARKTIS] ítélet,
T‑258/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:207
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben nem vitás, hogy a fellebbezési tanács nem vizsgálta önálló jelleggel és teljeskörűen a beavatkozó fél által a korábbi védjegy tényleges használatának igazolása céljából előterjesztett bizonyítékokat, és ezt az előtte folyó eljárásban a felperes által előterjesztett, erre irányuló egyértelmű kérelem hiányában nem is kellett megtennie.
Ebből következik, hogy a fenti 52. pontban idézett ítélkezési gyakorlat alkalmazásában e bizonyítékokat a Törvényszék nem vizsgálhatja, és a második jogalapot el kell utasítani.
Az áruk és szolgáltatások azonosságának, illetve hasonlóságának értékelésénél vétett hibákra alapított, harmadik jogalapról
Harmadik jogalapjával, amelyet a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának megsértésére alapít, a felperes azt rója fel a fellebbezési tanácsnak, hogy az hibákat vétett az ütköző védjegyekkel jelölt áruk és szolgáltatások azonosságának, illetve hasonlóságának értékelésénél.
Írásbeli beadványaiban a felperes pontosítja, hogy e jogalapot harmadlagos jelleggel terjeszti elő, és azt akkor kell megvizsgálni, ha a megtámadott határozatot az első vagy a második jogalap alapján nem helyezik hatályon kívül. Mivel ez utóbbi jogalapok elutasításra kerültek, meg kell vizsgálni e harmadik jogalapot, elsőként a fellebbezési tanács által az érintett vásárlóközönség és a megjelölések összehasonlítása kapcsán tett megállapításokat elemezve.
Az érintett vásárlóközönségről
Az összetéveszthetőség értékelésénél az érintett árukategória átlagos fogyasztóját kell figyelembe venni, e fogyasztó alatt értve mindenekelőtt a szokásosan tájékozott, észszerűen figyelmes és körültekintő fogyasztókat, majd pedig azt a tényt, hogy e fogyasztók figyelmének szintje változó lehet a kérdéses áruk vagy szolgáltatások kategóriájától függően (lásd: 2007. február 13‑iMundipharma kontra OHIM – Altana Pharma [RESPICUR] ítélet,
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A megtámadott határozat 26. pontjában a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy a 9. osztályba tartozó árukkal érintett közönség egyrészt a nagyközönséget, másrészt azt a szakközönséget foglalja magában, amely különleges szaktudással, illetve szakmai tapasztalattal rendelkező vállalkozásokból áll. Ugyanebben a pontban a fellebbezési tanács kiemelte, hogy a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokat olyan tudományos és szakismeretekkel rendelkező közönségnek szánják, amelynek a figyelmi szintje magasabb. Mivel a felperes ezeket nem vitatta, és azok megalapozottak, e megállapításokat a Törvényszéknek meg kell erősítenie.
Egyébként a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 25. pontjában úgy ítélte meg, anélkül, hogy azt a felperes vitatta volna, hogy az érintett terület az Európai Unió területe. A tárgyaláson feltett egyik kérdésre adott válaszában az EUIPO elismerte, hogy hibát vétett az érintett terület ekként való meghatározásánál, de azt állította, hogy e hibának nem volt kihatása a megtámadott határozat jogszerűségére. A felperes azt állítja, hogy az említett hiba kihatással lehetett az ütköző védjegyek fogalmi hasonlóságának értékelésére. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy bár a fellebbezési tanács hibát vétett, hiszen tekintettel arra, hogy a korábbi védjegy egy spanyol védjegy, a figyelembe veendő terület Spanyolország területe lett volna, e hiba ugyanakkor nem volt kihatással a megtámadott határozat jogszerűségére. E hiba ugyanis nem lehetett kihatással az ütköző védjegyek vizuális, hangzásbeli vagy akár fogalmi hasonlóságának értékelésére, hiszen e védjegyek azonosak, illetve a szóban forgó áruk és szolgáltatások hasonlóságának értékelésére, amelyből nem az tűnik ki, hogy az az érintett területtől függhetne, amelyet egyébként a jelen esetben nem is állítottak.
A megjelölések összehasonlításáról
A jelen esetben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 39. pontjában úgy vélekedett, hogy mivel azok kizárólag a „sherpa” szóból állnak, az ütköző megjelölések azonosak. Mivel az evidenciaként merül fel, és azt a felperes sem vitatja, e megállapítást helyben kell hagyni.
Az áruk és szolgáltatások összehasonlításáról
–
A korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó, 9. osztályba sorolt áruk és a vitatott védjeggyel jelölt, 42. osztályba tartozó szolgáltatások hasonlóságának értékelésével kapcsolatos, első kifogásról
A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács úgy vélekedett, hogy a felperes által benyújtott védjegybejelentési kérelemben említett, 42. osztályba tartozó szolgáltatások némelyike hasonló volt a korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó, 9. osztályba sorolt árukhoz.
Ezen értékelést a felperes a következő szolgáltatások tekintetében vitatja: „multimédia és audiovizuális szoftver konzultációs szolgáltatások; keresőmotorok biztosítása kommunikációs hálózatokon való adatszerzéshez; keresőgépek biztosítása adatok megszerzéséhez a számítógépes világhálón”.
A felperes az alább felsorolt szolgáltatások tekintetében szintén kifogásolja a hasonlóságnak a fellebbezési tanács általi megállapítását: „olyan szoftvereket tartalmazó alkalmazásszolgáltatói (ASP) szolgáltatások, melyek online előfizetési szolgáltatásokkal kapcsolatban használhatók, lehetővé teszik felhasználók számára zene‑ és szórakoztatással kapcsolatos audio‑, video‑, szöveg‑ és multimédia‑tartalom lejátszását és programozását, illetve hang‑ és videofelvételeket, szórakoztatással kapcsolatos audio‑, video‑, szöveg‑ és multimédia‑tartalmat tartalmaznak; nem letölthető online szoftver ideiglenes használatának biztosítása, mely lehetővé teszi a felhasználók számára audio‑, video‑, szöveges és egyéb multimédiás tartalom, beleértve zene, koncertek, videók, rádió, televízió, hírek, sport, játékok, kulturális események és szórakoztatással kapcsolatos műsorok programozását; online lehetőségek biztosítása globális számítógéphálózaton keresztül, melyek lehetővé teszik a felhasználók számára audio‑, video‑, szöveges és egyéb multimédiás tartalom, beleértve a zene, koncertek, videók, rádió, televízió, hírek, sport, játékok, kulturális események, és szórakoztatással kapcsolatos műsorok ütemezésének a programozását, amint azok sugárzásra kerülnek”.
A felperes szerint e szolgáltatások a korábbi védjeggyel értékesített, ipari célra szolgáló szoftverekhez képest nem kiegészítő jellegűek, illetve azokhoz nem hasonlóak, hiszen az előbbieket – az utóbbiaktól eltérően – egyszerre csak egy végfelhasználó használhatja.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy amint azt a fellebbezési tanács is megállapította, a fenti 62. pontban említett szolgáltatások első része a korábbi védjeggyel jelölt azon árukhoz viszonyítva, amelyek tekintetében a tényleges használatot bizonyították, kiegészítő jellegű.
A kiegészítő jelleg ugyanis abból ered, hogy a korábbi védjeggyel jelölt áruk használatához a fellebbezési tanács által említett „szoftverek” vagy „alkalmazások” használata szükséges. Ehhez hasonlóan, e „szoftverek” és „alkalmazások” nem biztosíthatók a felhasználók számára a használatukat lehetővé tévő áruk hiányában, amely áruk között szerepelnek a beavatkozó fél által a korábbi védjeggyel forgalmazott azon felügyeleti rendszerek is, amelyek tekintetében igazolták a használatot.
Ezen értékelésen nem változtat a korábbi védjeggyel jelölt áruk ipari folyamatokban való használata sem, hiszen e kifejezés csupán azt jelenti, hogy amikor ipari keretek között használják őket, az e védjeggyel jelölt felügyeleti és ellenőrzési termékek jelentős számú felhasználót célozhatnak, és a sorozatgyártásra jellemző dinamikához hasonló dinamikába illeszkedhetnek.
Márpedig, az ilyen kiegészítő jellegű viszony a korábbi védjeggyel értékesített áruk és a vitatott védjeggyel jelölt szolgáltatások között nem képezi akadályát esetleges hasonlóságuknak, hiszen az ítélkezési gyakorlat szerint a hasonlóságot mindazon releváns tényezőket figyelembe véve kell értékelni, amelyek az érintett áruk és szolgáltatások közötti viszonyt jellemzik, ideértve azok természetét, rendeltetését, felhasználását, valamint versengő vagy egymást kiegészítő jellegét (lásd: 2007. július 11‑iEl Corte Inglés kontra OHIM – Bolaños Sabri [PiraÑAM diseño original Juan Bolaños] ítélet,
T‑443/05
,
EU:T:2007:219
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így mivel az áruk és szolgáltatások között kiegészítő jelleg áll fenn, különösen az a körülmény, hogy közülük egyeseket a többiekkel kombinálva vagy ahhoz társítva használnak, az érintett vásárlóközönség körében azt a képzetet keltheti, hogy ezen áruk és e szolgáltatások hasonlók.
A jelen esetben a kiegészítő jellegen alapuló hasonlóságra vonatkozó megállapítást, amelyet a fellebbezési tanács tett, helyben kell hagyni, tekintettel az érintett áruk és szolgáltatások komplex jellegére, és különösen arra, hogy még a szakközönség számára is nehéz szétválasztani azt, hogy melyek tartoznak a berendezések, és melyek a szoftverek vagy alkalmazások körébe, mivel mind egyiküket, mind másikukat együttes használatra szánják.
Ami a szolgáltatásoknak a fenti 63. pontban említett másik részét illeti, azok úgy tekinthetők, mint amelyek hasonlóak, még akkor is, ha a hasonlóság enyhe fokú a korábbi védjeggyel jelölt árukkal, amint azt a fellebbezési tanács is megállapította, hiszen e szolgáltatásokat ugyanazok a vállalkozások is nyújthatják, illetve azokat ugyannak a közönségnek szánják.
Ezen okok miatt tehát a fellebbezési tanács megalapozottan vélte úgy, hogy az érintett szolgáltatások hasonlók voltak a korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó azon árukhoz, amelyek tekintetében a tényleges használatot igazolták.
–
A korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó, 9. osztályba sorolt áruk és a vitatott védjeggyel jelölt, 9. osztályba tartozó áruk azonosságának, illetve hasonlóságának értékelésével kapcsolatos, második kifogásról
Ami a 9. osztályba tartozó áruk összehasonlítását illeti, a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban úgy vélekedett, hogy a vitatott védjeggyel jelölt következő áruk azonosak voltak a korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó árukkal: „számítógépes hardver és számítógépes szoftver; számítógépes szoftverek és förmverek, azaz operációs rendszerprogramok, adatszinkronizáló programok és alkalmazásfejlesztő segédprogramok személyi és kézi számítógépekhez; karakterfelismerő szoftverek, telefonkezelő szoftver, mobiltelefonos szoftverek; telefonalapú információkinyerő rendszerek; üzenetek átirányítására szolgáló szoftverek; játékszoftverek; gyári számítógépes programok személyes információk kezelésére; adatbázis‑managementre alkalmas számítógépes szoftver; elektronikus levelezés és üzenetküldési szolgáltatások; adatbázis‑szinkronizáló szoftverek; számítógépes szoftver online adatbázisokhoz való hozzáférésre, bennük történő böngészésre és keresésre; számítógépes hardverek és szoftverek integrált telefonos kommunikáció lehetővé tételére globális információs hálózatokkal.”
Egyébként a fellebbezési tanács megállapította, hogy az alább meghatározott és szintén a 9. osztályba tartozó többi áru hasonló volt a korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó, 9. osztályba sorolt árukhoz: „kézi és mobil digitális elektronikus eszközök telefonhívások, faxok, elektronikus levelek, videók, azonnali üzenetek, zene, audiovizuális és más multimédiás művek és más digitális adatok küldésére és fogadására szolgáló; MP3‑ és más digitális formátumú audio‑ és videolejátszók; kézi számítógépek, digitális személyi asszisztensek (PDA‑k), elektronikus határidőnaplók, elektronikus jegyzettömbök; mágneses adathordozók; telefonok, mobiltelefonok, számítógépes játékgépek, videotelefonok, kamerák; rádióvevők; rádióadók; videokamerák; kézi és mobil digitális elektronikai eszközök alkatrészei és tartozékai; mobiltelefonok alkatrészei és tartozékai; elektronikusan olvasható, gépileg olvasható vagy számítógéppel olvasható formátumú felhasználói kézikönyvek a fenti áruk mindegyikéhez, valamint ezekkel együtt árusítva; a fent említett áruk alkatrészei és szerelvényei, televíziós és más műsorok kiválasztási készülékeinek és eszközeinek kivételével, illetve katonai járművekkel és (akár katonai, akár nem) terepjárókkal és bármely, katonai céllal használt termékfajtával kapcsolatban használt bármely termék; a felügyeleti és ellenőrzőrendszerek, valamint a felügyeletre és ellenőrzésre szolgáló információkezelési rendszerek kivételével”.
E különféle áruk kapcsán a felperes elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács ezen áruknak a megtámadott határozatban való összehasonlításánál nem vette figyelembe az árujegyzék‑korlátozást. Márpedig e korlátozás szerinte kizár mindennemű azonosságot, illetve hasonlóságot a vitatott védjeggyel jelölt áruk és a korábbi védjegy árujegyzékébe tartozó áruk között.
Másodlagosan a felperes vitatja a fellebbezési tanács által annak megállapítása előtt végzett elemzést, hogy a szóban forgó áruk azonosak, illetve hasonlóak.
Az EUIPO és a beavatkozó fél elutasítja a felperes érvelését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 26. cikkének (1) bekezdésének c) pontja [jelenleg a 2017/1001 rendelet 31. cikke (1) bekezdésének c) pontja] szerint az európai uniós védjegyek lajstromozása iránti kérelmeknek tartalmazniuk kell azon áruk és szolgáltatások jegyzékét, amelyek tekintetében a lajstromozást kérik.
Egyébként, a 207/2009 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése [jelenleg a 2017/1001 rendelet 49. cikkének (1) bekezdése] értelmében a bejelentő bármikor visszavonhatja európai uniós védjegyének bejelentési kérelmét, vagy korlátozhatja az abban foglalt árujegyzéket.
Jelen esetben, amint arra a fenti 9. pontban rámutattunk, a felperes a törlési osztály előtti törlési eljárás folyamán árujegyzék‑korlátozást nyújtott be.
E korlátozást követően a vitatott védjeggyel jelölt, 9. osztályba tartozó áruk jegyzéke egy olyan tagmondattal végződik, amely utal arra, hogy az árujegyzék „a felügyeleti és ellenőrzőrendszerek, valamint a felügyeletre és ellenőrzésre szolgáló információkezelési rendszerek kivételével” értendő.
A megtámadott határozat 30. és 35. pontjában egyes áruk kapcsán a korlátozásra tett – minden további részletezés, pontosítás vagy indokolás nélküli – puszta utaláson kívül e határozatból nem derül ki, hogy az említett korlátozás a fellebbezési tanács részéről – az ütköző védjegyek árujegyzékeibe tartozó, 9. osztályba sorolt áruk azonosságára, illetve hasonlóságára vonatkozó értékelő megállapításai keretében – kifejezetten külön elemzés tárgyát képezte.
Márpedig, az ítélkezési gyakorlat szerint, a közigazgatási eljárás során tett ilyen korlátozás az adott ügy körülményeitől függően oda vezethet, hogy olyan árukat, amelyeket korábban azonosaknak tekintettek, ezt követően már csupán hasonlóknak tekintenek (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 30‑iGat Microencapsulation kontra OHIM – BASF [KARIS] ítélet,
T‑720/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:735
,
40.
pont), az ütköző védjegyek azonossága esetén azzal a következménnyel, hogy adott esetben az alkalmazandó rendelkezés már nem a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja, hanem ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja lesz.
E körülményekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács olyan hibát vétett, amely tévesekké tehette azokat az értékelő megállapításokat is, amelyeket az ütköző védjegyek árujegyzékeibe tartozó áruk azonosságával, illetve hasonlóságával kapcsolatban tett.
Lévén hogy a fellebbezési tanács által vétett hiba döntő kihatással lehetett a megtámadott határozat tartalmára, hiszen az a vitatott védjegy bejelentésével volt kapcsolatos, a 9. osztályba tartozó árukat illetően, az a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését kell maga után vonja, az ezen osztályba tartozó áruk kapcsán tett megállapítást illetően (lásd ebben az értelemben: 2012. március 9‑iColas kontra OHIM – García‑Teresa Gárate és Bouffard Vicente [BASE‑SEAL] ítélet,
T‑172/10
, nem tették közzé,
EU:T:2012:119
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Írásbeli beadványaikban az EUIPO és a beavatkozó fél lényegében azt kérték a Törvényszéktől, hogy változtassa meg a megtámadott határozatot, amennyiben úgy ítéli meg, hogy az hibában szenved az árujegyzék‑korlátozást illetően.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék hatáskörrel rendelkezik a határozatok megváltoztatására, de e hatáskör gyakorlása azokra az esetekre korlátozódik, amelyekben miután felülvizsgálta a fellebbezési tanács által végzett értékelést, el tudja dönteni, hogy a bizonyítottnak elfogadott ténybeli és jogi elemek alapján a fellebbezési tanácsnak milyen határozatot kellett volna hoznia. A Törvényszék nem válthatja fel saját értékelésével a fellebbezési tanács értékelését, és főleg nem végezheti el azt az értékelést, amellyel kapcsolatban az említett tanács még nem foglalt állást (lásd ebben az értelemben: 2011. július 5‑iEdwin kontra OHIM ítélet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
pont).
Az eset körülményeire tekintettel a Törvényszék nem tudná gyakorolni e megváltoztatási jogkört az ítélkezési gyakorlat által előírt határok átlépése nélkül, hiszen a fellebbezési tanács nem foglalt állást a megtámadott határozatban az árujegyzék‑korlátozás terjedelmével és következményeivel kapcsolatban, az ütköző védjegyekkel jelölt, 9. osztályba tartozó áruk azonosságának, illetve hasonlóságának értékelését illetően, és így a Törvényszéknek e tekintetben nem áll rendelkezésére olyan értékelés, amelyet az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően felülvizsgálhatna, illetve adott esetben megváltoztathatna.
E körülményekre tekintettel a harmadik jogalapban foglalt második kifogásnak helyt kell adni, a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni abban a részében, amelyben az a vitatott védjegy bejelentési kérelmére vonatkozik a 9. osztályba tartozó árukat illetően, és amint azt végül az EUIPO a tárgyaláson javasolta, az ügyet vissza kell utalni a fellebbezési tanács elé a kérelem e részének újbóli elbírálása érdekében.
Ugyanakkor, mivel egyrészt a fellebbezési tanács alappal vélte úgy, hogy a vitatott védjegy árujegyzékébe tartozó, 42. osztályba sorolt szolgáltatások hasonlóak voltak a korábbi védjegy 9. osztályba tartozó azon áruihoz, amelyek tekintetében a tényleges használatot igazolták (lásd a fenti 72. pontot), másrészt az összetéveszthetőségnek a fellebbezési tanács által elvégzett átfogó értékelését, amelyet a felperes külön nem vitatott, a Törvényszék helyben hagyhatja mint megalapozottat, a jelen keresetet a vitatott védjegy bejelentési kérelmét illetően a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozó részében el kell utasítani.
A költségekről
A keresetlevélben a felperes azt kérte, hogy a Törvényszék az EUIPO‑t, valamint adott esetben a beavatkozó felet kötelezze a költségek viselésére.
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (3) bekezdése alapján a Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását. Azonban, ha az ügy körülményei alapján indokoltnak látszik, a Törvényszék határozhat úgy, hogy a fél saját költségein felül viseli a másik fél költségeinek egy részét is. A jelen esetben az EUIPO‑t kell kötelezni saját költségein felül a felperes költségei egyharmad részének viselésére.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése alapján a Törvényszék elrendelheti, hogy a beavatkozó felek maguk viseljék saját költségeiket. A jelen ügyben az EUIPO támogatása végett beavatkozó fél maga viseli saját költségeit.
Ami a felperesnek a fellebbezési tanács előtti eljárás költségeire vonatkozó kérelmét illeti, a fellebbezési tanács feladata a jelen ítéletre figyelemmel az említett eljárással kapcsolatos költségek viseléséről rendelkezni (2017. október 4‑iGappol Marzena Porczyńska kontra EUIPO – Gap [ITM] [GAPPOL] ítélet,
T‑411/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:689
,
209.
pont).

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalának (EUIPO) 2015. július 17‑i határozatát (R 1135/2014‑2. sz. ügy) a vitatott védjeggyel jelölt, 9. osztályba tartozó árukra vonatkozó részében hatályon kívül helyezi.

2)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

3)
Az EUIPO viseli a saját költségeit, valamint a Xabier Uribe‑Etxebarría Jiménez részéről felmerült költségek egyharmad részét.

4)
X. Uribe‑Etxebarría Jiménez viseli saját költségeinek kétharmad részét.

5)
A Núcleo de comunicaciones y control, SL maga viseli saját költségeit.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. május 29‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol