CELEX: 62019CJ0572
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos septintoji bendroji programa
Rekomendacija 2003/361/EB
Europos Komisijos patvirtinimo komisijos sprendimas dėl kvalifikavimo kaip labai mažų, mažų ir vidutinių įmonių (MVĮ)
Sprendimas 2012/838/ES, Euratomas
Priedas
1.2.6 ir 1.2.7 punktai
Prašymas atlikti peržiūrą
Reglamentas (EB) Nr. 58/2003
22 straipsnis
Administracinio skundo nebuvimas
Prašymo atlikti peržiūrą ir administracinio skundo santykis
MVĮ statuso atsisakymas, nepaisant to, kad tenkinami Rekomendacijoje 2003/361 nustatyti formalūs reikalavimai
Teisinis saugumas
Teisėti lūkesčiai
Trukdžiai, kurių įprastai patiria MVĮ
Nebuvimas

Apeliaciniame skunde
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe
(
Ertico – ITS Europe
) prašo panaikinti 2019 m. gegužės 22 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
ITS Europe /
Komisija (T‑604/15, toliau – skundžiamas sprendimas,
EU:T:2019:348
), kuriuo tas teismas atmetė jos ieškinį dėl 2012 m. gruodžio 18 d. Komisijos sprendimo 2012/838/ES, Euratomas dėl netiesioginių veiksmų, remiamų dotacija pagal Europos bendrijos moksl[o] tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos septintąją bendrąją programą ir Europos atominės energijos bendrijos (Euratomo) branduolinių moksl[o] tyrimų ir mokymo veiklos septintąją bendrąją programą, dalyvių egzistavimo ir teisinio statuso, taip pat jų veiklos ir finansinio pajėgumo nuoseklaus tikrinimo taisyklių priėmimo (
OL L 359, 2012, p. 45
) priedo 1.2.7 punkte nurodytos patvirtinimo komisijos (toliau – patvirtinimo komisija) 2015 m. rugpjūčio 18 d. sprendimo panaikinimo, nes tame sprendime patvirtinimo komisija nusprendė, kad apeliantė negali būti kvalifikuojama kaip labai maža, maža arba vidutinė įmonė, kaip tai suprantama pagal 2003 m. gegužės 6 d. Komisijos rekomendaciją 2003/361/EB dėl labai mažų, mažų ir vidutinių įmonių apibrėžties (
OL L 124, 2003, p. 36
) (toliau – rekomendacija dėl MVĮ).
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 58/2003
2002 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 58/2003, nustatančio vykdomųjų įstaigų, kurioms pavedamos tam tikros Bendrijos programų valdymo užduotys, įstatus (
OL L 11, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 235), 22 straipsnis „Aktų teisėtumas“ suformuluotas taip:
„1.   Apie bet kurį vykdomosios įstaigos aktą, darantį žalą trečiajai šaliai, Komisijai gali pranešti bet kuris asmuo, kurį tai tiesiogiai arba individualiai liečia [su kuriuo tai tiesiogiai arba individualiai susiję], arba valstybė narė, kad būtų patikrintas šio akto teisėtumas.
Administraciniai ieškiniai [skundai] perduodami [pateikiami] Komisijai per mėnesį nuo dienos, kurią suinteresuotas asmuo arba atitinkama valstybė narė sužino apie užginčytą aktą.
Išklausiusi suinteresuoto asmens arba atitinkamos valstybės narės ir vykdomosios įstaigos pateiktus argumentus, sprendimą dėl administracinio ieškinio [skundo] Komisija priima per du mėnesius nuo ieškinio [skundo] pateikimo dienos. Nepažeidžiant Komisijos įsipareigojimo atsakyti raštu nurodant sprendimo priežastis, Komisijai nepateikus atsakymo per šį terminą laikoma, kad ieškinys [skundas] atmestas.
2.   Komisija savo iniciatyva gali peržiūrėti bet kurį vykdomosios įstaigos aktą. Sprendimą ji priima per du mėnesius nuo šios peržiūros, išklausiusi įstaigos pateiktus argumentus.
3.   Jei aktas perduodamas Komisijai [jei į Komisiją kreipiamasi] laikantis straipsnio 1 ir 2 dalių, Komisija gali laikinai sustabdyti ginčijamo akto įgyvendinimą arba nustatyti laikinas priemones. Savo galutiniame sprendime Komisija gali palikti vykdomosios įstaigos aktą nepakeistą arba nuspręsti, kad įstaiga turi jį visą arba iš dalies pakeisti.
4.   Per protingą laikotarpį vykdomosios įstaigos turi imtis priemonių, būtinų, kad būtų laikomasi Komisijos sprendimo.
5.   Tiesioginis arba netiesioginis Komisijos sprendimas dėl administracinio skundo atmetimo gali būti perduotas Teisingumo Teismui [Dėl tiesioginio ar netiesioginio Komisijos sprendimo atmesti administracinį skundą gali būti pareikštas ieškinys [Europos Sąjungos] Teisingumo Teisme] laikantis [SESV 263] straipsnio.“
Rekomendacija dėl MVĮ
Rekomendacijos dėl MVĮ 9 ir 12 konstatuojamosios dalys išdėstytos taip:
„(9)
Norint geriau suvokti realią ekonominę MVĮ padėtį ir pašalinti iš tos kategorijos grupes įmonių, kurių ekonominė galia gali viršyti tikrųjų MVĮ ekonominę galią, reikėtų išskirti įvairias įmonių rūšis pagal tai, ar jos yra savarankiškos, ar turi akcijų paketų, kuriais nesuteikiama kontrolinė padėtis (įmonės partnerės), ir ar jos yra susijusios su kitomis įmonėmis. [1996 m. balandžio 3 d. Komisijos rekomendacijoje 96/280/EB dėl mažų ir vidutinių įmonių apibrėžimo (
OL L 107, 1996, p. 4
)] paliekamas nustatytas 25 % dalyvavimo lygis, kurio nepasiekus įmonė laikoma savarankiška.
[...]
(12)
Siekiant užtikrinti, kad lengvatas, kurios MVĮ nustatytos joms taikomuose įvairiuose teisės aktuose ar priemonėse, gautų tik tos įmonės, kurioms jos iš tikrųjų būtinos, pageidautina atsižvelgti, jei reikia, į ryšius tarp įmonių per fizinius asmenis. Tam, kad šios situacijos būtų nagrinėjamos tik būtiniausiais atvejais, į tuos santykius turi būti atsižvelgiama tik tada, kai bendrovės veiklą vykdo toje pačioje atitinkamoje rinkoje arba gretimose rinkose, remiantis, jei reikia, Komisijos pranešime dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo [Sąjungos] konkurencijos teisės tikslams [(
OL C 372, 1997, p. 5
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 155)] pateikta atitinkamos rinkos apibrėžtimi.“
Šios rekomendacijos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ši rekomendacija taikoma [MVĮ] apibrėžčiai, naudojamai formuojant [Sąjungos] politikos kryptis, taikomas [Europos Sąjungoje] ir Europos ekonominėje erdvėje [(EEE)].“
Tos rekomendacijos priedo 1 straipsnyje „įmonės“ nustatyta:
„Įmonė yra bet kuris ūkinę veiklą vykdantis subjektas, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą. Įmonėmis laikomi būtent subjektai, vykdantys su amatais susijusią ar kitokią individualią ar šeimos veiklą, partnerystės organizacijos ar asociacijos, vykdančios nuolatinę ūkinę veiklą.“
Tos pačios rekomendacijos priedo 2 straipsnio „Darbuotojų skaičius ir finansinės ribos, kuriais apibrėžiamos įmonių kategorijos“ 1 dalyje nustatyta:
„[MVĮ] kategorijai priskiriamos įmonės, kuriose dirba mažiau kaip 250 asmenų ir kurių metinė apyvarta neviršija 50 mln. EUR arba kurių bendras metinis balansas neviršija 43 mln. EUR.“
Rekomendacijos dėl MVĮ priedo 3 straipsnis „Įmonių rūšys, į kurias atsižvelgiama apskaičiuojant darbuotojų skaičių ir finansines sumas“ suformuluotas taip:
„1.   Savarankiška įmonė – įmonė, kuri nepriskiriama prie įmonių partnerių, kaip apibrėžta 2 dalyje, arba prie susijusių įmonių, kaip apibrėžta 3 dalyje.
2.   Įmonės partnerės – visos įmonės, kurios nepriskiriamos prie susijusių įmonių, kaip apibrėžta 3 dalyje, ir kurios viena su kita susietos tokiu santykiu: įmonė (pradinės grandies įmonė) viena arba kartu su kita ar kitomis susijusiomis įmonėmis, kaip apibrėžta 3 dalyje, turi 25 % ar daugiau kitos įmonės (galutinės grandies įmonės) kapitalo arba balsavimo teisių.
<…>
3.   „Susijusios įmonės – įmonės, kurias sieja kuris nors iš šių santykių:
a)
viena įmonė turi kitos įmonės akcininkų arba partnerių balsavimo teisių daugumą;
b)
viena įmonė turi teisę skirti ir atšaukti daugumą kitos įmonės administracijos, valdybos ar stebėtojų tarybos narių;
c)
įmonė turi teisę daryti lemiamą įtaką kitai įmonei pagal su ja sudarytą sutartį arba pagal jos įstatų nuostatą;
d)
viena įmonė, kuri yra kitos įmonės akcininkė arba partnerė, vadovaudamasi su tos kitos įmonės kitais akcininkais ar partneriais sudaryta sutartimi, viena kontroliuoja jos akcininkų arba partnerių balsavimo teisių daugumą.
<…>“
Sprendimas 2012/838
Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 punkte „Administracinė patvirtinimų peržiūra“ nustatyta:
„1.
Prieš prašydamas taikyti peržiūrą, pareiškėjas turi prašyti pritarti patvirtinimo rezultatui.
2.
Prašymus atlikti atitinkamo juridinio subjekto paskirtasis JSPA gali teikti raštu tiesiogiai kompetentingai patvirtinimo tarnybai be jokių kitų formalumų.
Su patvirtinimu nesusijusio asmens pateikti prašymai atlikti peržiūrą atmetami.
3.
Patvirtinimo tarnybos patvirtina prašymo atlikti peržiūrą gavimą. Jos tinkamai praneša susijusiam asmeniui apie priimtą sprendimą. Jeigu prašymas atmetamas, reikia nurodyti atmetimo motyvus.
Prašymo atlikti peržiūrą pateikimas nesustabdo patvirtinimo, kuris galioja iki atšaukimo. Šis administracinės peržiūros procesas neturi poveikio pareiškėjo teisėms paduoti skundą Europos Ombudsmenui arba Europos Sąjungos Teisingumo Teismui.“
Aptariamame 1.2.6 punkte yra išnaša, joje nustatyta:
„Dėl vykdomosios įstaigos veiksmų teisėtumo gali būti kreiptasi į Komisiją pagal <…> Reglamento <…> Nr. 58/2003 22 straipsnį.“
To sprendimo priedo 1.2.7 punkte „Patvirtinimo komisija“ nustatyta:
„[Europos bendrijos mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos septintąją bendrąją programą (2007–2013)] įgyvendinantys [Komisijos] [generaliniai direktoratai (GD)] ir vykdomosios įstaigos koordinavimo sumetimais sudaro tarpžinybinę grupę (<…> patvirtinimo komisija) ir paskiria į ją savo atstovą. Patvirtinimo tarnybos patvirtinimo komisijoje dalyvauja be balso [balsavimo] teisės ir pasirūpina patvirtinimo komisijos sekretoriatu, kurio veiklą prižiūri patvirtinimo komisijos pirmininkas. Komisija nustato koordinavimo proceso darbo reglamentą, įskaitant bendros praktikos registrą.
Jeigu pareiškėjas prašymą atlikti peržiūrą kompetentingoms patvirtinimo tarnyboms pateikia pagal šių taisyklių 1.2.7 punktą, tos tarnybos perduoda prašymą patvirtinimo komisijai. Patvirtinimo komisija atlieka peržiūrą ir priima sprendimą dėl nurodytų juridinio subjekto patvirtinimo atvejų. Patvirtinimo komisija nėra įgaliota nagrinėti atvejų, susijusių su finansinio pajėgumo patikra.“
Bylos aplinkybės
Skundžiamo sprendimo 1–10 punktuose išdėstytas ginčo aplinkybes šio proceso tikslais galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
1991 m. įsteigta apeliantė yra pagal Belgijos teisę veikianti ribotos atsakomybės kooperatinė bendrovė. Ji teikia daugiasektorinę platformą privatiems ir viešiesiems subjektams, veikiantiems išmaniųjų transporto sistemų ir paslaugų sektoriuje. Remiantis jos įstatais, jos tikslas yra skatinti, remti ir padėti koordinuoti pažangios transporto telematikos diegimą į transporto infrastruktūrą Europoje.
Nuo 2006 m. gruodžio 31 d. apeliantė laikoma turinčia MVĮ statusą, kaip tai suprantama remiantis rekomendacija dėl MVĮ. Šis statusas jai leido daugelį metų naudotis papildomomis Sąjungos subsidijomis, be kita ko, pagal Europos bendrijos mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos septintąją bendrąją programą (2007–2013 m.).
2013 m. gruodžio mėn. atlikdama esamų mokslo tyrimų programų dalyvių MVĮ statuso peržiūrą Mokslo tyrimų vykdomoji įstaiga (REA), kaip šių programų dalyvių MVĮ statuso patvirtinimo tarnyba, paprašė apeliantės informacijos, kuria remiantis būtų galima patvirtinti, kad ji gali toliau naudotis tuo statusu. Po susirašinėjimo elektroniniais laiškais 2014 m. sausio 27 d. REA nusprendė, kad apeliantė nebegali būti laikoma MVĮ, kaip tai suprantama pagal rekomendaciją dėl MVĮ (toliau – sprendimas nesuteikti MVĮ statuso).
2014 m. vasario 7 d. elektroniniu laišku apeliantė užginčijo REA priimtą poziciją ir pridėjo dvi teisines konsultacija, kurias parengė jos advokatai.
2014 m. vasario 24 d. elektroniniu laišku REA informavo apeliantę, kad ji gali patvirtinimo komisijos prašyti peržiūrėti sprendimą nesuteikti MVĮ statuso, kaip nustatyta Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose.
2014 m. vasario 25 d. elektroniniu laišku apeliantė paprašė REA peržiūrėti tą sprendimą patvirtinimo komisijoje.
2014 m. balandžio 15 d. REA informavo apeliantę, kad patvirtinimo komisija pritarė sprendimui nesuteikti MVĮ statuso (toliau – pirmasis neigiamas sprendimas).
2014 m. birželio 23 d. apeliantė pareiškė ieškinį Bendrajame Teisme dėl pirmojo neigiamo sprendimo, kuriam suteiktas bylos numeris T‑499/14. Šis ieškinys buvo nukreiptas prieš Komisiją ir patvirtinimo komisiją.
2014 m. lapkričio 18 d. REA informavo apeliantę apie patvirtinimo komisijos sprendimą atšaukti pirmąjį neigiamą sprendimą, kol bus priimtas naujas sprendimas. Šis atšaukimas grindžiamas tuo, kad pirmajame neigiamame sprendime patvirtinimo komisija aiškiai neatsakė į argumentus, kuriuos apeliantė išdėstė 2014 m. vasario 7 d. elektroniniame laiške. Paskelbus apie šį atšaukimą, Bendrasis Teismas nusprendė, kad ieškinys byloje T‑499/14 neteko dalyko, ir 2015 m. balandžio 30 d. Nutartimi Ertico – ITS Europe / Komisija (
T‑499/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:285
) nutarė, kad nebereikia priimti sprendimo dėl šio ieškinio.
2015 m. rugpjūčio 18 d. patvirtinimo komisija priėmė ginčijamą sprendimą, jame remdamasi pakeistais argumentais, palyginti su pirmajame neigiamame sprendime išdėstytaisiais, padarė išvadą, kad apeliantė nebegali naudotis MVĮ statusu.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2015 m. spalio 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį, juo ši prašė panaikinti ginčijamą sprendimą.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė tą ieškinį.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Apeliaciniame skunde apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
panaikinti ginčijamą sprendimą ir patvirtinti jos MVĮ statusą, taip pat
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
2019 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu Čekijos Respublikai leista įstoti į bylą palaikyti apeliantės reikalavimų.
Dėl apeliacinio skundo
Apeliaciniam skundui pagrįsti apeliantė pateikia tris pagrindus, iš jų pirmasis grindžiamas klaidingu Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktų bei Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio aiškinimu, antrasis – rekomendacijos dėl MVĮ ir pagrindinių teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu, o trečiasis – akivaizdžia vertinimo klaida, kiek tai susiję su jos MVĮ statusu.
Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde apeliantė teigia, kad konkrečiai skundžiamo sprendimo 28–42, 50 ir 68–77 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nusprendė, jog, viena vertus, Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose ir, kita vertus, Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje numatyti skirtingi skundai. Priešingai, nei to sprendimo 28–31 punktuose nusprendė Bendrasis Teismas, šiose nuostatose kalbama apie vieną ir tą pačią procedūrą. Konkrečiai kalbant, Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose patikslinama, kaip Komisijai turi būti pateikti Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje nurodyti prašymai patikrinti aktų teisėtumą.
Pirma, Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose aiškiai daroma nuoroda į Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnį. Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 punkto 2 dalyje įterptoje 24 išnašoje pažymėta, kad tame punkte aptariamas patikrinimas yra toks, koks nurodytas Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje. Šioje išnašoje įtvirtintas to pagal hierarchiją aukštesnio reglamento 22 straipsnio ir jo įgyvendinimo nuostatų, t. y. pagal hierarchiją žemesnio Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktų, ryšys.
Antra, nors Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad administracinės peržiūros procesas neturi poveikio pareiškėjo teisėms paduoti skundą Europos ombudsmenui arba Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, joje nenurodyta, kad tas procesas neturi įtakos Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje numatytai patikrinimo procedūrai.
Trečia, Komisija pati nusprendė, kad Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose bei Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje kalbama apie vieną ir tą pačią patikrinimo procedūrą. 2014 m. vasario 24 d. elektroniniame laiške REA iš tiesų nurodė, kad prašymas patikrinti aktų teisėtumą turi būti pateiktas laikantis Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktų. REA visiškai nepaminėjo Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio, nors turėjo tai padaryti ir tikrai būtų padariusi, jei Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje numatyta patikrinimo procedūra skirtųsi nuo nurodytosios Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose.
Iš tiesų, apeliantės teigimu, egzistuoja bendrasis Sąjungos administracinio proceso teisės principas, kad institucijų ir kitų Sąjungos administracinių valdžios įstaigų sprendimuose, kuriais pažeidžiami privataus asmens teisės ar interesai, turi būti aiškiai nurodytos galimos teisių gynimo priemonės ir būdai jomis pasinaudoti. Šis reikalavimas taip pat aiškiai nustatytas būtent 2018 m. liepos 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2018/1046 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių, kuriuo iš dalies keičiami reglamentai (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 ir Sprendimas Nr. 541/2014/ES bei panaikinamas Reglamentas (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 (
OL L 193, 2018, p. 1
.), 133 straipsnio 2 dalyje. Tas reglamentas yra dabartinis teisės aktuose nustatytų reikalavimų, kuriais grindžiamas Sprendimas 2012/838, teisinis pagrindas.
Ketvirta, taikydama Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktus patvirtinimo komisija, o dėl tos priežasties – ir Komisija, iš tikrųjų laikėsi Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje nustatyto dviejų mėnesių termino. Iš tiesų patvirtinimo komisija pirmąjį neigiamą sprendimą priėmė per du mėnesius nuo datos, kai apeliantė formaliai paprašė REA persiųsti komisijai jos bylą.
Beje, Komisija nepateikė jokio prieštaravimo dėl to, kad, viena vertus, ieškinyje byloje, kurioje priimta 2015 m. balandžio 30 d. Nutartis Ertico – ITS Europe / Komisija (
T‑499/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:285
), apeliantė aiškiai nurodė, jog Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnis yra vienas iš jos prašymo teisinių pagrindų; kita vertus, Bendrajam Teismui adresuotame 2015 m. sausio 5 d. rašte apeliantė plačiai rėmėsi tuo 22 straipsniu.
Penkta, nors Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje nustatyta, kad sprendimą dėl administracinio skundo Komisija priima per du mėnesius nuo jo pateikimo datos, kad, šiai institucijai nepateikus atsakymo per šį terminą, laikoma, jog skundas atmestas, ir kad dėl tiesioginio ar netiesioginio Komisijos sprendimo atmesti administracinį skundą gali būti pareikštas ieškinys Europos Sąjungos Teisingumo Teisme laikantis SESV 263 straipsnio, Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose nenustatyta jokios taikytino termino, per kurį patvirtinimo komisija, o dėl tos priežasties – ir Komisija, turi priimti sprendimą, ir nėra jokios taisyklės tiems atvejams, jei patvirtinimo komisija, o dėl tos priežasties – ir Komisija, sprendimo nepriimtų. Tad Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnis būtinai turi būti taikomas per Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose numatytą procedūrą. Priešingu atveju apeliantei kyla klausimas, kaip suinteresuotasis asmuo gali apskaičiuoti ieškiniui dėl netiesioginio sprendimo atmesti skundą pareikšti nustatyto termino pradžią.
Šešta, priešingai, nei skundžiamame sprendime nusprendė Bendrasis Teismas, Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose numatytas skundas ir Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje nurodytas skundas nesiskiria, kiek tai susiję su jų procedūromis ir pobūdžiu.
Pirma, kontrolę vykdo viena ir ta pati institucija, t. y. Komisija. Tai galima tvirtai teigti remiantis Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio formuluote. Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose taip pat nustatyta, kad teisėtumo kontrolę vykdo patvirtinimo komisija, t. y. už Europos bendrijos mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos septintosios bendrosios programos (2007–2013) įgyvendinimą atsakingų tos institucijos GD ir vykdomųjų įstaigų koordinavimo tikslais sudaryta „tarpžinybinė grupė“.
Be to, Bendrasis Teismas yra nusprendęs, kad patvirtinimo komisija ir Komisija turi būti laikomos vienu ir tuo pačiu subjektu, į ką tas teismas negalėjo neatsižvelgti skundžiamame sprendime, nes priešingu atveju būtų pažeistas
res judicata
principas. Iš tiesų apeliantės ieškinys byloje, kurioje priimta 2015 m. balandžio 30 d. Nutartis Ertico – ITS Europe / Komisija (
T‑499/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:285
), buvo nukreipta ir prieš Komisiją, ir prieš patvirtinimo komisiją. 2014 m. rugsėjo 4 d. faksimile Bendrojo Teismo kanceliarija informavo apeliantę, kad šio teismo septintoji kolegija nusprendė, jog Komisija turi būti laikoma vienintele atsakove.
Tai, kad patvirtinimo komisija ir Komisija turi būti laikomos vienu ir tuo pačiu subjektu, taip pat patvirtinta Sprendimo 2012/838 1.2.7 punkte, kur pažymėta, jog ši institucija turi priimti darbo reglamentą, kuriame būtų nustatyta, kaip veikia patvirtinimo komisija. Todėl paprašiusi patvirtinimo komisijos atlikti peržiūrą apeliantė iš tikrųjų pateikė skundą Komisijai.
Antra, prašymas atlikti peržiūrą pateiktas kompetentingai patvirtinimo tarnybai adresuotu prašymu. Remiantis gausiu REA ir apeliantės susirašinėjimu galima teigti, kad kompetentinga patvirtinimo tarnyba, šiuo atveju – REA, paprasčiausiai veikė kaip tarpininkė, Komisijai perdavusi apeliantės prašymą atlikti peržiūrą.
Trečia, teisėtumo kontrolė taikoma vykdomųjų įstaigų, kaip antai šiuo atveju – REA, aktams; Komisija to neneigė, ir tai nebuvo nagrinėta skundžiamame sprendime.
Ketvirta, peržiūros tikslas yra sudaryti galimybę Komisijai vykdyti priežiūrą ir užtikrinti aiškinimo vientisumą; šio tikslo aptariama institucija neneigė, ir tai nebuvo nagrinėta skundžiamame sprendime.
Penkta, apeliantei buvo suteikta galimybė pateikti pastabas. Remdamasi Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio formuluote apeliantė visada teigė, kad Komisija privalo jos išklausyti. Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose aiškiai nenurodyta, kad pareiškėjas privalo turėti galimybę pateikti pastabas. Vis dėlto tai yra logiška, nes nereikia aiškiai nustatyti to, kas jau nustatyta Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje. Bet kuriuo atveju skundžiamo sprendimo 52 punkte Bendrasis Teismas pats patvirtino, kad apeliantei turėjo būti suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę prieš priimant ginčijamą sprendimą, nepaisant to, kad tokia teisė nebuvo aiškiai nustatyta Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose.
Šešta, remiantis Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 punktu ir Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsniu darytina išvada, kad peržiūra yra administracinė ir ją atliekant išsamiau peržiūrima akto, dėl kurio pateiktas skundas, esmė.
Skundžiamo sprendimo 30 punkte Bendrasis Teismas pats nurodė, kad vykdant kontrolę pagal Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktus atliekama išsami sprendimo peržiūra tiek teisiniu, tiek faktinių aplinkybių aspektais. Tačiau, priešingai, nei to sprendimo 30 ir 37 punktuose ir – netiesiogiai – jo 41 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, tas pats turi būti neišvengiamai atliekama ir taikant Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnį. Kad galėtų stebėti vykdomųjų įstaigų veiklą bei užtikrinti aiškinimo vientisumą ir išklausyti pareiškėjo argumentus, Komisija iš esmės privalo turėti galimybę peržiūrėti akto, dėl kurio pateiktas skundas, esmę.
Septinta, prašymas atlikti peržiūrą turi būti pateiktas per vieną mėnesį nuo datos, kai suinteresuotasis asmuo sužinojo apie aktą, dėl kurio teikia skundą. Tai galima teigti remiantis Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio formuluote. Kadangi šioje pagal hierarchiją aukštesnėje normoje nustatytas terminas, nebūtina jo priminti konkrečiose tos normose įgyvendinimo nuostatose, t. y. Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose.
Dėl šios priežasties ginčijamas sprendimas, kuris buvo priimtas pasibaigus dviejų mėnesių terminui nuo Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje aptariamo administracinio skundo pateikimo datos, turi būti laikomas negaliojančiu, o apeliantės turimas MVĮ statusas turėtų būti patvirtintas. Kadangi pirmasis neigiamas sprendimas buvo priimtas per nustatytą dviejų mėnesių terminą, negalima tvirtinti, kad buvo priimtas netiesioginis sprendimas atmesti skundą, kaip nustatyta Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje; tai patvirtino Bendrasis Teismas 2015 m. balandžio 30 d. Nutartyje Ertico – ITS Europe / Komisija (
T‑499/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:285
).
Komisija teigia, kad apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nereikšmingą ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad net jeigu, kaip teigia apeliantė, Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose patikslinta tvarka, kaip Komisijai turi būti pateikti Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnyje nurodyti prašymai patikrinti aktų teisėtumą, o šių nuostatų visuma taikoma vienai ir tai pačiai būtent tame 22 straipsnyje reglamentuojamai procedūrai, vis dėlto pastarosios nuostatos 1 dalies trečioje pastraipoje pažymėta, kad, „nepažeidžiant Komisijos įsipareigojimo atsakyti raštu nurodant sprendimo priežastis, Komisijai nepateikus atsakymo per šį terminą laikoma, kad skundas atmestas“.
Tuo remiantis darytina išvada, kad teisės aktų leidėjas nepaneigė, jog pasibaigus 22 straipsnyje nustatytam dviejų mėnesių terminui Komisija gali tik netiesiogiai atmesti administracinį skundą. Dėl šios priežasties ir, nesant reikalo nagrinėjant šį apeliacinį skundą analizuoti, kokių su teise į gerą administravimą susijusių reikalavimų naudodamasi ta teise turi laikytis Komisija, reikia atmesti apeliantės argumentą, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas dėl paprasčiausios aplinkybės, kad buvo priimtas pasibaigus tam dviejų mėnesių terminui.
Šiuo klausimu apeliantė teigia, kad pirmojo neigiamo sprendimo priėmimas kliudo nagrinėjamu atveju taikyti šio sprendimo 49 ir 50 punktuose išdėstytus argumentus. Jos teigimu, remiantis 2015 m. balandžio 30 d. Nutartimi Ertico – ITS Europe / Komisija (
T‑499/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:285
) galima tvirtinti, kad tai, jog pirmasis neigiamas sprendimas buvo priimtas per nustatytą dviejų mėnesių terminą, neleidžia teigti, jog buvo netiesioginis sprendimas atmesti skundą, kaip nustatyta Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio 1 dalyje.
Vis dėlto, priešingai, nei dėstydama argumentus šiuo klausimu, panašu, teigia apeliantė, 2015 m. balandžio 30 d. Nutartyje Ertico – ITS Europe / Komisija (
T‑499/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:285
) Bendrojo Teismo paskelbtas pagrindo priimti sprendimą nebuvimas grindžiamas, kaip galima teigti konkrečiai remiantis tos nutarties 7 ir 11 punktais, pirmojo neigiamo sprendimo atšaukimu, nes dėl šio sprendimo buvo pareikštas ieškinys dėl panaikinimo, dėl kurio priimta ta nutartis. Beje, nei tas pagrindo priimti sprendimą nebuvimas, nei jam pagrįsti pateikti Bendrojo Teismo argumentai nereiškia, kad to atšaukimo pasekmė yra Komisijos atsakymo nepateikimas per nustatytą terminą.
Beje, Komisijos teisė atšaukti pirmąjį neigiamą sprendimą šiame apeliaciniame skunde visiškai neginčijama.
Tuo remiantis darytina išvada, kad, atsižvelgiant į tai, jog pirmasis neigiamas sprendimas buvo atšauktas, ir net jeigu apeliantės pateikto prašymo peržiūrėti sprendimą atsisakyti suteikti MVĮ statusą nagrinėjimo procedūrai Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnis būtų taikytinas, bet kuriuo atveju reikėtų pripažinti, kad Komisija „nepateikė atsakymo“ per nustatytą terminą, kaip nurodyta to reglamento 22 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje, o toks atsakymo nepateikimas prilygsta skundo atmetimui, kaip nustatyta tame 22 straipsnyje. Taip pat reikia pažymėti, kad, kaip galima teigti remiantis šio sprendimo 20–22 punktais, pirmasis neigiamas sprendimas buvo atšauktas prieš priimant ginčijamą sprendimą ir prieš apeliantei pateikiant ieškinį dėl jo panaikinimo.
Kadangi tik dėl to, jog ginčijamas sprendimas buvo priimtas pasibaigus dviejų mėnesių terminui, kuris Komisijai skirtas atsakyti į pagal Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio 1 dalį pateiktą skundą, tas sprendimas negali būti panaikintas, tad apeliantės argumentai, kuriais ji siekia įrodyti, jog ta nuostata taikytina jos inicijuotai skundo dėl sprendimo nesuteikti MVĮ statuso nagrinėjimo procedūrai, yra nereikšmingi ir dėl tos priežasties turi būti atmesti.
Galiausiai dėl argumentų, kad REA nenurodė, jog Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnis yra apeliantės turimos teisių gynimo priemonės pagrindas, nors ji turėjo tai nurodyti, jei tame straipsnyje numatyta procedūra skyrėsi nuo Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktuose numatytos procedūros, reikia pažymėti, kad šiame apeliaciniame skundė apeliantė neteigia, kad numanomos REA tenkančios pareigos nurodyti galimas teisių gynimo priemones pažeidimas savaime pagrindžia ginčijamo sprendimo panaikinimą, o tik pažymi, kad tos pareigos egzistavimas ir aplinkybė, jog REA nepaminėjo Reglamento Nr. 58/2003 22 straipsnio kaip alternatyvios teisių gynimo priemonės, jos nuomone, įrodo, kad tas straipsnis ir Sprendimo 2012/838 priedo 1.2.6 ir 1.2.7 punktai turi būti laikomi numatančiais vieną ir tą pačią teisių gynimo priemonę. Tuo remiantis darytina išvada, kad, apeliantės teigimu, iš tikrųjų būtent tame straipsnyje nustatyto dviejų mėnesių termino nesilaikymu galima pagrįsti ginčijamo sprendimo panaikinimą ir jos MVĮ statuso patvirtinimą. Tačiau remiantis tuo, kas išdėstyta, galima teigti, kad to sprendimo panaikinimas gali būti grindžiamas šiuo motyvu.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia atmesti visą apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą.
Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde, kuris turi būti nagrinėjamas iš karto po pirmojo, apeliantė teigia, kad konkrečiai skundžiamo sprendimo 56, 59, 139–146, 148, 150, 151 ir 171 punktuose Bendrasis Teismas padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes nusprendė, jog apeliantė nepatyrė trukdžių, kurių MVĮ įprastai patiria, ir kad dėl to ji nėra MVĮ, atsižvelgiant į rekomendacijos dėl MVĮ tikslą ir esmę.
Nors tarp jos akcininkų yra didelių įmonių ir valstybės įstaigų, apeliantės padėtis visiškai nesiskiria nuo kitų MVĮ padėties. Konkrečiai kalbant, akivaizdžiai neteisinga teigti, kaip skundžiamo sprendimo 145 punkte nurodė Bendrasis Teismas, kad apeliantė, remdamasi savo įstatais, gali turėti narių suteiktų išteklių, kurie yra didesni už MVĮ išteklius ir leidžia padengti išlaidas.
Pirma, Bendrasis Teismas suklydo, kai neatsižvelgė į aplinkybę, kad, viena vertus, skundžiamo sprendimo priėmimo dieną apeliantės akcijos priklausė 110 skirtingų akcininkų ir, kita vertus, tie akcininkai galėjo bet kada pasitraukti.
Antra, Bendrasis Teismas klaidingai neatkreipė dėmesio į faktą, kad, viena vertus, kiekvienam apeliantės akcininkui priklausė vienodas akcijų ir balsavimo teisių skaičius ir, kita vertus, kiekvienas iš jų turėjo tas pačias balsavimo teises jos visuotinime susirinkime. Todėl nė vienas iš jų nebuvo suinteresuotas skirti lėšų apeliantei, nes jie negalėjo paprasčiausiai nuspręsti, kaip panaudoti ir kam skirti tas lėšas.
Trečia, apeliantės akcininkų indėlis griežtai apsiribojo jų metinėmis įmokomis, kurių dydis nesikeitė 20 metų. Kaip skundžiamo sprendimo 144 punkte teisingai pažymėjo Bendrasis Teismas, metinės įmokos dydį nustato apeliantės stebėtojų taryba, sudaryta iš joje atstovaujamų skirtingus interesus turinčių skirtingų sektorių atstovų, kurių buvo 20 iki to sprendimo priėmimo datos. Tačiau, priešingai, nei to sprendimo 144 ir 145 punktuose teigė Bendrasis Teismas, stebėtojų tarybai praktiškai labai sunku priimti sprendimą dėl metinių įmokų didinimo, nes, viena vertus, stebėtojų taryba sprendimus priima vienbalsiai arba, nesant bendro sutarimo, trijų ketvirčių dalyvaujančių ar atstovaujamų narių balsų dauguma ir, kita vertus, kiekvienas stebėtojų tarybos narys turi vieną balsą.
Skundžiamo sprendimo 142 punkte išdėstytas Bendrojo Teismo konstatavimas, kad remiantis apeliantės įstatų 3 straipsniu teigtina, jog ji iš esmės veikia savo narių sąskaita, yra visiškai nereikšmingas. Visos įmonės veikia savo akcininkų interesais. Beje, šis konstatavimas nulemtas klaidingo apeliantės įstatų turinio aiškinimo. Iš tikrųjų tų įstatų 3 straipsnyje nustatyta, kad apeliantė iš esmės turi veikti savo narių naudai. Be to, jei apeliantė teikia paslaugas savo akcininkams, dėl to ji netampa mažiau pažeidžiama nei kita MVĮ. Apeliantės pajamų nepastovumą taip pat patvirtina aplinkybė, kad jos bankas ją laiko MVĮ ir kad net Komisija ją laiko finansiškai silpna ir dėl to prašo jos pateikti banko garantiją, kad būtų galima skirti Sąjungos subsidijos avansą.
Tas pats taikytina ir skundžiamo sprendimo 143 punkte išdėstytam konstatavimui, kad, remiantis apeliantės įstatų 5 straipsniu, jos leidžiamas kapitalas yra neribotas. Šis straipsnis paprasčiausiai reiškia, kad teisiniu aspektu maksimalus įstatinio kapitalo dydis, kurį apeliantei leidžiama naudoti, yra neribojamas. Šis patikslinimas yra svarbus dėl praktinių priežasčių, nes, jeigu jo nebūtų, apeliantė privalėtų keisti įstatus kas kartą, kai nauji nariai pageidautų dalyvauti valdant jos kapitalą, kadangi leidžiamas įstatinis kapitalas galėtų būti didinamas tik patvirtinus akcininkams. Dėl tos priežasties leidžiamas įstatinis kapitalas nėra apeliantės finansinio pajėgumo rodiklis.
Taigi Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai skundžiamo sprendimo 143 punkte nusprendė, kad leidžiamas įstatinis kapitalas yra garantija apeliantės partneriams bei galimiems kreditoriams ir kad dėl didelio įstatinio kapitalo palengvėja apeliantės santykiai su trečiaisiais asmenimis. Šiuo atveju reikšmingesnis yra įmokėtas įstatinis kapitalas, t. y. suma, kurią akcininkai sumoka bendrovei už jos kapitalo dalis; apie tai Bendrasis Teismas kalbėjo 143 punkte, minėdamas bendrą įnašų sumą apeliantės naudai. Taigi, priešingai, nei tvirtinama aptariamame 143 punkte, leidžiamo kapitalo sąvoka neatitinka bendro įnašų apeliantės naudai dydžio.
Apeliantės atveju įmokėtas įstatinis kapitalas yra 68200 eurų, nes kiekvienas iš 110 akcininkų įmokėjo po 620 eurų. Tai visiškai nereiškia, kad apeliantės finansinė padėtis yra tvirtesnė už kitos MVĮ.
Komisija teigia, kad apeliacinio skundo trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepriimtinas, nes apeliantė tik neigia Bendrojo Teismo pateiktus faktų konstatavimus. Bet kuriuo atveju šį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad remiantis SESV 256 straipsniu ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa apeliacinis skundas paduodamas tik dėl teisės klausimų. Todėl tik Bendrasis Teismas turi jurisdikciją nustatyti ir vertinti reikšmingas faktines aplinkybes. Taigi šių faktinių aplinkybių vertinimas, jeigu jos nebuvo iškraipytos, nėra teisės klausimas, kurį nagrinėdamas apeliacinį skundą gali tikrinti Teisingumo Teismas (2019 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija / Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagos, nesant reikalo iš naujo vertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų (2018 m. lapkričio 6 d. sprendimų Scuola Elementare Maria Montessori / Komisija, Komisija / Scuola Elementare Maria Montessori ir Komisija / Ferracci,
C‑622/16 P–C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija; taip pat 2021 m. sausio 14 d. Sprendimo ERCEA / Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2021:23
,
punktas).
Beje, Bendrojo Teismo atlikta sutarties nuostatos analizė negali būti laikoma teisės aiškinimu, taigi, ji negali būti tikrinama per apeliacinį procesą, nepažeidžiant Bendrojo Teismo kompetencijos nustatyti faktines aplinkybes (2015 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija / ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
,
punktas ir 2021 m. sausio 14 d. Sprendimo ERCEA / Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2021:23
,
punktas ir nurodytas jurisprudencija).
Be to, remiantis SESV 256 straipsniu, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punktu bei 169 straipsnio 2 dalimi matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą, nes priešingu atveju apeliacinis skundas ar tam tikras pagrindas bus nepriimtini (2017 m. sausio 12 d. Sprendimo Timab Industries ir CFPR / Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija; taip pat 2018 m. sausio 24 d. Sprendimo EUIPO / European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
,
punktas).
Reikia pažymėti, kad prisidengdama Bendrojo Teismo padarytomis akivaizdžiomis vertinimo klaidomis apeliantė iš tikrųjų ginčija jos padėtį apibūdinančioms įvairioms faktinėms aplinkybėms ir jos įstatų nuostatoms Bendrojo Teismo priskirtą vertę ar reikšmę. Pateiktų argumentų visuma apeliantė siekia, kad Teisingumo Teismas pats įvertintų jos pajamų neva nepastovumą. Tačiau, kaip galima teigti remiantis šio sprendimo 68–71 punktuose nurodyta jurisprudencija, vertinti faktines aplinkybes ir nagrinėti apeliantės įstatus kompetenciją turi tik Bendrasis Teismas, nebent tos aplinkybės ir įstatytų nagrinėjimas būtų iškraipyti.
Tuo remiantis darytina išvada, kad apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Antrajame pagrinde apeliantė teigia, kad konkrečiai skundžiamo sprendimo 59 ir 97–153 straipsniuose Bendrasis Teismas neatsižvelgė į rekomendaciją dėl MVĮ ir pažeidė pagrindinius teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, nes nesuteikė jai MVĮ statuso, remdamasis tos rekomendacijos tikslu bei esme, nors formaliai ji atitiko toje rekomendacijoje nustatytus kriterijus.
Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas patvirtino ar bent neneigė, pirma, kad apeliantė turėjo įmonės statusą, kaip tai suprantama pagal rekomendacijos dėl MVĮ priedo 1 straipsnį, antra, kad ji formaliai atitiko toje rekomendacijoje nustatytą nepriklausomumo kriterijų ir dėl to buvo savarankiška įmonė, kaip tai suprantama pagal tos rekomendacijos priedo 3 straipsnio 1 dalį, ir, trečia, kad ji formaliai atitiko darbuotojų skaičiaus ir finansinių ribų kriterijus, nustatytus tos rekomendacijos priedo 2 straipsnyje. Užuot tuo pagrindu nusprendęs, kad apeliantė yra MVĮ, kaip tai suprantama pagal rekomendaciją dėl MVĮ, Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad ji neturi būti laikoma atitinkančia nepriklausomumo bei darbuotojų skaičiaus ir finansinių ribų kriterijų, nes iš tikrųjų nepatyrė MVĮ „būdingų trukdžių“, todėl nėra MVĮ, atsižvelgiant į tos rekomendacijos tikslą ir esmę.
Tai, kad Bendrasis Teismas pažeidė rekomendaciją dėl MVĮ ir pagrindinius teisinio saugumo bei teisėtų lūkesčių apsaugos kriterijus, patvirtina toliau nurodytos aplinkybės.
Pirma, kaip galima tvirtinti remiantis rekomendacijos dėl MVĮ 1 konstatuojamąja dalimi, tos rekomendacijos tikslas yra užtikrinti teisinį saugumą. Tai taip pat patvirtinta „MVĮ apibrėžties vartotojo vadove“, kurio 3 puslapyje nurodyta, kad MVĮ apibrėžtis yra praktinė priemonė, sukurta siekiant padėti toms įmonėms būti pripažintomis tokiomis, kad jos galėtų naudotis visapuse Sąjungos ir jos valstybių narių parama.
Antra, rekomendacijos dėl MVĮ formuluotė yra vienaprasmė, dėl to nelieka vietos interpretacijoms. Remiantis ta nuostata padaryta išvada negali būti paneigta atsižvelgiant į nurodomą tos rekomendacijos tikslą ir esmę, nes dėl šios priežasties ta formuluotė taptų neveiksminga. Be to, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, suformuota būtent 2010 m. liepos 15 d. Sprendime Komisija / Jungtinė Karalystė (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
,
punktas), darytina išvada, kad dėl to, jog ši nuostata aiški ir tiksli, jos negalima aiškinti turint tikslą ją pataisyti.
Trečia, Bendrasis Teismas klaidingai aiškino rekomendacijos dėl MVĮ 9 ir 12 konstatuojamąsias dalis bei Sąjungos teismo jurisprudenciją.
Dėl rekomendacijos dėl MVĮ 9 ir 12 konstatuojamųjų dalių pažymėtina, kad suformuotoje jurisprudencijoje nustatyta, kaip galima teigti remiantis būtent 2006 m. sausio 10 d. Sprendimu IATA ir ELFAA (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
,
punktas), jog Sąjungos akto preambulė neturi privalomos teisinės galios ir ja negalima remtis nei siekiant taikyti pačių aptariamo akto nuostatų išimtį, nei tas nuostatas aiškinant akivaizdžiai priešingai jų formuluotei.
Be to, aiškinant rekomendacijos dėl MVĮ 9 ir 12 konstatuojamąsias dalis aiškiai galima teigti, kad jose tik išdėstytas tos rekomendacijos turinys. Aptariamoje 9 konstatuojamojoje dalyje tik nurodyta priežastis, dėl kurios tos rekomendacijos priedo 3 straipsnyje skiriamos „savarankiškos įmonės“, „įmonės partnerės“ ir „susijusios įmonės“. Toje pačioje 9 konstatuojamojoje dalyje visiškai neužsimenama, kad įmonei nepakanka tenkinti toje rekomendacijos nustatytus kriterijus, kad ją būtų galima laikyti MVĮ. Taip pat 12 konstatuojamojoje dalyje tik paaiškinama priežastis, dėl kurios rekomendacijos dėl MVĮ priedo 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad įmonės taip pat gali būti „susijusios“ per fizinį asmenį ar kartu veikiančių fizinių asmenų grupę. Be to, „MVĮ apibrėžties vartotojo vadovo“ 24 puslapyje pasisakoma už platų MVĮ apibrėžties taikymą.
Visose trijose skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo nurodytose bylose, t. y. bylose, kuriose priimti 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas Italija / Komisija (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
) ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimas HaTeFo (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
), taip pat 2004 m. spalio 14 d. Bendrojo Teismo sprendimas Pollmeier Malchow / Komisija (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
), iš tikrųjų veikiau buvo aiškinamos konkrečios rekomendacijos dėl MVĮ nuostatos, kurių nei patvirtinimo komisija, nei Bendrasis Teismas šioje byloje netaikė, o ne paprasčiausia tos rekomendacijos išimtis. Be to, šios bylos faktinės aplinkybės visiškai skiriasi nuo tose trijose byloje, kurios visos susijusios su atveju, kai nagrinėjama įmonė ar įmonės buvo tiesiogiai ar netiesiogiai valdomos pradinės grandies akcininko ir integruotos į platesnę grupę, nagrinėjamų aplinkybių.
Čekijos Respublika pritaria argumentams, kuriuos apeliantė išdėstė apeliacinio skundo antrajame pagrinde. Konkrečiai kalbant, ši valstybė narė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą būtent skundžiamo sprendimo 100–109 ir 135–146 punktuose, kai vertino nepriklausomumo kriterijų
Komisija tvirtina, kad apeliacinio skundo antrąjį pagrindą reikia atmesti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl apeliantės argumentų, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog ginčijamas sprendimas pagrįstas, nors apeliantė formaliai atitinka rekomendacijos dėl MVĮ kriterijus, reikia priminti, kad Komisija valstybės pagalbos kontrolės srityje turi laikytis savo priimamų gairių ir pranešimų, jeigu juose nenukrypstama nuo SESV normų ir jei valstybės narės juos pripažįsta (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Komisija palankiai vertina valstybės pagalbą MVĮ dėl rinkos nepakankamumo, dėl kurio šios įmonės susiduria su tam tikrais trukdžiais, ribojančiais jų siekiamą socialinę ir ekonominę raidą (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
punktą ir 2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
,
punktą).
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad rekomendaciją dėl MVĮ reikia aiškinti atsižvelgiant į jos priėmimą lėmusius motyvus (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
punktas).
Kaip galima teigti remiantis tos rekomendacijos 9 ir 12 konstatuojamosiomis dalimis bei 1 straipsnio 1 dalimi, joje siekiama nustatyti Sąjungoje ir EEE taikomose Sąjungos politikos kryptyse naudojamą MVĮ apibrėžtį, kurioje būtų atsižvelgta į realią šių įmonių ekonominę padėtį, kad tai kategorijai nebūtų priskiriamos įmonių grupės, kurių ekonominis pajėgumas būtų didesnis už MVĮ pajėgumą, ir kad pagal įvairius teisės aktus ar priemones MVĮ teikiamas lengvatas gautų tik tos įmonės, kurioms jų tikrai reikia (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
punktą ir 2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
,
punktą).
Iš tiesų, kaip iš esmės skundžiamo sprendimo 100 punkte pažymėjo Bendrasis Teismas, MVĮ suteikiamos lengvatos dažniausiai yra bendrųjų taisyklių išimtys, pavyzdžiui, valstybės pagalbos srityje, todėl MVĮ apibrėžtis turi būti aiškinama siaurai (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
punktas ir 2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
,
punktas).
Atsižvelgiant į tai, nepriklausomumo kriterijaus tikslas yra užtikrinti, kaip skundžiamo sprendimo 102 ir 149 punktuose teisingai nurodė Bendrasis Teismas, kad MVĮ skirtos priemonės iš tikrųjų būtų taikomos įmonėms, kuriomis jų dydis yra trukdis, o ne toms, kurios priklauso didelei grupei ir dėl to turi galimybę gauti lėšų ir paramą, kurių negali gauti tokio paties dydžio jų konkurentės. Tokiomis aplinkybėmis siekiant atsižvelgti tik į tas įmones, kurios iš tikrųjų yra nepriklausomos MVĮ, reikia išnagrinėti ekonominę grupę, kurios pajėgumas didesnis už MVĮ pajėgumą, sudarančių MVĮ sandarą ir užtikrinti, kad MVĮ apibrėžtis nebūtų apeinama dėl formalių pagrindų (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
punktą ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
punktą).
Dėl šių priežasčių nepriklausomumo kriterijų reikia aiškinti, kaip skundžiamo sprendimo 103 punkte pažymėjo Bendrasis Teismas, atsižvelgiant į šį tikslą, kad formaliai šį kriterijų atitinkanti, tačiau iš tikrųjų didelei įmonių grupei priklausanti įmonė vis dėlto negalėtų būti laikoma atitinkančia tą kriterijų (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
punktą). Rekomendacijos dėl MVĮ priedo 3 straipsnį taip pat reikėtų aiškinti atsižvelgiant į šį tikslą (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
punktą).
Atsižvelgiant į šio sprendimo 85–91 punktuose primintą jurisprudenciją negalima teigti, kad į rekomendaciją dėl MVĮ Bendrasis Teismas įtraukė naują kriterijų, kuriuo remiantis reikia patikrinti, ar aptariamas subjektas patiria tokių trukdžių, kokių įprastai patiria MVĮ, ir kad taip Bendrasis Teismas pažeidė tą rekomendaciją ir teisinio saugumo principą arba teisėtų lūkesčių apsaugos principą.
Atvirkščiai, Bendrasis Teismas teisingai taikė šioje srityje suformuotą jurisprudenciją, būtent skundžiamo sprendimo 106, 107, 140, 148 ir 151 punktuose nuspręsdamas, kad atlikdama tyrimą patvirtinimo komisija galėjo nepadariusi teisės klaidos atsižvelgti į rekomendacijos dėl MVĮ tikslą bei esmę ir nuspręsti, kad nors apeliantė formaliai atitinka toje rekomendacijoje nustatytą nepriklausomumo kriterijų, dar reikia išnagrinėti, ar ji patiria trukdžių, kurių įprastai patiria MVĮ.
Beje, kadangi apeliacinio skundo trečiasis pagrindas buvo atmestas, atsižvelgiant į šio sprendimo 87–91 punktuose nurodytą jurisprudenciją, skundžiamo sprendimo 106, 107 ir 140–146 punktuose Bendrasis Teismas taip pat pagrįstai nusprendė, kad rekomendacijoje dėl MVĮ nustatytą nepriklausomumo kriterijų patvirtinimo komisija ginčijamame sprendime taikė teisingai, nes nurodė, viena vertus, kad net jeigu apeliantė formaliai atitinka tą kriterijų, ekonominiu aspektu ji vis tiek
de facto
priklauso didelei ekonominei grupei, ir, kita vertus, dėl savo ir partnerių ar narių organizacinių ryšių gali naudotis lėšomis, paskolomis bei parama ir dėl tos priežasties nepatiria trukdžių, kurių įprastai patiria MVĮ, taigi ji negali būti laikoma MVĮ, kaip tai suprantama remiantis ta rekomendacija.
Remiantis pirmesniame punkte padaryta išvada galima teigti, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai skundžiamo sprendimo 108 punkte atmetė įtariamą teisinio saugumo ir gero administravimo principų pažeidimą, kuris buvo grindžiamas galimu rekomendacijos dėl MVĮ pažeidimu.
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 85–91 punktuose primintą jurisprudenciją, skundžiamo sprendimo 150 punkte Bendrasis Teismas pagrįstai nusprendė, kad apeliantė negali teigti, jog turi MVĮ statusą dėl to, kad formaliai atitinka rekomendacijos dėl MVĮ priedo 2 straipsnyje numatytus darbuotojų skaičiaus ir finansinių ribų kriterijus, nors iš tikrųjų ji nepatiria trukdžių, kurių įprastai patiria MVĮ, o skundžiamo sprendimo 152 punkte – kad aptariami darbuotojų skaičiaus ir finansinių ribų kriterijai negali būti nustatomi remiantis tik apeliantės duomenimis, nes ji nėra nepriklausoma įmonė, o jos nariai yra įmonės, kurios nėra MVĮ.
Šių argumentų negalima paneigti remiantis kitais apeliantės nurodytais argumentais.
Pirma, argumentas, kad šioje byloje nebuvo nustatyta jokio apeliantės ketinimo apeiti MVĮ apibrėžtį, neįrodo, kad vertindamas tą apibrėžtį Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Tai, ar tenkinama sąlyga, kad ekonominiu aspektu įmonė
de facto
priklauso didelei ekonominei grupei ir dėl to gali naudotis priemonėmis ir parama, kurių neturi tokio pat dydžio jos konkurentės, priklauso nuo bylos aplinkybių ir nebūtinai turi būti siejama su tos įmonės ketinimo apeiti MVĮ apibrėžtį konstatavimu (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
ir
punktus).
Antra, taip pat negalima pritarti argumentui, kad reikia daryti skirtumą tarp šio sprendimo 82 punkte nurodytų Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo sprendimų dėl to, kad tuose sprendimuose aiškinamos konkrečios rekomendacijos dėl MVĮ nuostatos, o ne paprasčiausia tos rekomendacijos išimtis, ir kad bylų, kuriose priimti tie sprendimai, faktinės aplinkybės skiriasi nuo šios bylos faktinių aplinkybių.
Visų pirma dėl šio sprendimo 82 punkte nurodytų Teisingumo Teismo sprendimų, priskiriamų prie jurisprudencijos, kuria grindžiami šio sprendimo 85–91 punktuose suformuluoti argumentai, aiškinimo dalyko reikia pažymėti, kad tuose sprendimuose taip pat nagrinėtas rekomendacijoje dėl MVĮ arba iki jos galiojusioje Rekomendacijoje 96/280 apibrėžtas nepriklausomumo kriterijus ir kad apeliantė nepateikė jokio argumento, kuriuo remiantis būtų galima įrodyti, jog tuose sprendimuose Teisingumo Teismo pateikti samprotavimai, kad šis kriterijus negali būti laikomas tenkinamu, jei, nepaisant formaliai tenkinamų aptariamoje rekomendacijoje nustatytų sąlygų, reali ekonominė padėtis lemia sprendimą aptariamam subjektui nesuteikti tik MVĮ taikomų lengvatų, netaikomi šios bylos aplinkybėmis.
Antra, dėl apeliantės argumento, kuriuo ji siekia šios bylos aplinkybes atskirti nuo ankstesnių bylų aplinkybių, reikia pažymėti, viena vertus, kad apeliantė nepaaiškino priežasčių, dėl kurių aplinkybė, net jei būtų įrodyta, kad jos nevaldo pradinės grandies akcininkas, turi būti laikoma keliančia kliūčių Teisingumo Teismo suformuluotą požiūrį, apie kurį kalbama šio sprendimo ankstesniame punkte, taip pat taikyti šioje byloje, remiantis kitose bylose suformuota šio sprendimo 85–91 punktuose nurodyta jurisprudencija.
Kita vertus, kaip galima teigti remiantis pirma išdėstytais apeliacinio skundo antrojo ir trečiojo pagrindų vertinimais, apeliantė nepateikė jokių duomenų, kuriais remiantis būtų galima įrodyti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 106 ir 107 punktuose nusprendė, jog patvirtinimo komisija nepažeidė rekomendacijos dėl MVĮ, kai pažymėjo, kad apeliantė
de facto
priklausė didelei ekonominei grupei ir kad dėl savo organizacinių ryšių su partneriais ar nariais negalėjo būti laikoma patiriančia trukdžių, kurių įprastai patiria MVĮ.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, apeliacinio skundo antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą ir dėl tos priežasties atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės ir ši pralaimėjo bylą, ji turi padengti ne tik savo, bet ir Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas.
Remiantis to paties Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos padengia savo bylinėjimosi išlaidas, Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe)
padengia ne tik savo, bet ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.