CELEX: 62020CJ0162
Apeliacinis skundas
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatai
60 straipsnio pirma pastraipa
Neteisėtas neatvykimas į darbą
Apimtis
Neatvykimo laikotarpio išskaičiavimas iš kasmetinių atostogų dienų
Išskaita iš darbo užmokesčio
Pareigūnas, kuris neįvykdė įsipareigojimų pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnius

Apeliaciniu skundu WV prašo panaikinti 2020 m. sausio 29 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį
WV / EIVT
(T‑471/18, nepaskelbta Rink., toliau – skundžiama nutartis,
EU:T:2020:26
), kuria šis teismas atmetė jos SESV 270 straipsniu grindžiamą prašymą, pirma, panaikinti 2017 m. lapkričio 27 d. Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) sprendimą, pagal kurį iš apeliantės darbo užmokesčio išskaitoma 72 darbo dienų atlygį atitinkanti suma (toliau – ginčijamas sprendimas), ir, antra, prireikus panaikinti 2018 m. gegužės 2 d. EIVT sprendimą atmesti 2018 m. sausio 3 d. apeliantės skundą (toliau – sprendimas atmesti skundą).
Teisinis pagrindas
Ginčui, dėl kurio pateiktas šis apeliacinis skundas, taikytinos redakcijos Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 1e straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Dirbantiems pareigūnams sudaromos darbo sąlygos, atitinkančios reikiamus sveikatos ir saugos standartus, kurie turi būti bent lygiaverčiai minimaliesiems reikalavimams, taikomiems pagal tose srityse, vadovaujantis Sutartimis, patvirtintas priemones.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pareigūnai susilaiko nuo bet kokios formos psichologinio ar seksualinio priekabiavimo. Šio 12a straipsnio 3 ir 4 dalyse atitinkamai apibrėžiamas psichologinis priekabiavimas ir seksualinis priekabiavimas.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 straipsnyje nurodyta:
„Bet kurio rango pareigūnas padeda ir teikia pasiūlymus savo viršininkams; jis yra atsakingas [už] savo pareigų vykdymą.
Už bet kurį tarnybos padalinį atsakingas pareigūnas savo viršininkams atsako už jam suteiktų įgaliojimų ir už duotų nurodymų vykdymą. Jo pavaldinių atsakomybė jokiu būdu neatleidžia nuo jo paties atsakomybės.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 55 straipsnyje nurodyta:
„1.   Faktiškai dirbantys pareigūnai visada yra jų institucijos dispozicijoje [žinioje].
2.   Įprastinė darbo savaitė yra 40–42 valandos, darbo dienos valandas turi nustatyti paskyrimų tarnyba. Laik[ydamasi] tų pačių limitų, paskyrimų tarnyba, pasikonsultavusi su Personalo komitetu, gali nustatyti valandas, kuriomis gali dirbti tam tikros konkrečiose pareigose dirbančių pareigūnų grupės.
3.   Tačiau dėl tarnybinio būtinumo arba saugumo taisyklių gali būti reikalaujama, kad pareigūnas po įprastinių darbo valandų budėtų darbo vietoje arba namuose. Kiekvienos institucijos paskyrimų tarnyba, pasikonsultavusi su Personalo komitetu, nustato išsamias šios dalies taikymo taisykles.
<…>“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinta:
„Išskyrus ligos arba nelaimingų atsitikimų atvejus, be tiesioginio viršininko išankstinio leidimo pareigūnas negali neateiti į darbą. Tai galima taikyti nepažeidžiant jokių drausminių priemonių [Nepažeidžiant galimybės taikyti drausmines priemones], jei tinkamai nustatoma, kad neatvykimas į darbą yra neteisėtas, tas neatvykimas [neatvykimo laikotarpis] išskaičiuojamas iš atitinkamo pareigūno kasmetinių atostogų. Jeigu pareigūnas išnaudoja savo kasmetines atostogas, už atitinkamą laikotarpį jam nemokama.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 86 straipsnyje numatyta:
„1.   Pareigūnui arba buvusiam pareigūnui, tyčia ar dėl aplaidumo nesilaikiusiam pagal šiuos Tarnybos nuostatus kylančių įsipareigojimų, gali būti taikoma drausminė nuobauda.
2.   Jeigu [p]askyrimų tarnyba arba [Europos kovos su sukčiavimu tarnyba] sužino faktų apie 1 dalyje minėtą įsipareigojimų nesilaikymą, jie [jos] gali pradėti administracinį tyrimą, kad patikrintų, ar įsipareigojimų nebuvo laikomasi.
3.   Drausminės taisyklės, tvarka ir priemonės bei administracinio tyrimo taisyklės ir tvarka nustatytos IX priede.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo „Drausminis procesas“ 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Paskyrimų tarnyba gali skirti vieną iš šių nuobaudų:
a)
rašytinis įspėjimas;
b)
papeikimas;
c)
perkėlimo į aukštesnę pakopą atidėjimas nuo vieno mėnesio iki 23 mėnesių;
d)
perkėlimas į žemesnę pakopą;
e)
laikinas perkėlimas į žemesnį lygį laikotarpiui nuo 15 dienų iki vienerių metų;
f)
perkėlimas į žemesnį tos pačios pareigų grupės lygį;
g)
perkėlimas į žemesnę pareigų grupę, pažeminant lygiu arba paliekant tą patį;
h)
nušalinimas nuo pareigų ir, kai tikslinga, laikinas pensijos sumažinimas arba tam tikros sumos išskaičiavimas iš invalidumo pašalpos fiksuotos trukmės laikotarpiu; dėl šios priemonės neturi nukentėti pareigūno išlaikomi asmenys. <…>“
Ginčo aplinkybės
Nagrinėjant šį apeliacinį skundą, skundžiamos nutarties 1–48 punktuose pateiktas ginčo aplinkybes galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
Apeliantė WV yra Europos Sąjungos pareigūnė. Nuo 2011 m. sausio 1 d. ji buvo perkelta į EIVT ir nuo šios datos ėjo savo pareigas keliuose EIVT skyriuose. Konkrečiai kalbant, nuo 2015 m. vasario 1 d. iki 2016 m. rugsėjo 30 d. ji ėjo pareigas EIVT EURCA
West3 skyri
uje.
Nuo 2016 m. spalio 1 d. iki lapkričio 15 d. apeliantė dėl tarnybos interesų buvo perkelta į
Americas.2
padalinį, o vėliau, 2016 m. lapkričio 16 d. – į EIVT PRISM skyrių. Apeliantė nurodo, kad kelis kartus kreipėsi į administraciją, siekdama išsiaiškinti jos pašalinimo iš EURCA
West3 skyri
aus motyvus.
2017 m. sausio 16 d. apeliantė buvo informuota, kad jos neatvykimai į darbą laikomi „neteisėtais“. Kiek tai susiję su jos buvimu darbe, ji taip pat buvo informuota, kad dar nebuvo pasirodžiusi biure.
2017 m. vasario 10 d. apeliantė paaiškino savo tiesioginiams viršininkams, dėl kokių priežasčių neatvyko į darbą.
2017 m. balandžio 3 d. elektroniniu laišku apeliantė išsiuntė medicininę pažymą, kad pateisintų neatvykimą į darbą 2017 m. kovo 30 ir 31 d. ir 2017 m. balandžio 3 d.
2017 m. balandžio 10 d. elektroniniame laiške apeliantė viršininkams pranešė, kad į kompiuterinę personalo valdymo sistemą
Sysper
buvo netinkamai įvestos jos neatvykimo į darbą dienos (kai kurios iš jų nurodytos kaip būsimos dienos).
2017 m. balandžio 11 d. apeliantė ir jos viršininkai pasikeitė elektroniniais laiškais dėl tariamų nepateisinamų neatvykimų į darbą.
2017 m. balandžio 25 d. ir 26 d. apeliantė elektroniniais laiškais susirašinėjo su skyriaus vadovu dėl to, kad, kaip manė padalinio vadovas, administracija jos buvimą biure laikė neatvykimu į darbą be pateisinamos priežasties. Apeliantės skyriaus vadovas, be kita ko, jai nurodė sąlygas, kurios turi būti įvykdytos, kad ją būtų galima laikyti „atvykusia“ į darbą.
2017 m. rugsėjo 12 d. apeliantės skyriaus vadovas nusiuntė jai raštą, jame nurodė, kad laikotarpiu nuo 2017 m. sausio 1 d. iki liepos 14 d. apeliantė be pateisinamos priežasties neatvyko į darbą 85 kalendorines dienas ir už šias dienas mokėtina suma bus išskaičiuota iš jos darbo užmokesčio pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį.
2017 m. rugsėjo 15 d. elektroniniu laišku apeliantė atsakė į šį raštą ir, be kita ko, paprašė jai pateikti įėjimo į pastatą ir išėjimo iš jo laiko fiksavimo sistemos ataskaitų ištraukas.
2017 m. rugsėjo 25 d. HR 3 skyriaus vadovas nurodė apeliantei, kad dėl duomenų apsaugos motyvų jis negali gauti šių ištraukų.
EIVT ginčijamame sprendime informavo apeliantę, kad jos neatvykimo į darbą be pateisinamos priežasties dienų skaičius buvo patikslintas, t. y. kad 9 dienos bus pakeistos į kasmetinių atostogų dienas ir iš jos darbo užmokesčio bus išskaičiuota suma, prilygstanti 72 dienų darbo užmokesčio sumai.
2017 m. gruodžio 7 d. apeliantė buvo informuota apie sumą, kuri nuo 2018 m. vasario mėn. bus išskaičiuojama iš jos darbo užmokesčio.
2018 m. sausio 3 d. apeliantė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį pateikė skundą dėl ginčijamo sprendimo.
2018 m. vasario 6 d. Europos Komisijos Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuras (PMO), remdamasis šiuo sprendimu, pradėjo išskaičiuoti sumas iš jos darbo užmokesčio.
2018 m. balandžio 27 d. apeliantė gavo įėjimo į pastatą ir išėjimo iš jo laiko fiksavimo sistemos ataskaitų ištraukas už laikotarpį nuo 2017 m. sausio 1 d. iki vasario 8 d.
2018 m. gegužės 2 d. paskyrimų tarnyba priėmė sprendimą atmesti skundą.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiama nutartis
Ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2018 m. rugpjūčio 2 d., apeliantė šioje byloje prašė, pirma, panaikinti ginčijamą sprendimą ir prireikus sprendimą atmesti skundą ir, antra, grąžinti iš jos darbo užmokesčio nepagrįstai išskaičiuotas sumas su palūkanomis.
Be to, apeliantė, remdamasi Bendrojo Teismo procedūros reglamento 89 straipsnio 3 dalies d punktu, paprašė EIVT pateikti įvairių dokumentų ir įrodymų.
Grįsdama savo ieškinį Bendrajame Teisme, apeliantė pateikė vienintelį pagrindą, jame nurodė Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies, 12, 12a, 25, 26, 55 ir 60 straipsnių, IX priedo 1 ir 2 straipsnių, rūpestingumo pareigos, gero administravimo principo, 2000 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 45/2001 dėl asmenų apsaugos Bendrijos institucijoms ir įstaigoms tvarkant asmens duomenis ir laisvo tokių duomenų judėjimo (
OL L 8, 2001, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 26 t., p. 102), Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41, 47 ir 52 straipsnių, 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, teisės į gynybą ir SESV 296 straipsnio pažeidimą.
Vieninteliame pagrinde apeliantė taip pat nurodė piktnaudžiavimą teise, procedūros nesilaikymą, akivaizdų teisėtų lūkesčių apsaugos ir procesinio lygiateisiškumo principų pažeidimą, taip pat principo, kad administracija sprendimą priima tik remdamasi teisiškai priimtinais motyvais, proporcingumo, rungimosi ir teisinio saugumo principų bei 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (
OL L 145, 2001, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331) pažeidimą.
Skundžiama nutartimi Bendrasis Teismas atmetė apeliantės ieškinį kaip iš dalies akivaizdžiai nepriimtiną ir iš dalies akivaizdžiai teisiškai nepagrįstą.
Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą ir sprendimą atmesti skundą Bendrasis Teismas visų pirma nusprendė, kad tik argumentai, susiję su Pareigūnų tarnybos nuostatų 21, 55 ir 60 straipsnių ir pareigos motyvuoti pažeidimu, buvo pateikti laikantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnio d punkte numatytų minimalių reikalavimų, ir atmetė kitus argumentus kaip akivaizdžiai nepriimtinus.
Paskui Bendrasis Teismas atmetė argumentus dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 21, 55 ir 60 straipsnių bei pareigos motyvuoti pažeidimo kaip akivaizdžiai nepagrįstus.
Pirma, dėl nurodyto Pareigūnų tarnybos nuostatų 21, 55 ir 60 straipsnių pažeidimo Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 79 punkte, be kita ko, nusprendė, kad net jeigu būtų nustatyta, jog apeliantė iš tikrųjų buvo EIVT patalpose, kaip ji teigia, ji pareiškė, jog neketina dirbti PRISM padalinyje, nes nori susitelkti tik į administracinius klausimus, susijusius su jos perkėlimu, todėl ji akivaizdžiai neįvykdė Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose reikalaujamų sąlygų. Todėl, Bendrojo Teismo teigimu, EIVT negalima priekaištauti dėl to, kad ji apeliantę laikė neatvykusia į darbą be pateisinamos priežasties. Be to, Bendrasis Teismas pažymėjo: kadangi nebuvo gauta išankstinio vadovybės leidimo neatvykti į darbą, kaip tai konstatavo EIVT, tai, kad iš darbo užmokesčio buvo išskaičiuota 72 darbo dienų atlygį atitinkanti suma, yra tik Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnyje numatytų reikalavimų nesilaikymo pasekmė.
Antra, dėl to, jog sprendimas atmesti skundą buvo tariamai nemotyvuotas, reikia konstatuoti, kad priminęs, pirma, kad galima manyti, jog sprendimas yra pakankamai motyvuotas, jeigu jis buvo priimtas atitinkamam pareigūnui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis suprasti jo turinį, ir, antra, kad suinteresuotojo asmens žinojimas apie šias aplinkybes gali būti laikomas nagrinėjamo sprendimo motyvavimu, Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 85 punkte nusprendė, kad iš sprendimo atmesti skundą buvo matyti, jog suinteresuotasis asmuo aiškiai žinojo ginčijamojo sprendimo priėmimo aplinkybes. Šiuo klausimu jis patikslino, kad pati apeliantė prie savo skundo pridėjo keletą susirašinėjimų su EIVT laiškais ir elektroniniais laiškais dėl išskaitų iš darbo užmokesčio už dienas, kuriomis ji buvo pripažinta neatvykusi į darbą dėl nepateisinamos priežasties.
Trečia, atmetęs reikalavimus panaikinti ginčijamą sprendimą ir sprendimą atmesti skundą Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 87 punkte dėl tų pačių motyvų atmetė apeliantės reikalavimus, kuriais siekta, kad prie jai grąžintinų sumų būtų priskaičiuotos palūkanos.
Galiausiai atsižvelgdamas į tai, kad šie reikalavimai dėl panaikinimo buvo atmesti kaip iš dalies akivaizdžiai nepriimtini ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįsti, Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 88 ir 89 punktuose nusprendė, kad pagal Procedūros reglamento 89 straipsnio 3 dalies d punktą apeliantės pateiktas prašymas taip pat turi būti atmestas. Bendrojo Teismo teigimu, iš ieškinio nematyti, kad dokumentai, kuriuos buvo prašoma pateikti, galėjo paneigti skundžiamos nutarties 74–80 punktuose padarytą išvadą, kad apeliantė neketino padėti savo viršininkams, vykdydama savo užduotis ir visą laiką būdama EIVT žinioje, kaip tai reikalaujama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnius, ar kad šie dokumentai įrodo, jog sprendimas atmesti skundą buvo nepakankamai motyvuotas. Bet kuriuo atveju apeliantė pakankamai tiksliai nenurodė dokumentų, kuriuos prašė pateikti, ir nepateikė Bendrajam Teismui būtinos informacijos dėl šių dokumentų naudingumo procesui pagal šių nuostatų 88 straipsnio 2 dalį.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu WV Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą nutartį,
–
priteisti iš EIVT visas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant patirtas Bendrajame Teisme, ir
–
grąžinti bylą nagrinėti Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl ieškinio.
EIVT Teisingumo Teismo prašo:
–
pripažinti apeliacinį skundą nepriimtinu ar bent jau nepagrįstu,
–
priteisti iš WV šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo vienintelį pagrindą, susijusį su neatsižvelgimu į laisvo įrodymų pateikimo principą ir nuoseklių požymių viseto sąvoką, taip pat su įrodinėjimo pareigą reglamentuojančių taisyklių pažeidimu, atsisakymu vykdyti teisingumą, diskriminacija, faktinių aplinkybių iškraipymu ir akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, dėl kurių skundžiama nutartis teisiškai motyvuota netiksliai. Šį pagrindą sudaro šešios dalys.
EIVT mano, kad šis pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas, nes neatitinka reikalavimų, kylančių iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto, arba bent jau kaip nepagrįstas.
Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
Šalių argumentai
EIVT mano, kad apeliacinis skundas nepriimtinas, nes vienintelis jo pagrindas yra neaiškus. Visų pirma priekaištas, kad Bendrasis Teismas padarė akivaizdžią įrodymų vertinimo klaidą, išdėstytas nenuosekliai, nes nepaaiškinta, kodėl dėl šios tariamos klaidos ginčijamas sprendimas turėtų būti panaikintas. Be to, priekaištas, susijęs su tariamu atsisakymu vykdyti teisingumą, iš tikrųjų yra susijęs su teisės į veiksmingą teisinę gynybą pažeidimu. Apeliaciniame skunde nėra aiškiai nurodyta, kaip Bendrasis Teismas pažeidė šią teisę ar taip pat nurodytą nediskriminavimo principą. Galiausiai vieninteliame pagrinde neminimas tariamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pažeidimas.
Apeliantė teigia, kad šis apeliacinis skundas yra priimtinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto matyti, jog apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos kritikuojamos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys ir šį prašymą konkrečiai pagrindžiantys teisiniai argumentai, antraip apeliacinis skundas arba atitinkamas jo pagrindas bus nepriimtini (žr. 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Komisija / Italija ir kt.,
C‑425/19 P
,
EU:C:2021:154
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją bei 2021 m. gegužės 20 d. Sprendimo Dickmanns / EUIPO,
C‑63/20 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2021:406
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Visų pirma šių reikalavimų neatitinka ir turi būti pripažintas nepriimtinu pagrindas, kurio argumentai nėra pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti teisėtumo kontrolę, be kita ko, dėl to, kad esminės aplinkybės, kuriomis grindžiamas šis pagrindas, pakankamai nuosekliai ir suprantamai neišplaukia iš šio apeliacinio skundo teksto, kuris šiuo klausimu suformuluotas neaiškiai ir dviprasmiškai. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtiną apeliacinį skundą, kuriame nėra nuoseklios struktūros, apsiribojama bendrais teiginiais ir nepateikiama tikslios informacijos apie tai, kuriuose skundžiamo sprendimo motyvuose galbūt padaryta teisės klaida (2018 m. spalio 4 d. Sprendimo Staelen / Ombudsmenas,
C‑45/18 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2018:814
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nors šioje byloje kai kurių apeliacinio skundo argumentų pateikimas iš tikrųjų galėjo būti aiškesnis, siekiant palengvinti jų supratimą, vis dėlto šiame apeliaciniame skunde yra keli teisiniai argumentai, kurie konkrečiai siejasi su aiškiai nurodytomis skundžiamos nutarties aplinkybėmis. Todėl EIVT argumentai negali lemti to, kad visas apeliacinis skundas būtų pripažintas nepriimtinu; jie turi būti vertinami nagrinėjant kiekvieną iš jo vienintelio pagrindo šešių dalių.
Tokiomis aplinkybėmis apeliacinį skundą reikia pripažinti priimtinu.
Dėl apeliantės pirminės pastabos
Šalių argumentai
Apeliacinio skundo dalyje „Faktinės aplinkybės ir ginčo dalykas“ apeliantė pažymi, kad išdėstydamas faktines aplinkybes ir ginčo dalyką Bendrasis Teismas nenurodė ir neatsižvelgė į tam tikras faktines aplinkybes, kuriomis grindžiama apeliantės analizė.
EIVT teigia, kad apeliantė nenurodo konkrečių pasekmių, kurios dėl šio neatsižvelgimo atsirado jos ieškiniui Bendrajame Teisme.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad apeliantė tik išvardija faktines aplinkybes, į kurias Bendrasis Teismas tariamai neatsižvelgė, ir daro bendrą nuorodą į priekaištą, susijusį su neatsižvelgimu į laisvo įrodymų pateikimo principą ir nuoseklių požymių viseto sąvoką, taip pat su įrodinėjimo pareigą reglamentuojančių taisyklių pažeidimu, tačiau tiksliai nenurodo, kuriuose skundžiamos nutarties punktuose dėl šio tariamo neatsižvelgimo buvo padaryta teisės klaida.
Tokie teiginiai neatitinka šio sprendimo 44 ir 45 punktuose primintų reikalavimų, todėl juos reikia atmesti kaip nepriimtinus.
Dėl esmės
Apeliacinio skundo vienintelio pagrindo pirma ir antra dalys susijusios su skundžiamos nutarties motyvais, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas atmetė kai kuriuos apeliantės teiginius kaip akivaizdžiai nepriimtinus. Šio pagrindo trečia–penkta dalys susijusios su skundžiamos nutarties motyvais, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas atmetė kaip akivaizdžiai teisiškai nepagrįstus apeliantės argumentus dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 21, 55 ir 60 straipsnių bei pareigos motyvuoti pažeidimo. Šešta šio pagrindo dalis susijusi su tuo, kad Bendrasis Teismas atmetė prašymą taikyti proceso organizavimo priemonę pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 89 straipsnio 3 dalies d punktą.
Dėl apeliacinio skundo vienintelio pagrindo pirmos ir antros dalių
–
Šalių argumentai
Savo vienintelio pagrindo pirmoje dalyje, susijusioje su skundžiamos nutarties 63 ir 64 punktais, apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui klaidingai nusprendus, kad nurodytas Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir 12a straipsnio pažeidimas ieškinyje niekaip nebuvo detalizuotas. Pirma, apeliantė rėmėsi Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsniu, nes savo ieškinio Bendrajame Teisme 54 punkte ji pažymėjo, kad, pirma, paskyrimų tarnyba, vykdydama pareigą pasiekti rezultatą, turi įsitikinti, kad pareigūnas galėtų užsiimti savo profesine veikla tinkamomis ir sveikomis sąlygomis, be išpuolių, šmeižto ir (arba) nesiliaunančios psichologinės prievartos, ir, antra, kad apeliantės sveikata pablogėjo darbe dėl įžeidžiamo, piktavališko ir priekabiaujamo elgesio, apie kurį buvo pranešta ir jis buvo įrodytas. Antra, šiame Bendrajame Teisme pateiktame ieškinyje apeliantė taip pat nurodė, kad patyrė psichologinį priekabiavimą, ir to ieškinio 53 punkte nurodė tikslią Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnio 3 dalies formuluotę.
Savo vienintelio pagrindo antroje dalyje apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl jo pozicijos dėl jos priekaišto, susijusio su piktnaudžiavimu procedūra, taip pat dėl rūpestingumo pareigos ir pareigos užtikrinti, kad pareigūnas savo profesinę veiklą galėtų vykdyti tinkamomis, sveikomis sąlygomis, be išpuolių, šmeižto ar priekabiavimo.
Pirma, Bendrasis Teismas atsisakymą nagrinėti šį priekaištą grindė painiais, todėl teisiškai netinkamais motyvais, nes skundžiamos nutarties 65 punkte nurodęs šį priekaištą jis nei atmetė jį kaip nepriimtiną, nei išnagrinėjo iš esmės.
Antra, apeliantė ginčija skundžiamos nutarties 65 punkte Bendrojo Teismo padarytas išvadas ir tvirtina, kad siekdamas prieiti prie šių išvadų Bendrasis Teismas neatsižvelgė į visą bylos medžiagą ir išsamiai neišnagrinėjo įrodymų. Taip jis neatsižvelgė į laisvo įrodymų pateikimo principą ir nuoseklių įrodymų viseto sąvoką, todėl pažeidė su įrodymų pateikimu susijusias taisykles, o tai lėmė atsisakymą vykdyti teisingumą. Konkrečiai kalbant, apeliantė tvirtina, kad šį priekaištą patvirtina Bendrajam Teismui pateikto ieškinio priedai A.4, A.8, A.10, A.16, A.21, A.24, A.25, A.26 ir A.30.
Dėl vienintelio pagrindo antros dalies EIVT teigia, kad Bendrajam Teismui pateiktame ieškinyje visiškai nenurodžiusi įrodymų apeliantė negali priekaištauti dėl to, kad jis neatsižvelgė į jos teiginius pagrindžiančius įrodymus, t. y. priedus A.4, A.8, A.10 ir A.16, kurie pirmą kartą buvo paminėti apeliacinėje instancijoje. Pagal dispozityvumo principą, reglamentuojantį procesą Bendrajame Teisme, reikalaujama, kad apeliantė tiksliai nurodytų su teisiniais pagrindais susijusius įrodymus, nes Bendrasis Teismas neprivalo savo iniciatyva ieškoti įrodymų, susijusių su apeliantės pateiktas priekaištais.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kiek tai susiję su vienintelio pagrindo pirma dalimi, kurioje apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas, klaidingai nusprendęs, kad tariamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir 12a straipsnio pažeidimas ieškinyje niekaip nebuvo detalizuotas, iškraipė jos argumentus, reikia priminti, jog apeliaciniame procese Teisingumo Teismo vykdoma kontrole, be kita ko, siekiama patikrinti, ar, teisės požiūriu, Bendrasis Teismas pakankamai nuodugniai išnagrinėjo ieškovo argumentus (2020 m. birželio 25 d. Sprendimo Komisija / CX,
C‑131/19 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2020:502
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, pagrindas, pagrįstas tuo, kad Bendrasis Teismas neatsakė į pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus, iš esmės reiškia, kad buvo pažeista pareiga motyvuoti sprendimus, nustatyta Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje, kuris Bendrajam Teismui taikomas pagal to statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą ir pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 119 straipsnį (2020 m. birželio 25 d. Sprendimo Komisija / CX,
C‑131/19 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2020:502
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto Bendrojo Teismo pareiga motyvuoti savo sprendimus, kaip ne kartą nusprendė Teisingumo Teismas, neturėtų būti aiškinama taip, kad jis privalo detaliai atsakyti į kiekvieną ieškovo nurodytą argumentą, ypač jei tas argumentas nėra pakankamai aiškus ir tikslus (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo Gualtieri / Komisija,
C‑485/08 P
,
EU:C:2010:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi Bendrajam Teismui negalima priekaištauti dėl to, kad, esant bendro pobūdžio teiginiams ir informacijai, kaip antai išdėstytiems ieškinio pirmojoje instancijoje 53 ir 54 punktuose, jis nusprendė, kad nurodytas Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e ir 12a straipsnių pažeidimas ieškinyje niekaip nebuvo teisiškai detalizuotas.
Vadinasi, vienintelio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl vienintelio pagrindo antros dalies pirmiausia reikia konstatuoti, kad apeliantės argumentas, jog Bendrasis Teismas nemotyvavo atsisakymo nagrinėti šį priekaištą, nes nepripažino jo nepriimtinu ir neišnagrinėjo iš esmės, grindžiamas klaidingu skundžiamos nutarties aiškinimu.
Iš anonimintos skundžiamos nutarties versijos, pridėtos prie apeliacinio skundo, matyti, kad šios nutarties 64 punkte pažymėjęs, jog „[šios nutarties] 63 punkte nurodyti teiginiai neatitinka Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnio d punkte numatytų minimalių aiškumo ir nuoseklumo reikalavimų“, Bendrasis Teismas minėtos nutarties 65 punkte patikslino, kad tai „taip pat yra priekaišto, susijusio su piktnaudžiavimu procedūra, rūpestingumo pareigos ir pareigos užtikrinti, kad pareigūnas savo profesinę veiklą galėtų vykdyti tinkamomis, sveikomis sąlygomis, be išpuolių, šmeižto ar priekabiavimo, pažeidimu, atveju“. Toliau tame pačiame 65 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad „pagrįsdama šį priekaištą apeliantė tik bendrai ir [nepateikdama] joki[ų] įrodym[ų], o tik darydama bendro pobūdžio nuorodą į „aplinkybes, kaip antai išdėstytas šiame ieškinyje“, ir „nepaneigiamus įrodymus“, nurodė „prieš [ją] neaiškiais tikslais nukreiptus veiksmus, aiškiai norint ją „išstumti“ profesine prasme“, taip pat kelias kitas aplinkybes.
Paskui prie apeliantės apeliacinio skundo pridėtos anonimintos skundžiamos nutarties versijos 66 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad jos 62–65 punktuose nurodytus teiginius reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtinus.
Taigi teiginys, kad Bendrasis Teismas nemotyvavo atsisakymo nagrinėti priekaišto, susijusio su piktnaudžiavimu procedūra, rūpestingumo pareigos ir pareigos užtikrinti, kad pareigūnas savo profesinę veiklą galėtų vykdyti tinkamomis, sveikomis sąlygomis, be išpuolių, šmeižto ar priekabiavimo, pažeidimu, yra nepagrįstas.
Antra, kalbant apie šio sprendimo 56 punkte nurodytos vienintelio pagrindo antros dalies antrą priekaištą, reikia priminti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, „pagrindų santrauka“, kuri turi būti nurodyta bet kuriame ieškinyje, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, Bendrajam Teismui taikomą pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnio d punktą, reiškia, kad ieškinyje turi būti nurodyta pagrindo, kuriuo grindžiamas ieškinys, esmė (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; taip pat 2016 m. sausio 21 d. Teismo nutarties Internationaler Hilfsfonds / Komisija,
C‑103/15 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:51
,
punktas).
Taigi tam, kad ieškinys Bendrajame Teisme būtų priimtinas, būtina, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis grindžiamas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys konkrečiais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendra nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų, kurie pagal anksčiau nurodytas nuostatas turi būti nurodyti pačiame ieškinyje, nebuvimo (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas; 2016 m. sausio 21 d. Teismo nutarties Internationaler Hilfsfonds / Komisija,
C‑103/15 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:51
,
punktas).
Vien įrodomoji ir pagalbinė priedų funkcija reiškia, kad jei prie ieškinio pridėtame dokumente yra nurodytos teisinės aplinkybės, kuriomis grindžiami tam tikri ieškinyje nurodyti pagrindai, šios aplinkybės turi būti paminėtos pačiame ieškinio, prie kurio pridedamas šis dokumentas, tekste arba bent jau iš ieškinio pakankamai aiškiai nustatomos (žr. 2019 m. spalio 2 d. Sprendimo Crédit mutuel Arkéa / ECB,
C‑152/18 P ir C‑153/18 P
,
EU:C:2019:810
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Bendrasis Teismas neprivalo ieškinio prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų bei argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti ieškinio pagrindo sudedamąja dalimi, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo BP / FRA,
C‑669/19 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2020:713
,
punktą).
Taigi vienintelio pagrindo antros dalies antrasis priekaištas yra nepagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, šio pagrindo pirma ir antra dalys turi būti atmestos kaip nepagrįstos.
Dėl penktos vienintelio apeliacinio skundo pagrindo dalies
–
Šalių argumentai
Penktoje vienintelio apeliacinio skundo pagrindo dalyje, kurią reikia nagrinėti pirmiausia, apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis klaidingai taikė Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį ir neatsižvelgė į ginčijamo sprendimo teisinį pagrindą. Apeliantės teigimu, nusprendęs, kad šis sprendimas, pagrįstas Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsniu, yra teisėtas, Bendrasis Teismas, analizuodamas šį 60 straipsnį, padarė teisės klaidų, be to, iškraipė faktines aplinkybes, kai nusprendė, kad apeliantė neteisėtai neatvyko į darbą, nors fiziškai ji buvo atvykusi.
Pirma, Bendrasis Teismas tariamai neteisėtą neatvykimą į darbą nagrinėjo atsižvelgdamas ne į Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį, kuris yra ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, bet remdamasis Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniais.
Patvirtindamas ginčijamame sprendime pateiktą paskyrimų tarnybos analizę, kai apeliantės buvimas institucijos patalpose, kuris neatitiko institucijos lūkesčių dėl pareigos būti jos žinioje ir stropumo pareigos, prilygintas neteisėtam neatvykimui į darbą, Bendrasis Teismas pažeidė Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį, kuris susijęs su neatvykimu į darbą be išankstinio leidimo, išskyrus ligos ar nelaimingo atsitikimo atvejus. Vis dėlto, kadangi apeliantė buvo šiose patalpose, šis 60 straipsnis netaikytinas.
Jei paskyrimų tarnyba manė, kad apeliantė neatitiko šių lūkesčių, ji turėjo pradėti drausmines procedūras. Už Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnių pažeidimą negali būti baudžiama išskaitomis iš darbo užmokesčio ar kasmetinių atostogų atėmimu, nes tokios priemonės nenumatytos Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 9 straipsnyje. Išskaitos iš darbo užmokesčio nėra užslėpta ar alternatyvi drausminė nuobauda.
Antra, bet kuriuo atveju EIVT nepateikė pareigybės aprašymo, nenurodė nei siektinų tikslų, nei apeliantei patikėtų konkrečių užduočių, ir neįrodė, kad apeliantė atsisakė jas vykdyti. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai skundžiamos nutarties 74 punkte rėmėsi apeliantės atsakymu į jos 2016 m. vertinimo ataskaitą, nors jos tariamas neatvykimas į darbą be pateisinamos priežasties, kaip tai apibrėžė Bendrasis Teismas, buvo susijęs su 2017 metais.
EIVT pažymi, kad pranešime apie vienintelį pagrindą nenurodyta vienintelio pagrindo penkta dalis, kiek ji susijusi su tariamu Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pažeidimu. Bet kuriuo atveju ši dalis nepagrįsta. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo, kad pareigūnas bet kuriuo momentu turi būti institucijos žinioje, kad šiuo 60 straipsniu skiriamos nuobaudos už bet kokį neteisėtą neatvykimą į darbą ir kad pagal jį pareigūnas faktiškai turi būti darbo vietoje, o tai reiškia, kad jis privalo įvykdyti dvi kumuliacines sąlygas, nurodytas Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose, t. y. padėti savo viršininkams, vykdydamas jam pavestas užduotis, ir šiuo tikslu visą laiką būti institucijos žinioje. Todėl, priešingai, nei teigia apeliantė, Bendrasis Teismas ir paskyrimų tarnyba rėmėsi Pareigūnų tarnybos nuostatų 21, 55 ir 60 straipsniais kaip visetu, o ne vien pastaruoju straipsniu.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl tariamo vienintelio pagrindo penktos dalies nepriimtinumo reikia pažymėti, pirma, kad nors šio pagrindo formuluotėje yra teiginys, susijęs su „akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, dėl kurių skundžiama nutartis teisiškai motyvuota netiksliai“, šioje penktojoje dalyje pateikti argumentai aiškiai rodo, kad apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis padarė teisės klaidą, taikydamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį.
Kita vertus, minėtoje penktojoje dalyje tiksliai nurodytos skundžiamos nutarties kritikuojamos dalys ir teisiniai argumentai, kuriais konkrečiai grindžiamas prašymas panaikinti šią nutartį, laikantis šio sprendimo 44 punkte nurodytų reikalavimų.
Taigi penkta vienintelio apeliacinio skundo pagrindo dalis yra priimtina.
Dėl vienintelio pagrindo penktos dalies pirmojo priekaišto, kuriame apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė Tarnybos nuostatų 60 straipsnį, reikia pažymėti, kad skundžiamos nutarties 70–80 punktuose Bendrasis Teismas patikrino, ar ginčijamas sprendimas ir sprendimas atmesti skundą atitinka Pareigūnų tarnybos nuostatų 21, 55 ir 60 straipsnius.
Skundžiamos nutarties 71 ir 72 punktuose priminęs šių straipsnių ir 2013 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimo C(2013) 9051
final
dėl atostogų, taikomo EIVT pagal 2014 m. vasario 13 d. EIVT sprendimą DEC (2014) 009, įvadinės dalies B punkto turinį Bendrasis Teismas šios nutarties 73 punkte konstatavo, kad apeliantė neįvykdė šiose nuostatose nustatytų reikalavimų.
Minėtos nutarties 74 ir 75 punktuose Bendrasis Teismas visų pirma dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose numatytų sąlygų nurodė, kad paskyrimų tarnyba teisingai nusprendė, jog iš bylos medžiagos, visų pirma iš apeliantės atsakymo į jos 2016 m. vertinimo ataskaitą, matyti, kad nuo jos perkėlimo į PRISM skyrių, nepaisydama įvairių savo tiesioginių viršininkų įspėjimų ir raginimų laikytis tvarkos, ji išreiškė savo ketinimą šiame skyriuje nedirbti.
Paskui skundžiamos nutarties 76 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ketinimas nepadėti savo viršininkams ir nevykdyti jai pavestų užduočių taip pat matyti iš 2017 m. balandžio 11 d. apeliantės elektroninio laiško, kuriame ji nurodė, kad kiekvieną dieną atvykdavo į darbą EIVT, kad pabandytų išspręsti problemą, kilusią dėl neteisėto jos pašalinimo iš EURCA
West3 skyri
aus ir piktnaudžiavimo ją perkeliant į PRISM skyrių. Savo elektroniniame laiške apeliantė taip pat nurodė, kad tai nebūtinai reiškia, kad ji visą dieną sėdėjo savo kabinete.
Galiausiai skundžiamos nutarties 77 punkte Bendrasis Teismas pridūrė, kad net jeigu apeliantė manė, kad jos perkėlimas nėra tinkamas, ji galėjo prašyti kito paskyrimo, tačiau tai neatleido jos nuo pareigos, kol toks paskyrimas bus atliktas, dirbti PRISM skyriuje ir atlikti su jos pareigomis susijusias užduotis, taip pat bet kuriuo metu būti EIVT žinioje. Šios nutarties 78 punkte jis patikslino, kad jei apeliantė manė, kad jos perkėlimas turėjo kokį nors trūkumą, ji galėjo pasinaudoti jai prieinamomis teisių gynimo priemonėmis, tačiau jos pagrindinės lojalumo ir bendradarbiavimo pareigos jai draudė atsisakyti vykdyti su šiuo perkėlimu susijusius įsipareigojimus.
Skundžiamos nutarties 79 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad, jeigu būtų įrodyta, kad apeliantė, kaip ji teigia, iš tikrųjų buvo EIVT patalpose, vis dėlto ji pareiškė, jog neketina dirbti PRISM padalinyje, nes nori susitelkti tik į administracinius klausimus, susijusius su jos perkėlimu, todėl ji akivaizdžiai neįvykdė Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose reikalaujamų sąlygų. Bendrasis Teismas taip pat pridūrė, jog EIVT negali būti priekaištaujama dėl to, kad ji apeliantės neatvykimą į darbą nusprendė laikyti nepateisinamu, ir kad, atsižvelgiant į tai, jog EIVT konstatuotiems neatvykimams į darbą nebuvo gauta išankstinio viršininkų leidimo, 72 darbo dienų atlygį atitinkančios sumos išskaičiavimas yra tik Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnyje numatytų reikalavimų nesilaikymo pasekmė.
Galiausiai skundžiamos nutarties 80 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad šios nutarties 79 punkte padarytos išvados nepaneigia apeliantės teiginys, kad ji pateikė daug įrodymų, patvirtinančių jos buvimą darbe ir PRISM skyriuje. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad remiantis šiais dokumentais, nepaisant jų išsiuntimo datos, negalima įrodyti nei to, kad apeliantė padėjo savo viršininkams, atlikdama jai pavestas užduotis, nei to, kad ji visą laiką buvo institucijos žinioje, vykdydama iš Tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnių kylančius įpareigojimus.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė: kadangi apeliantė aiškiai nurodė, jog neketina dirbti skyriuje, į kurį buvo perkelta, taigi, ji akivaizdžiai nesilaikė Tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose reikalaujamų sąlygų, EIVT negalima priekaištauti dėl to, kad ji apeliantę laikė neatvykusia į darbą be pateisinamos priežasties, todėl pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį ji pagrįstai galėjo iš darbo užmokesčio išskaičiuoti 72 darbo dienų atlygį atitinkančią sumą, net jeigu apeliantė faktiškai atvykdavo į EIVT patalpas.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors Bendrasis Teismas skundžiamoje nutartyje remiasi apeliantės „neatvykimu į darbą be pateisinamos priežasties“, iš šios nutarties 70 punkto matyti, kad jis nagrinėjo, ar ginčijamas sprendimas ir sprendimas atmesti skundą atitinka, be kita ko, Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį, kuriame nurodyti „neteisėto neatvykimo į darbą“ atvejai.
Taigi reikia nustatyti, ar tai, kad pareigūnas nevykdo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnius jam nustatytų pareigų, t. y. padėti ir teikti savo viršininkams pasiūlymus, būti atsakingam už savo pareigų vykdymą, taip pat visą laiką būti institucijos žinioje, gali būti laikoma „neteisėtų neatvykimu į darbą“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmą pastraipą, todėl šiam pareigūnui leidžiama taikyti šioje nuostatoje numatytas priemones.
Dėl šių nuostatų išaiškinimo primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr., be kita ko, 2020 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija / Italija (Kovos su pavėluotu mokėjimu direktyva),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirma, reikia pažymėti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio, esančio jų IV antraštinės dalies 2 skyriuje „Atostogos“, pirmoje pastraipoje nustatyta, kad, „[i]šskyrus ligos arba nelaimingų atsitikimų atvejus, be tiesioginio viršininko išankstinio leidimo pareigūnas negali neateiti [neatvykti] į darbą“, kad „nepažeidžiant jokių drausminių priemonių, jei tinkamai nustatoma, kad neatvykimas į darbą yra neteisėtas, tas neatvykimo laikotarpis išskaičiuojamas iš atitinkamo pareigūno kasmetinių atostogų“ ir kad, „[j]eigu pareigūnas išnaudoja savo kasmetines atostogas, už atitinkamą laikotarpį jam nemokama“.
Nors šioje nuostatoje sąvoka „neteisėtas neatvykimas į darbą“ neapibrėžta, darytina išvada, kad pareigūno neatvykimas į darbą yra neteisėtas, jeigu šis pareigūnas nesilaikė draudimo neatvykti į darbą be tiesioginio viršininko leidimo, išskyrus ligos arba nelaimingų atsitikimų atvejus.
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmą pastraipą lemiamą reikšmę turi tinkamai konstatuotas atitinkamo pareigūno neatvykimas į darbą ir jo tiesioginio viršininko išankstinio leidimo tam negavimas. Iš tiesų iš šios nuostatos matyti, kad darbo užmokesčio nemokėjimui lemiamą reikšmę turi tai, kad pareigūnas neatvyksta į darbą be Pareigūnų tarnybos nuostatuose numatyto pagrindo arba be paskyrimų tarnybos leidimo (1972 m. lapkričio 30 d. Nutarties Perinciolo / Taryba,
75/72 R
,
EU:C:1972:110
,
punktas).
Kaip savo išvados 44 punkte nurodė generalinis advokatas, bendrinėje kalboje sąvoka „[nebuvimas]“ vartojama kalbant apie tai, kad ko nors nėra ten, kur, kaip tikimasi, jis turėtų būti, o tai reiškia fizinį nebuvimą.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatytoje formuluotėje nėra jokių užuominų apie tai, kad taikant šią nuostatą ši sąvoka turi būti suvokiama kitaip nei bendrąja prasme. Konkrečiai kalbant, iš šios formuluotės neišplaukia, kad pareigūno „neteisėtas neatvykimas į darbą“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, gali būti kildinamas iš profesinių pareigų, kurios jam tenka pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnius, nevykdymo, nesvarbu, ar jis fiziškai darbo vietoje buvo, ar ne.
Iš tiesų, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 46 punkte, Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje niekur neužsimenama, kad pareigūnas per darbo laiką turi būti neįvykdęs minėtų profesinių pareigų.
Antra, reikia priminti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų IV antraštinės dalies 2 skyriuje „Atostogos“, kuriame įtvirtintas Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnis, numatytos nuostatos dėl įvairių atostogų, kuriomis pareigūnas naudojasi, t. y. kasmetinės ir specialios atostogos, reglamentuojamos Pareigūnų tarnybos nuostatų 57 ir 59a straipsniuose, motinystės atostogos, reglamentuojamos Pareigūnų tarnybos nuostatų 58 straipsnyje, ir laikino nedarbingumo atostogos, reglamentuojamos Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnyje. Kaip savo išvados 54 punkte pažymėjo generalinis advokatas, visi šie straipsniai susiję su situacijomis, kai pareigūnas nevykdo profesinės veiklos, todėl fiziškai neprivalo būti savo darbo vietoje.
Nors Pareigūnų tarnybos nuostatų 57–59a straipsniai susiję su atvejais, kai pareigūno neatvykimas į darbą pateisinamas remiantis šiuose straipsniuose reglamentuojamomis atostogomis, Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyti atvejai, kai pareigūnas neatvyksta į darbo vietą, nesiremdamas viena iš 57–59a straipsniuose nurodytų situacijų ir negavęs tiesioginio viršininko leidimo.
Tai, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirma pastraipa įtvirtinta IV antraštinės dalies 2 skyriuje, patvirtina, jog tam, kad ši nuostata būtų taikoma, reikia, kad atitinkamas pareigūnas fiziškai neatvyktų į darbo vietą.
Trečia, pareigūnui, esančiam situacijoje, kai „tinkamai nustatoma, kad neatvyk[o] į darbą“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmą pastraipą, nepažeidžiant galimybės taikyti drausmines priemones, to neteisėto neatvykimo laikotarpis išskaičiuojamas iš kasmetinių atostogų arba, jeigu pareigūnas išnaudoja savo kasmetines atostogas, jam nemokama už laikotarpį, atitinkantį minėtą neteisėtą neatvykimą į darbą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pareigūnas, kurio atžvilgiu tinkamai konstatuotas neteisėtas neatvykimas į darbą ir kuris yra išnaudojęs savo kasmetines atostogas, praranda teisę į darbo užmokestį (1983 m. liepos 6 d. Sprendimo Geist / Komisija,
285/81
,
EU:C:1983:192
,
punktas).
Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytas darbo užmokesčio nemokėjimas nėra nei drausminė nuobauda, nei lygiavertė priemonė (1983 m. liepos 6 d. Sprendimo Geist / Komisija,
285/81
,
EU:C:1983:192
,
punktas).
Iš to matyti, kad, pirma, neteisėto neatvykimo į darbą laikotarpio išskaičiavimas iš kasmetinių atostogų arba, jeigu pareigūnas išnaudojo kasmetinių atostogų dienas, darbo užmokesčio nemokėjimas už atitinkamą laikotarpį, kaip tai numatyta pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje, yra priemonės, kuriomis, atsižvelgiant į jų pobūdį ir poveikį, siekiama kompensuoti pareigūno fizinį neatvykimą į darbą, o ne kaltinti ar bausti jį dėl netinkamo elgesio, nekompetencijos ar nebuvimo institucijos žinioje per darbo laiką. Kadangi neatvykimo į darbą laikotarpis skaičiuojamas dienomis arba pusdieniais, šios priemonės įgyvendinamos atitinkamą dienų arba pusdienių skaičių išskaičiuojant iš likusių kasmetinių atostogų arba prireikus iš atitinkamo pareigūno darbo užmokesčio.
Vis dėlto, kaip savo išvados 63 punkte pažymėjo generalinis advokatas, kitaip nei tuo atveju, kai pareigūnas kaltinamas neteisėtu neatvykimu į darbą, neįmanoma skaičiais įvertinti, kokiu mastu galėjo būti nesilaikoma profesinių pareigų.
Kita vertus, šio sprendimo 105 punkte nurodytomis priemonėmis nesiekiama pakeisti už tokį nesilaikymą skirtos drausminės nuobaudos.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytų priemonių tikslas patvirtina aiškinimą, kad ši nuostata taikoma tais atvejais, kai pareigūno fiziškai nėra jo darbo vietoje.
Taigi, kaip savo išvados 64 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pripažinimas, jog darbo vietoje esantis pareigūnas, kuris netinkamai atlieka užduotis ar net pažeidžia pavaldumo ryšius, yra „neteisėtai neatvykęs į darbą“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnio pirmą pastraipą, todėl gali būti išskaičiuotos tam tikros atostogų dienos ar atlikta išskaita iš jo darbo užmokesčio, vertintinas kaip drausminės procedūros nesilaikymas. Šis neteisingas pripažinimas, kad asmuo „neteisėtai neatvyko į darbą“, reiškia, jog pareigūnui skiriama Pareigūnų tarnybos nuostatuose nenumatyta piniginė nuobauda, nesuteikiant jam galimybės pasinaudoti tinkamos drausminės procedūros garantijomis.
Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamoje nutartyje nusprendė, jog net jeigu būtų įrodyta, kad apeliantė iš tikrųjų buvo EIVT patalpose, ji nesilaikė Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose nustatytų sąlygų, nes išreiškė savo ketinimą nedirbti skyriuje, todėl EIVT negali būti priekaištaujama dėl to, kad ji nusprendė, jog apeliantė neteisėtai neatvyko į darbą, nes konstatuotiems neatvykimams į darbą nebuvo duota išankstinio tiesioginių viršininkų leidimo, EIVT pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį galėjo iš darbo užmokesčio išskaičiuoti 72 darbo dienų atlygį atitinkančią sumą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vienintelio pagrindo penktos dalies pirmas priekaištas yra pagrįstas.
Taigi reikia panaikinti skundžiamą nutartį ir nereikia nagrinėti penktojo pagrindo antros dalies antro priekaišto ir kitų šio pagrindo dalių.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį, jei Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti.
Taip yra šios bylos atveju.
Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą ir sprendimą atmesti skundą
Svarbu pažymėti, kad šio sprendimo 110 punkte nurodyta teisės klaida taip pat padaryta ginčijamajame sprendime ir sprendime atmesti skundą.
Iš sprendimo atmesti skundą matyti, kad EIVT padarė išvadą, jog pareigūnas yra šioje tarnyboje, kai jis įvykdo dvi Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose numatytas kumuliacines sąlygas, t. y. padeda savo viršininkams, vykdydamas jam pavestas užduotis, ir šiuo tikslu visą laiką yra institucijos žinioje. Šiuo klausimu EIVT, pirma, laikėsi nuomonės, kad pareigūnas, kuris išreiškė savo ketinimą nepadėti savo viršininkams ir nevykdyti jam pavestų užduočių, neatitinka faktinio buvimo tarnyboje sąlygų ir laikytinas neatvykusiu į darbą be pateisinamos priežasties. Antra, ji atmetė įrodymus, kuriais rėmėsi apeliantė, kaip nepatvirtinančius „faktinio buvimo“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsnius.
EIVT, remdamasi Pareigūnų tarnybos nuostatų 21 ir 55 straipsniuose nustatytų pareigų tariamu pažeidimu, padarė išvadą, kad apeliantė buvo „neteisėtai neatvykusi į darbą“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 60 straipsnį. Kaip priminta šio sprendimo 95 punkte, pagal šio 60 straipsnio pirmą pastraipą tinkamai konstatuotas atitinkamo pareigūno neatvykimas į darbą ir jo tiesioginio viršininko išankstinio leidimo tuo tikslu negavimas, išskyrus ligos arba nelaimingų atsitikimų atvejus, turi lemiamą reikšmę, nes šis neatvykimas į darbą turi būti laikomas fiziniu nebuvimu darbo vietoje.
Taigi ginčijamas sprendimas ir sprendimas atmesti skundą turi būti panaikinti.
Dėl prašymo grąžinti sumas
Bendrajame Teisme pareikštame ieškinyje apeliantė taip pat prašė sumokėti grąžintinas sumas kartu su 5 % metinėmis palūkanomis arba kitokio dydžio palūkanomis, apskaičiuotomis grąžinimo dieną ir atsižvelgiant į skirtingų išskaičiavimų atlikimo datą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalies antrą sakinį finansinio pobūdžio ginčuose Bendrojo Teismo jurisdikcija yra neribota (2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Komisija / Girardot,
C‑348/06 P
,
EU:C:2008:107
,
punktas).
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalį Sąjungos teismui suteikta neribota jurisdikcija įpareigoja nagrinėti ginčus ir priimti išsamų sprendimą, t. y. dėl visų tarnautojo teisių ir pareigų, tačiau ji nedraudžia perduoti nagrinėjamai institucijai įgaliojimus, teismui vykdant kontrolę, įgyvendinti sprendimo dalies pagal jame teismo nustatytas tikslias sąlygas (2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Weißenfels / Parlamentas,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
,
punktą).
Sąjungos teismas, kai to reikia, turi priteisti iš institucijos sumą, į kurią ieškovas turi teisę pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus ar kitą teisės aktą (2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Weißenfels / Parlamentas,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
,
punktas ir 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Réexamen Missir Mamachi di Lusignano / Komisija,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
punktas).
„Finansinio pobūdžio ginčai“, kaip tai suprantama pagal 91 straipsnio 1 dalį, yra ne vien ieškiniai dėl atsakomybės, pareikšti institucijai dėl jos tarnautojų, bet taip pat ieškiniai siekiant, kad institucija tarnautojui sumokėtų sumą, kurią, jo manymu, ji yra skolinga pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus ar kitą jų santykius reglamentuojantį aktą (2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Weißenfels / Parlamentas,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
,
punktas).
Šioje byloje apeliantės prašymas, kad EIVT grąžintų iš jos darbo užmokesčio išskaičiuotas sumas kartu su atitinkamomis palūkanomis, yra finansinio pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalį.
Atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo ir sprendimo atmesti skundą panaikinimą, reikia patenkinti šį prašymą ir priteisti iš EIVT nepagrįstai iš apeliantės darbo užmokesčio išskaičiuotas sumas, atitinkančias 71,5 d. laikotarpį, nes sprendimu atmesti skundą buvo patenkintas apeliantės prašymas dėl pusės dienos darbo užmokesčio. Dėl teisingumo priežasčių prie šių sumų priskaičiuojama 5 % metinių palūkanų, skaičiuojamų nuo jų išskaitymo dienos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal minėto reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi WV reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš EIVT ir ši pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos jos pačios ir WV bylinėjimosi išlaidos, patirtos pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2020 m. sausio 29 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį WV / EIVT (
T‑471/18
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2020:26
)
.

2.
Panaikinti 2017 m. lapkričio 27 d. Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) sprendimą, pagal kurį iš apeliantės darbo užmokesčio išskaičiuojama 72 darbo dienų atlygį atitinkanti suma, ir 2018 m. gegužės 2 d. EIVT sprendimą atmesti 2018 m. sausio 3 d. apeliantės skundą.

3.
Priteisti iš EIVT nepagrįstai iš apeliantės darbo užmokesčio išskaičiuotas sumas, atitinkančias 71,5 d. laikotarpį. Prie šių sumų pridedama 5 % metinių palūkanų, skaičiuojamų nuo jų išskaičiavimo dienos.

4.
EIVT padengia savo ir WV bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.