CELEX: 62019CJ0069
Recurs
Uniunea economică și monetară
Uniune bancară
Redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții
Mecanismul unic de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții (MUR)
Comitetul unic de rezoluție (SRB)
Fondul unic de rezoluție (FUR)
Stabilirea contribuției ex ante pentru anul 2016
Acțiune în anulare
Termen de introducere a acțiunii
Tardivitate
Excepție de nelegalitate
Inadmisibilitate vădită

Prin recursul formulat, Credito Fondiario SpA solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 19 noiembrie 2018, Credito Fondiario/SRB (T‑661/16, nepublicată, denumită în continuare „ordonanța atacată”,
EU:T:2018:806
), prin care acesta i‑a respins acțiunea având ca obiect, pe de o parte, anularea deciziei Comitetului unic de rezoluție (SRB) din sesiunea sa executivă din 15 aprilie 2016 privind contribuțiile
ex ante
pentru anul 2016 la Fondul unic de rezoluție (FUR) (SRB/ES/SRF/2016/06) (denumită în continuare „prima decizie în litigiu”) și a deciziei SRB din sesiunea sa executivă din 20 mai 2016 privind ajustarea contribuțiilor
ex ante
pentru anul 2016 la FUR, care completează prima decizie în litigiu (SRB/ES/SRF/2016/13) (denumită în continuare „a doua decizie în litigiu” și, împreună cu prima decizie în litigiu, „deciziile în litigiu”), în măsura în care o privesc, și, pe de altă parte, constatarea nelegalității articolului 5 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul delegat (UE) 2015/63 al Comisiei din 21 octombrie 2014 de completare a Directivei 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului în ceea ce privește contribuțiile
ex ante
la mecanismele de finanțare a rezoluției (
JO 2015, L 11, p. 44
), precum și a anexei I la acesta sau, dacă este cazul, a acestui regulament delegat în întregime.
Cadrul juridic
Articolul 54 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (
JO 2014, L 225, p. 1
) prevede:
„În cadrul sesiunii sale executive, comitetul:
(a)
pregătește toate deciziile care urmează să fie adoptate de comitet în cadrul sesiunii sale plenare;
(b)
ia toate deciziile în vederea punerii în aplicare a prezentului regulament, cu excepția cazului în care prezentul regulament conține dispoziții contrare.”
Articolul 70 din Regulamentul nr. 806/2014, intitulat „Contribuții
ex ante
”, prevede la alineatul (2):
„Comitetul calculează în fiecare an, după consultarea BCE sau a autorității naționale competente și în strânsă cooperare cu autoritățile naționale de rezoluție, contribuțiile individuale, pentru a se asigura că contribuțiile datorate de toate instituțiile autorizate de pe teritoriul tuturor statelor membre participante nu depășesc 12,5 % din nivelul‑țintă.
În fiecare an, calculul contribuțiilor pentru instituțiile individuale se bazează pe:
(a)
o contribuție forfetară, proporțională cu cuantumul pasivelor unei instituții cu excepția fondurilor proprii și a depozitelor garantate, raportată la pasivele totale, cu excepția fondurilor proprii și a depozitelor garantate, ale tuturor instituțiilor autorizate pe teritoriul statelor membre participante; și
(b)
o contribuție ajustată la risc, bazată pe criteriile prevăzute la articolul 103 alineatul (7) din Directiva 2014/59/UE, ținând cont de principiul proporționalității, fără a crea distorsiuni între structurile din sectoarele bancare ale statelor membre.
Raportul dintre contribuția forfetară și contribuțiile ajustate la risc ține seama de o distribuție echilibrată a contribuțiilor între diferitele tipuri de bănci.
În orice situație, cuantumul agregat al contribuțiilor individuale ale tuturor instituțiilor autorizate pe teritoriul tuturor statelor membre participante, calculate conform literelor (a) și (b), nu depășește anual un procent de 12,5 % din nivelul‑țintă.”
Articolul 5 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/81 al Consiliului din 19 decembrie 2014 de stabilire a condițiilor uniforme de aplicare a Regulamentului (UE) nr. 806/2014 (
JO 2015, L 15, p. 1
) prevede:
„(1)   Comitetul comunică autorităților naționale de rezoluție relevante deciziile sale referitoare la calculul contribuțiilor anuale ale instituțiilor autorizate pe teritoriile lor respective.
(2)   După primirea comunicării prevăzute la alineatul (1), fiecare autoritate națională de rezoluție notifică fiecărei instituții autorizate în statul său membru decizia comitetului referitoare la calculul contribuției anuale datorată de respectiva instituție.”
În temeiul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2015/63:
„Contribuțiile menționate la articolul 103 alineatul (2) din Directiva 2014/59/UE se calculează prin excluderea următoarelor datorii:
[…]
(f)
în cazul instituțiilor care lucrează cu credite promoționale, datoriile instituției intermediare față de banca inițiatoare sau față de o altă bancă de promovare ori o altă instituție intermediară și datoriile băncii de promovare inițiale față de părțile sale finanțatoare, în măsura în care cuantumul acestor datorii este compensat prin creditele promoționale acordate de instituția în cauză.”
Istoricul litigiului
Istoricul litigiului a fost prezentat la punctele 1-10 din ordonanța atacată și, în scopul prezentei proceduri, poate fi rezumat după cum se arată în continuare.
Prin intermediul primei decizii în litigiu, SRB, în sesiunea sa executivă din 15 aprilie 2016, a aprobat contribuțiile
ex ante
pentru anul 2016 la FUR. Această decizie a fost notificată autorităților naționale de rezoluție (denumite în continuare „ANR‑uri”) însărcinate cu colectarea contribuțiilor individuale de la băncile vizate din jurisdicțiile lor.
În acest context, Banca d’Italia (Banca Italiei), în calitate de autoritate națională de rezoluție italiană, a informat recurenta, prin comunicarea nr. 585762/16 din 3 mai 2016, primită în aceeași zi, că SRB a adoptat contribuția sa
ex ante
pentru anul 2016 la FUR și i‑a indicat valoarea acesteia.
Prin intermediul celei de a doua decizii în litigiu, SRB, în sesiunea sa executivă din 20 mai 2016, a ajustat contribuțiile
ex ante
pentru anul 2016 la FUR și a majorat contribuția recurentei.
Această a doua decizie a fost de asemenea notificată ANR‑urilor și, prin comunicarea nr. 709489/16 din 27 mai 2016, primită la 30 mai 2016, Banca Italiei a informat recurenta cu privire la necesitatea achitării cuantumului majorării astfel stabilite.
Recurenta a solicitat Băncii Italiei explicații cu privire la modalitățile de calcul și la motivele aferente cuantumului contribuției sale.
La 15 iunie 2016, recurenta a informat Banca Italiei și SRB că a introdus o acțiune în fața Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) pentru a obține, după acordarea de măsuri provizorii, anularea comunicărilor nr. 585762/16 și nr. 709489/16 ale Băncii Italiei. În cadrul acestei proceduri, Banca Italiei a anexat deciziile în litigiu la memoriul său în apărare depus la 8 iulie 2016.
Prin ordonanța din 14 iulie 2016, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) a respins cererea de măsuri provizorii depusă de recurentă.
Acțiunea în fața Tribunalului și ordonanța atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 septembrie 2016, recurenta a introdus acțiunea menționată la punctul 1 din prezenta hotărâre.
În susținerea acestei acțiuni, recurenta a invocat șapte motive, întemeiate, primul, pe lipsa notificării deciziilor în litigiu, al doilea, pe nemotivarea acestor decizii și pe încălcarea principiului contradictorialității, al treilea, pe aplicarea eronată a articolului 5 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul delegat 2015/63, al patrulea, pe încălcarea articolului 4 alineatul (1) și a articolului 6 din acest regulament delegat, al cincilea, pe încălcarea articolelor 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, al șaselea, pe încălcarea principiilor proporționalității și securității juridice, iar al șaptelea, pe încălcarea articolului 16 din Carta drepturilor fundamentale.
Prin ordonanța atacată, adoptată în temeiul articolului 126 din Regulamentul său de procedură, Tribunalul, fără să se pronunțe asupra motivelor invocate de recurentă, a respins acțiunea ca vădit inadmisibilă și a obligat‑o la plata cheltuielilor de judecată.
Concluziile părților în fața Curții
Recurenta solicită Curții:
–
anularea ordonanței atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal;
–
obligarea SRB la plata cheltuielilor de judecată aferente judecății în fața celor două instanțe și,
–
cu titlu subsidiar, anularea ordonanței atacate, în măsura în care Tribunalul a obligat‑o să suporte cheltuielile de judecată ale SRB și să se pronunțe în echitate cu privire la cheltuielile de procedură în primă instanță.
SRB solicită Curții:
–
declararea recursului în parte ca inadmisibil și, în orice caz, ca nefondat, și
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul prezentei proceduri, precum și a celor efectuate în procedura în fața Tribunalului.
Republica Italiană solicită Curții admiterea recursului și anularea ordonanței atacate.
Comisia Europeană solicită Curții:
–
respingerea recursului în ceea ce privește admisibilitatea acțiunii formulate în primă instanță împotriva primei decizii în litigiu;
–
pronunțarea potrivit legii în ceea ce privește admisibilitatea acțiunii formulate în primă instanță împotriva celei de a doua decizii în litigiu și,
–
în cazul respingerii recursului, obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul prezentei proceduri, precum și a celor efectuate în procedura în primă instanță.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, recurenta invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe o eroare de calificare juridică a faptelor în ceea ce privește data la care recurenta a luat cunoștință de deciziile în litigiu și pe o eroare de calificare juridică a faptelor în ceea ce privește aprecierea caracterului nerezonabil al termenului în care aceasta a acționat. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea jurisprudenței referitoare la termenul rezonabil în care, în lipsa publicării sau a notificării actului care trebuie atacat, persoana interesată trebuie să solicite comunicarea acestuia. Al treilea motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului și a dreptului la apărare al recurentei. Al patrulea motiv este întemeiat pe o eroare de drept în aprecierea cererii întemeiate pe articolul 277 TFUE. În sfârșit, al cincilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, are ca obiect, în cazul în care Curtea ar respinge recursul, anularea ordonanței atacate, în măsura în care Tribunalul a obligat recurenta să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată ale SRB.
Cu privire la primul și la al doilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul primului și al celui de al doilea motiv, care trebuie analizate împreună, recurenta, susținută în esență de Republica Italiană, arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea jurisprudenței referitoare la termenul rezonabil în care, în lipsa publicării sau a notificării actului care urmează să fie atacat, persoana interesată trebuie să solicite comunicarea acestuia, precum și două erori de calificare juridică a faptelor.
În primul rând, Tribunalul, întemeindu‑se pe elemente eronate, ar fi săvârșit o eroare de calificare juridică a faptelor în ceea ce privește data la care recurenta a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu. În plus, întrucât Tribunalul nu a indicat pentru ce motive „strânsa cooperare” dintre SRB și ANR‑uri era lipsită de relevanță în această privință, ordonanța atacată ar fi insuficient motivată.
În al doilea rând, jurisprudența citată de Tribunal în ceea ce privește termenul rezonabil în care, în lipsa publicării sau a notificării actului care urmează să fie atacat, persoana interesată trebuie să solicite comunicarea acestuia nu ar fi relevantă, iar Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de calificare juridică a faptelor atunci când a statuat că recurenta nu a acționat într‑un termen rezonabil pentru a solicita comunicarea deciziilor în litigiu.
SRB invocă inadmisibilitatea primului și a celui de al doilea motiv, întrucât recurenta prezintă aceleași argumente în susținerea acestor motive și contestă constatările factuale ale Tribunalului fără a invoca denaturarea elementelor de fapt sau de probă.
SRB susține că, în orice caz, aceste motive nu sunt fondate. Astfel, pe lângă faptul că Tribunalul nu ar fi săvârșit nicio eroare atunci când a apreciat că recurenta a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu prin comunicările Băncii Italiei nr. 585762/16 și nr. 709489/16, ordonanța atacată ar fi, în această privință, suficient de motivată, iar recurenta nu ar susține că a solicitat comunicarea acestor decizii sau că a întreprins demersuri specifice în acest sens.
Pe de altă parte, Tribunalul ar fi amintit în mod corect jurisprudența referitoare la termenul rezonabil în care persoana interesată trebuie să solicite comunicarea actului care urmează să fie atacat, dar nu ar fi aplicat‑o în speță și, așadar, nu ar fi săvârșit nicio eroare în această privință.
Comisia susține SRB, dar, pe fond, lasă la aprecierea Curții aspectul privind a doua decizie în litigiu.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește admisibilitatea primului și a celui de al doilea motiv, trebuie arătat, pe de o parte, că recurenta invocă argumente autonome în susținerea erorii de drept invocate. Pe de altă parte, ea nu contestă constatările factuale ale Tribunalului în ceea ce privește datele relevante, ci susține în esență că aceste date nu puteau fi considerate de Tribunal ca fiind cele la care a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu în scopurile articolului 263 TFUE. În consecință, ea invocă două erori ale Tribunalului în calificarea juridică a faptelor, care este o problemă de drept care poate fi ridicată în cadrul unui recurs și care este supusă controlului Curții (a se vedea Hotărârile din 1 iunie 1994, Comisia/Brazzelli Lualdi și alții,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, punctul
, precum și Hotărârea din 23 noiembrie 2017, Bionorica și Diapharm/Comisia,
C‑596/15 P și C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că primul și al doilea motiv sunt admisibile.
În ceea ce privește fondul, trebuie amintit că, pentru a constata inadmisibilitatea vădită a acțiunii întemeiate pe articolul 263 TFUE prin care se urmărește anularea deciziilor în litigiu, Tribunalul, după ce a stabilit că aceste decizii nu au fost nici publicate, nici notificate recurentei, care nu era destinatarul acestora, a arătat că, într‑un asemenea caz, potrivit jurisprudenței, termenul de introducere a acțiunii nu curge decât de la momentul la care persoana interesată cunoaște exact conținutul și motivele actului în discuție, cu condiția să solicite textul integral al acestuia într‑un termen rezonabil. În acest context, Tribunalul a constatat că recurenta a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu la 3 mai și, respectiv, la 30 mai 2016, prin comunicările Băncii Italiei nr. 585762/16 și nr. 709489/16, și că nu a solicitat ca aceste decizii să îi fie comunicate, cu atât mai puțin într‑un termen rezonabil. Întrucât recurenta nici nu a invocat, nici nu a dovedit existența unui caz fortuit sau a unui caz de forță majoră care să permită derogarea de la termenul de introducere a acțiunii, Tribunalul a apreciat că acțiunea întemeiată pe articolul 263 TFUE, introdusă la 19 septembrie 2016, era vădit tardivă și trebuia respinsă ca fiind în mod vădit inadmisibilă.
În primul rând, pentru a se stabili dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de calificare juridică a faptelor în ceea ce privește datele la care recurenta a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu, trebuie amintit că acesta s‑a întemeiat, la punctele 38 și 39 din ordonanța atacată, pe două elemente.
Astfel, pe de o parte, Tribunalul a subliniat că documentele și chestionarele primite de recurentă pentru ca aceasta să furnizeze datele care să permită calcularea contribuției sale individuale la FUR menționau temeiurile juridice aplicabile și o informau pe aceasta că o asemenea contribuție era calculată de SRB. Pe de altă parte, Tribunalul a făcut trimitere la comunicările Băncii Italiei nr. 585762/16 și nr. 709489/16, aduse la cunoștința recurentei la 3 mai și, respectiv, la 30 mai 2016, care arătau că contribuția sa, calculată de SRB, era destinată FUR.
Or, Tribunalul putea, fără să săvârșească o eroare, să deducă juridic din aceste comunicări, trimise recurentei când ea primise și completase deja documentele și chestionarele necesare pentru calculul contribuției sale individuale de către SRB, că aceasta a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu la 3 mai și, respectiv, la 30 mai 2016.
Această apreciere nu este repusă în discuție prin argumentele recurentei.
Primo
, împrejurarea că recurenta nu ar fi avut cunoștință pe deplin de motivele deciziilor în litigiu decât la 8 iulie 2016, și anume atunci când, în cadrul procedurii inițiate de recurentă în fața Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio), Banca Italiei a depus memoriul său în apărare la care erau anexate aceste decizii, nu implică nicidecum că aceasta nu a avut cunoștință de existența acestor decizii înainte de data respectivă.
Secundo
, este irelevant că Banca Italiei, în comunicările sale nr. 585762/16 și nr. 709489/16, nici nu a indicat în mod precis datele de adoptare ale deciziilor în litigiu, nici nu a menționat reglementarea Uniunii aplicabilă și temeiurile juridice corecte. Astfel, nu numai că aceste împrejurări nu se referă la luarea la cunoștință a existenței deciziilor în litigiu de către recurentă, ci, mai ales, acestea nu se opun ca recurenta să fi putut lua cunoștință de existența acestor decizii prin elementele menționate de Tribunal la punctele 38 și 39 din ordonanța atacată.
Tertio
, din moment ce, la punctul 30 din ordonanța atacată, Tribunalul a stabilit că SRB era autorul deciziilor în litigiu, fără să tragă de aici vreo concluzie cu privire la data la care recurenta a luat cunoștință de aceste decizii, nemotivarea invocată de recurentă este lipsită de relevanță în ceea ce privește calificarea juridică a faptelor.
Rezultă că Tribunalul a concluzionat în mod corect din propriile constatări de fapt și nu a săvârșit nicio eroare de calificare juridică a faptelor atunci când a considerat că recurenta a luat cunoștință de existența deciziilor în litigiu la 3 mai și la 30 mai 2016.
În al doilea rând, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit, pe de o parte, o eroare de drept în măsura în care a interpretat și a aplicat în mod eronat jurisprudența referitoare la termenul rezonabil în care, în lipsa publicării sau a notificării actului care urmează să fie atacat, persoana interesată trebuie să solicite comunicarea acestuia și, pe de altă parte, o eroare de calificare juridică a faptelor atunci când a apreciat că aceasta nu a solicitat comunicarea deciziilor în litigiu într‑un termen rezonabil.
În această privință, este suficient să se arate că Tribunalul nu a întemeiat inadmisibilitatea acțiunii în anulare pe împrejurarea că recurenta a solicitat comunicarea deciziilor în litigiu în afara unui termen rezonabil și, așadar, nu a aplicat această jurisprudență. Astfel, la punctul 47 din ordonanța atacată, Tribunalul a subliniat că, după ce a luat cunoștință de existența deciziilor respective, recurenta nu a solicitat ca acestea să îi fie comunicate.
Rezultă că Tribunalul nu a putut să săvârșească erori în raport cu jurisprudența menționată.
În aceste condiții, primul și al doilea motiv de recurs trebuie să fie respinse ca nefondate.
Cu privire la al treilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului și a dreptului său la apărare, recurenta contestă caracterul vădit al inadmisibilității acțiunii sale în primă instanță și adaugă că aceasta a fost respinsă fără ca ea să fi putut lua poziție cu privire la inadmisibilitate, care, de altfel, nu fusese invocată de SRB.
SRB are îndoieli cu privire la admisibilitatea acestui motiv și consideră că este, în orice caz, nefondat. Comisia susține că motivul menționat este inadmisibil.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește admisibilitatea celui de al treilea motiv, trebuie arătat, pe de o parte, că recurenta a invocat argumente detaliate referitoare la caracterul nevădit al inadmisibilității acțiunii sale în primă instanță și la încălcarea dreptului său la apărare și, pe de altă parte, că aspectul dacă Tribunalul a încălcat articolul 126 din regulamentul său de procedură este o problemă de drept supusă controlului Curții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 1 iulie 1999, Alexopoulou/Comisia,
C‑155/98 P
,
EU:C:1999:345
, punctele
-
; a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 iunie 2018, Apcoa Parking Holdings/EUIPO,
C‑32/17 P
, nepublicată,
EU:C:2018:396
, punctele
-
).
Rezultă că acest motiv este admisibil.
În ceea ce privește fondul, fiind vorba, în primul rând, despre pretinsa încălcare a articolului 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, trebuie subliniat că, din moment ce se consideră suficient de lămurit de înscrisurile din dosar, Tribunalul poate oricând să decidă să se pronunțe prin ordonanță motivată întemeiată pe această dispoziție (a se vedea în acest sens Ordonanța din 29 octombrie 2004, Ripa di Meana/Parlamentul,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
, punctul
).
De asemenea, trebuie arătat că inadmisibilitatea vădită în cadrul aplicării articolului 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului poate fi evidentă nu numai în sensul că este identificată într‑o etapă timpurie a procedurii în ceea ce privește, în special, actul de sesizare a instanței, ci și în sensul că nu există îndoieli cu privire la aceasta, având în vedere în special jurisprudența constantă a Curții.
Or, trebuie să se constate că, în speță, pentru a declara acțiunea vădit inadmisibilă, Tribunalul s‑a întemeiat, la punctele 36 și 51 din ordonanța atacată, pe o jurisprudență constantă.
În această privință, nu poate fi admis argumentul recurentei potrivit căruia inadmisibilitatea acțiunii în primă instanță nu prezenta, din cauza tardivității sale, un caracter vădit, întrucât aceasta nu rezulta din încălcarea termenului de două luni pentru a introduce o acțiune, ci din evaluarea caracterului rezonabil al termenului în care persoana interesată trebuie să solicite comunicarea actului atacat.
Astfel, reiese în mod clar din cuprinsul punctului 47 din ordonanța atacată că, întrucât recurenta nu a solicitat comunicarea deciziilor în litigiu, Tribunalul nu a apreciat caracterul rezonabil al termenului în speță.
Pe de altă parte, contrar celor susținute de recurentă, împrejurarea că cauza a fost examinată de Tribunal, că acesta a admis cereri de intervenție și că a recurs la măsuri de organizare a procedurii și de cercetare judecătorească nu îl împiedica să adopte o ordonanță de inadmisibilitate vădită întemeiată pe articolul 126 din regulamentul său de procedură. În special, recurgerea la astfel de măsuri prin care se urmărește, printre altele, să se permită pregătirea cauzelor pentru judecată și desfășurarea procedurilor nu poate, în sine, să se opună adoptării unei ordonanțe pe un asemenea temei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 ianuarie 2006, AIT/Comisia,
C‑547/03 P
,
EU:C:2006:46
, punctele
-
).
În sfârșit, întrucât admisibilitatea acțiunii este un motiv de ordine publică ce trebuie invocat din oficiu de Tribunal, adoptarea unei ordonanțe întemeiate pe articolul 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu este condiționată de contestarea de către pârâtă a admisibilității acțiunii. Astfel, în speță, este irelevant pentru aprecierea caracterului vădit al inadmisibilității că SRB, pârât în cadrul acțiunii în fața Tribunalului, nu a invocat caracterul tardiv al acțiunii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 17 iulie 2014, Melkveebedrijf Overenk și alții/Comisia,
C‑643/13 P
, nepublicată,
EU:C:2014:2118
, punctul
).
În consecință, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a considerat că acțiunea era vădit inadmisibilă în sensul articolului 126 din regulamentul său de procedură.
În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa încălcare a dreptului la apărare al recurentei, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, aplicarea procedurii prevăzute la articolul 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu aduce atingere, în sine, unei proceduri judiciare conforme normelor legale și efective, întrucât această dispoziție nu este aplicabilă decât în privința cauzelor în care acțiunea introdusă la Tribunal este vădit nefondată sau vădit inadmisibilă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 februarie 2009, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlamentul,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, din cuprinsul punctelor 43 și 55 din prezenta hotărâre rezultă că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare atunci când a constatat inadmisibilitatea vădită a acțiunii. Prin urmare, nu poate fi admisă argumentația recurentei potrivit căreia, pe de o parte, adoptarea unei ordonanțe întemeiate pe articolul 126 din Regulamentul de procedură al Tribunalului a determinat încălcarea dreptului său la apărare și, pe de altă parte, articolul 129 din Regulamentul de procedură al Tribunalului constituia un temei juridic mai adecvat în speță, întrucât garantează respectarea dreptului la apărare.
Având în vedere considerațiile care precedă, al treilea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurenta susține că, prin faptul că a considerat inadmisibilă cererea întemeiată pe articolul 277 TFUE pentru motivul că acțiunea întemeiată pe articolul 263 TFUE era în mod vădit inadmisibilă, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
SRB, susținut de Comisie, contestă temeinicia acestui motiv.
Aprecierea Curții
După ce a amintit faptul că posibilitatea de a invoca nelegalitatea unui act cu aplicabilitate generală în temeiul articolului 277 TFUE nu constituie un drept la acțiune autonom și nu poate fi exercitată în lipsa unui drept la acțiune principal, Tribunalul a considerat că cererea recurentei având ca obiect constatarea nelegalității, parțială sau totală, a Regulamentului delegat 2015/63 era vădit inadmisibilă în lipsa unui drept la acțiune autonom pentru invocarea nelegalității unui act cu aplicabilitate generală.
În plus, Tribunalul a subliniat că, din moment ce printr‑o asemenea cerere se urmărea în mod implicit, dar necesar, să se obțină o constatare a nelegalității în contextul unei cereri de anulare a deciziilor în litigiu, inadmisibilitatea vădită a acțiunii în anulare, întrucât era îndreptată împotriva acestor decizii, determina inadmisibilitatea excepției de nelegalitate.
În cadrul celui de al patrulea motiv, recurenta se limitează să susțină, făcând trimitere la argumentele invocate în susținerea primelor două motive ale sale, că Tribunalul a constatat în mod eronat inadmisibilitatea cererii întemeiate pe articolul 263 TFUE. Ea deduce de aici că Tribunalul s‑a întemeiat pe o premisă eronată pentru a respinge ca fiind vădit inadmisibilă cererea întemeiată pe articolul 277 TFUE și care avea ca obiect constatarea nelegalității, parțială sau totală, a Regulamentului delegat 2015/63.
Din respingerea primelor trei motive de recurs rezultă însă că concluzia Tribunalului potrivit căreia acțiunea întemeiată pe articolul 263 TFUE era vădit inadmisibilă nu a fost repusă în discuție. Astfel, Tribunalul a considerat în mod întemeiat, în conformitate cu o jurisprudență constantă, că inadmisibilitatea acțiunii principale determina inadmisibilitatea excepției de nelegalitate întemeiate pe articolul 277 TFUE (a se vedea Ordonanța din 28 iunie 1993, Donatab și alții/Comisia,
C‑64/93
,
EU:C:1993:266
, punctele
și
, precum și Ordonanța din 8 decembrie 2006, Polyelectrolyte Producers Group/Comisia și Consiliul,
C‑368/05 P
, nepublicată,
EU:C:2006:771
, punctul
).
În consecință, al patrulea motiv trebuie să fie respins.
Cu privire la al cincilea motiv
Argumentația părților
Cu titlu subsidiar și în cazul în care Curtea ar respinge recursul, recurenta solicită anularea ordonanței atacate, în măsura în care Tribunalul a obligat‑o să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată ale SRB. Astfel, întrucât comportamentul SRB a contribuit la prelungirea cercetării judecătorești a cauzei în fața Tribunalului și la creșterea cheltuielilor de judecată, acesta din urmă ar fi trebuit să facă uz de posibilitățile prevăzute la articolul 135 din regulamentul său de procedură.
SRB și Comisia susțin că acest motiv este inadmisibil. SRB adaugă că el este, în orice caz, nefondat.
Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante, în ipoteza în care toate celelalte motive ale unui recurs au fost respinse, concluziile privind pretinsa neregularitate a deciziei Tribunalului cu privire la cheltuielile de judecată trebuie respinse ca inadmisibile, în temeiul articolului 58 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, potrivit căruia recursul nu poate privi exclusiv taxele și cheltuielile de judecată (Hotărârea din 30 ianuarie 2020, České dráhy/Comisia,
C‑538/18 P și C‑539/18 P
, nepublicată,
EU:C:2020:53
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
În speță, întrucât primele patru motive de recurs au fost respinse, al cincilea și ultimul motiv, referitor la repartizarea cheltuielilor de judecată, trebuie declarat de asemenea inadmisibil.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că prezentul recurs trebuie respins în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât SRB a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de SRB.
În temeiul articolului 140 alineatul (1) din regulamentul menționat, potrivit căruia statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată, Republica Italiană și Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă Credito Fondiario SpA să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comitetul unic de rezoluție.

3)
Republica Italiană și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.