CELEX: 62020CJ0420
Előzetes döntéshozatal
Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés
Az Európai Unió Alapjogi Chartája
47. és 48. cikk
Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
6. cikk
(EU) 2016/343 irányelv
A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítése
8. cikk
A tárgyaláson való jelenlét joga
Ötéves beutazási tilalommal társuló kiutasítási határozat
A tárgyalás érintett személy távollétében való megtartásának feltételei
A tárgyaláson való jelenlétre vonatkozó, a nemzeti jog által előírt kötelezettség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2016. L 65., 1. o.
) 8. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a HN ellen hamis okiratok felhasználása miatt indított büntetőeljárás keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2008/115/EK irányelv
A harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2008. L 348., 98. o.
) 1. cikke a következőket írja elő:
„Ez az irányelv megállapítja a tagállamok által alkalmazandó, a harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatéréséről szóló közös normákat és eljárásokat, összhangban a[z uniós] jog általános elveiként szereplő alapvető jogokkal és a nemzetközi joggal, beleértve a menekültek védelmét és az emberi jogi kötelezettségeket”.
Ezen irányelv 11. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A kiutasítási határozatokkal együtt beutazási tilalmat kell elrendelni:
a)
ha az önkéntes távozásra nem állapítottak meg határidőt, vagy
b)
ha a visszatérési kötelezettség teljesítésére nem került sor.
Egyéb esetekben a kiutasítási határozatok párosulhatnak beutazási tilalommal.
[…]
(3)   A tagállamoknak mérlegelniük kell, hogy visszavonják vagy felfüggesztik‑e a beutazási tilalmat, amennyiben az a harmadik országbeli állampolgár, akivel szemben az (1) bekezdés második albekezdésének megfelelően beutazási tilalmat rendeltek el, bizonyítani tudja, hogy a kiutasítási határozatnak teljes mértékben eleget téve elhagyta a tagállam területét.
[…]
A tagállamok egyedi esetekben humanitárius okokból tartózkodhatnak a beutazási tilalom elrendelésétől, visszavonhatják a tilalmat, vagy felfüggeszthetik azt.
A tagállamok egyedi esetekben vagy egyes esetkategóriákban egyéb okokból is visszavonhatják vagy felfüggeszthetik a beutazási tilalmat”.
A 2016/343 irányelv
A 2016/343 irányelv (9), (10), (35), (36) és (48) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(9)
Ezen irányelv célja a büntetőeljárásban a tisztességes eljáráshoz való jog erősítése azáltal, hogy az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásaira és a tárgyaláson való jelenlét jogára vonatkozó közös minimumszabályokat rögzít.
(10)
A gyanúsítottak és a vádlottak eljárási jogainak védelmét szolgáló közös minimumszabályok meghatározásával ez az irányelv a tagállamok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszereibe vetett bizalmának megerősítését, és ezáltal a büntetőügyekben hozott határozatok kölcsönös elismerésének megkönnyítését célozza. Az ilyen közös minimumszabályok a polgárok szabad mozgásának akadályait is megszüntethetik a tagállamok egész területén.
[…]
(35)
A gyanúsítottak és a vádlottak tárgyaláson való jelenlétének joga nem abszolút. Bizonyos feltételek esetén a gyanúsítottak és a vádlottak kifejezetten vagy hallgatólagosan, ugyanakkor egyértelműen lemondhatnak erről a jogról.
(36)
Bizonyos körülmények között lehetővé kell tenni, hogy a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségét vagy ártatlanságát megállapító határozatot akkor is meghozhassák, ha az érintett személy nincs jelen a tárgyaláson. Ilyen eset lehet például, amikor a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a megjelenés elmaradásának jogkövetkezményeiről, ennek ellenére nem jelent meg. Azt, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat értesítették a tárgyalásról, úgy kell érteni, hogy személyesen idézték, vagy pedig az említett személy más úton hivatalos tájékoztatást kapott a tárgyalás helyéről és időpontjáról olyan módon, amely lehetővé tette az említett személy számára, hogy tudomást szerezzen a tárgyalásról. Azt, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat tájékoztatták a megjelenés elmaradásának jogkövetkezményeiről, különösen úgy kell érteni, hogy az érintett személyt tájékoztatják arról, hogy a tárgyaláson való meg nem jelenése esetén is sor kerülhet határozathozatalra.
[…]
(48)
Mivel ezen irányelv minimumszabályokat határoz meg, a tagállamok kiterjeszthetik az ezen irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak. A tagállamok által nyújtott védelem szintje sosem csökkenhet az [Európai Unió Alapjogi Chartája] vagy az [1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény] által biztosított, a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett standardok alá”.
Ezen irányelv 1. cikke a következőket mondja ki:
„Ez az irányelv az alábbiakra vonatkozó közös minimumszabályokat állapítja meg:
a)
a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásai;
b)
a büntetőeljárás során a tárgyaláson való jelenlét joga.”
Az említett irányelv 8. cikke (1)‑(4) bekezdésének szövege az alábbi:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak joguk van a tárgyalásukon jelen lenni.
(2)   A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, feltéve, hogy:
a)
a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a meg nem jelenés következményeiről; vagy
b)
a tárgyalásról értesített gyanúsítottat vagy vádlottat általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli.
(3)   A (2) bekezdéssel összhangban meghozott határozat az érintett személlyel szemben végrehajtható.
(4)   Ha a tagállamok lehetővé teszik a tárgyalásnak a gyanúsított vagy a vádlott távollétében történő megtartását, azonban az e cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek való megfelelés nem lehetséges, mivel a gyanúsított vagy a vádlott észszerű erőfeszítések megtétele ellenére sem volt fellelhető, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a határozat ennek ellenére meghozható és végrehajtható. Ebben az esetben a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat a határozatról való tájékoztatáskor, különösen elfogásukkor, tájékoztassák a határozat megtámadásának lehetőségéről és az új tárgyaláshoz való jogról is, vagy valamely más jogorvoslatról, a 9. cikknek megfelelően”.
A bolgár jog
A Nakazatelen kodeks (büntető törvénykönyv, a továbbiakban: NK) 93. cikkének az alapügy tényállására alkalmazandó változata a következőképpen szól:
„A jelen törvénykönyv alkalmazásában az alábbi szavakon és kifejezéseken a következők értendők:
[…]
7.
»súlyos bűncselekmény«: a törvény által öt évet meghaladó tartamú szabadságvesztéssel, életfogytig tartó szabadságvesztéssel vagy [határozott ideig tartó szabadságvesztésre történő] átváltoztatás lehetősége nélküli életfogytig tartó szabadságvesztéssel büntetni rendelt bűncselekmény.
[…]”
Az NK 308. cikke értelmében:
„(1)   Aki annak felhasználása céljából hamis közokiratot készít, vagy közokirat tartalmát meghamisítja, okirathamisítás miatt három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
(2)   A büntetés nyolc évig terjedő szabadságvesztés, ha a (1) bekezdés szerinti cselekményt […] bolgár vagy külföldi személyazonosító okmányra követik el.”
Az NK 316. cikke a következőket mondja ki:
„A jelen fejezet előző cikkeiben előírt büntetéssel büntetendő az a személy is, aki hamis vagy meghamisított, helytelen vagy az előző bekezdés szerinti okiratot szándékosan felhasznál, ha nem vonható büntetőjogi felelősségre az okirat tényleges elkészítéséért.”
A Nakazatelno protsesualen kodeksnek (a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv, a továbbiakban: NPK) 269. cikkének az alapügy tényállására alkalmazandó változata a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben a vádlottat súlyos bűncselekmény miatt helyezték vád alá, a vádlott jelenléte a tárgyaláson kötelező.
(2)   A bíróság elrendelheti, hogy a terhelt akkor is megjelenjen, ha jelenléte nem kötelező, amennyiben a jelenléte az objektív igazság megállapításához szükséges.
(3)   Amennyiben ez nem akadályozza az objektív igazság megállapítását, az ügy akkor bírálható el a terhelt távollétében, ha:
1.
a vádlott nem lelhető fel az általa megadott címen, vagy azt megváltoztatta anélkül, hogy az illetékes hatóságot tájékoztatta volna;
2.
bulgáriai tartózkodási helye nem ismert, és alapos kutatást követően sem állapították meg;
3.
[…] szabályszerűen idézték, távolmaradásának kimentésére nem adott elő elfogadható indokokat, és az NPK 247b. cikkének (1) bekezdésében szabályozott eljárást betartották;
4.
tartózkodási helye Bulgária területén kívül található, és
a)
tartózkodási helye ismeretlen;
b)
más okból nem idézhető;
c)
szabályszerűen idézték, és meg nem jelenését nem igazolta nyomós indokokkal.”
A Zakon za chuzhdentsite v Republika Bulgaria (a Bolgár Köztársaság területén tartózkodó külföldiekről szóló törvény) (a DV 1998. december 23‑i 153. száma) 10. cikke (1) bekezdésének az alapügy tényállására alkalmazandó változata kimondja:
„(1)   Nem állítható ki vízum a külföldi részére, illetve a külföldi beutazását meg kell tiltani, ha
[…]
7.
hamis vagy meghamisított okiratok, illetve hamis vagy meghamisított vízum vagy tartózkodási engedély felhasználásával kísérelt meg be‑ vagy átutazni;
[…]”
E törvény 41. cikke szerint:
„[…] Kitoloncolást kell elrendelni, ha:
[…]
5.
[…] megállapítást nyer, hogy a külföldi jogszerűen lépett át a határon, de egy erre nem engedélyezett határátkelőhelyen, illetve hamis vagy meghamisított útlevéllel vagy útlevelet helyettesítő okmánnyal kísérel meg kilépni”.
Az említett törvény 42h. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[…] Az Európai Unió tagállamainak területére vonatkozó beutazási és tartózkodási tilalmat kell elrendelni, ha
1.
fennállnak a 10. cikk (1) bekezdésében foglalt feltételek;
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
HN albán állampolgárt azzal gyanúsítják, hogy 2020. március 11‑én az illetékes görög hatóságok által kiállított okmányoknak tűnő hamis útlevelet és hamis személyazonosító igazolványt mutatott be a szófiai (Bulgária) repülőtér határátkelőhelyén annak céljából, hogy egy Bristolba (Egyesült Királyság) tartó légi járatra felszálljon.
Miután a rendőrség ugyanezen a napon őrizetbe vette, a Sofiyska rayonna prokuratura (szófiai kerületi ügyészség, Bulgária) nyomozást indított hamis okmányok felhasználása miatt.
Másnap a Granichno politseysko upravlenie – Sofia (szófiai határőrség, Bulgária) vezetője kiutasítási határozatot hozott HN‑nel szemben, amelyhez öt évre szóló, 2020. március 12‑én kezdődő és 2025. március 11‑én befejeződő beutazási tilalom társult.
2020. április 23‑án a vizsgálattal megbízott hatóság határozatával HN‑nel szemben hamis dokumentumok felhasználása miatt vizsgálatot indított. E határozatot 2020. április 27‑én ismertették HN‑nel és ügyvédjével. Ennek során HN‑t tájékoztatták jogairól, többek között az NPK 269. cikkéből eredő, a tárgyalásnak a vádlott távollétében történő megtartására vonatkozó jogáról és az ilyen eljárás következményeiről.
Az ugyanezen a napon tartott kihallgatáson HN kijelentette, hogy megérti a vele ismertetett jogokat, és a tárgyaláson nem kíván megjelenni, mivel a megjelenés aránytalan költségekkel járna számára, és teljes mértékben megbízik ügyvédjében, aki őt a távollétében lefolytatott eljárásban képviseli.
2020. május 27‑én a HN ellen az NK 308. cikkével összefüggésben értelmezett 316. cikke szerinti bűncselekmény miatti vádiratot vizsgálat céljából a kérdést előterjesztő bíróság, a Sofiyski Rayonen sad (szófiai kerületi bíróság, Bulgária) elé terjesztették.
2020. június 24‑i végzésével e bíróság a nyilvános előkészítő tárgyalást 2020. július 23‑ra tűzte ki, és az előadó bíró elrendelte, hogy a bolgár belügyminisztérium által kézbesítsék HN‑nek e végzés, valamint a vádirat albán nyelvű fordítását. Az említett végzésben az is szerepelt, hogy az NPK 269. cikkének (1) bekezdése alapján HN jelenléte a bírósági tárgyaláson kötelező, és az eljárás csak az e cikk (3) bekezdésében foglalt feltételek fennállása esetén folytatható le a vádlott távollétében.
2020. július 16‑án az említett minisztérium arról tájékoztatta e bíróságot, hogy HN‑t 2020. június 16‑án a bolgár határőrség vele szemben hozott kiutasítási határozatának végrehajtása céljából kitoloncolták, és ez a körülmény megakadályozta, hogy HN‑t megfelelően tájékoztassák a vele szemben indított bírósági eljárásról.
E körülmények között a Sofiyski Rayonen sad (szófiai kerületi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Korlátozható‑e a vádlottaknak a [2016/343] irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében előírt azon joga, hogy a tárgyalásukon személyesen jelen lehetnek, olyan nemzeti jogszabályokkal, amelyek szerint a büntetőeljárás lefolytatásának helye szerinti országra vonatkozó közigazgatási jogi beutazási és tartózkodási tilalom rendelhető el az olyan külföldiekkel szemben, akik ellen hivatalosan vádat emeltek?
2)
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén teljesülnének‑e a [2016/343] irányelv 8. cikke (2) bekezdésének a) és/vagy b) pontjában a tárgyalásnak a külföldi vádlott távollétében történő megtartása tekintetében meghatározott feltételek, ha a külföldi vádlottat szabályszerűen tájékoztatták a büntetőügyről és a meg nem jelenés következményeiről, és őt általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli, a külföldi vádlott azonban nem tud személyesen megjelenni, mert közigazgatási eljárásban a büntetőeljárás lefolytatásának helye szerinti országra vonatkozó beutazási és tartózkodási tilalmat rendeltek el?
(3)
Átalakítható‑e nemzeti jogszabályokkal a vádlott eljárásjogi kötelezettségévé a vádlottnak a [2016/343] irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerinti azon joga, hogy a tárgyalásán jelen lehet? Pontosabban: A (48) preambulumbekezdés értelmében vett magasabb szintű védelmet nyújtanak‑e ily módon a tagállamok, vagy sokkal inkább összeegyeztethetetlen az ilyen eljárás az irányelv (35) preambulumbekezdésével, amely szerint a vádlott joga nem abszolút, és arról le lehet mondani?
(4)
A nyomozás során lemondhat‑e a vádlott előzetesen egyértelműen a [2016/343] irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerinti azon jogról, hogy a tárgyalásán személyesen jelen lehet, ha a vádlottat tájékoztatták a meg nem jelenés következményeiről?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével, amelyet elsőként célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a büntetőeljárásban a gyanúsítottak és a vádlottak számára kötelezettségként írja elő, hogy jelen legyenek a tárgyaláson.
Az elfogadhatóságról
Az Európai Bizottságnak kételyei vannak a harmadik kérdés elfogadhatósága tekintetében, amely a jelen ügyben inkább elméleti jelentőséggel bír, tekintettel arra, hogy a vádlott számára nem lehetséges a tárgyalás helye szerinti tagállamba való utazás.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2021. július 15‑iThe Department for Communities in Northern Ireland ítélet,
C‑709/20
,
EU:C:2021:602
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennélfogva az uniós jogra vonatkozó kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatalt, ha valamely uniós jogi szabály kért értelmezése vagy érvényességének kért értékelése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2022. április 28‑iCaruter ítélet,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
,
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a bolgár jog a jelen ügyben HN‑nek felrótthoz hasonló súlyos bűncselekmény elkövetésével vádolt személyek számára előírja a jelenlét kötelezettségét, és így a bolgár jog értelmében e kötelezettség terheli HN‑t.
Ebben az összefüggésben az a körülmény, hogy HN Bulgária területén kívül tartózkodik, és oda számára tilos a beutazás, nem elegendő annak bizonyításához, hogy az ilyen kötelezettség uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozó harmadik kérdés nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, és ennélfogva megdöntheti az e kérdés relevanciájára vonatkozó vélelmet.
Következésképpen a harmadik kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
A 2016/343 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak joguk van a tárgyalásukon jelen lenni.
E rendelkezés szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak jelen legyenek a tárgyaláson.
Ezzel szemben az említett rendelkezés semmilyen pontosítást nem tartalmaz a tagállamok azon lehetőségét illetően, hogy előírják e jelenlét kötelező jellegét.
Ezenkívül ezen irányelv más rendelkezései kimondják, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy az érintett személy távollétében tartsanak tárgyalást.
Így az említett irányelv 8. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, amennyiben bizonyos feltételek teljesülnek.
Azt az összefüggést, amelybe e feltételek illeszkednek, pontosan meghatározza a 2016/343 irányelv (35) preambulumbekezdése, amely lehetővé teszi az ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében érvényre juttatott logika megértését, amely szerint bizonyos, egyértelmű magatartások alapján, amelyekből kitűnik a gyanúsított vagy vádlott arra vonatkozó szándéka, hogy lemondjon a tárgyalásán való jelenlétre vonatkozó jogáról, a tárgyalásnak e személy távollétében is megtarthatónak kell lennie (lásd ebben az értelemben: 2022. május 19‑iSpetsializirana prokuratura [Szökésben lévő vádlottal szembeni eljárás] ítélet,
C 569/20
,
EU:C:2022:401
,
35.
pont).
Jóllehet e rendelkezés tehát bizonyos feltételek mellett lehetővé teszi a tagállamok számára annak előírását, hogy a büntetőtárgyalás a gyanúsított vagy a vádlott távollétében is tartható, egyáltalán nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy nemzeti jogukban ilyen lehetőségről rendelkezzenek.
Ehhez hasonlóan az említett irányelv 8. cikkének (4) bekezdése akként rendelkezik, hogy ha a tagállamok lehetővé teszik a tárgyalásnak a gyanúsított vagy a vádlott távollétében történő megtartását, azonban az e cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek való megfelelés nem lehetséges, mivel a gyanúsított vagy a vádlott észszerű erőfeszítések megtétele ellenére sem volt fellelhető, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a határozat ennek ellenére meghozható és végrehajtható.
Tehát ugyanezen irányelv 8. cikke (4) bekezdésének szövegéből, különösen a „ha” szó alkalmazásából az következik, hogy az uniós jogalkotó kizárólag a lehetőséget kívánta biztosítani a tagállamok számára, hogy az érintett távollétében tartott tárgyalásról rendelkezzenek.
A fenti megfontolásokból az következik, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikke a gyanúsítottak és vádlottak tárgyaláson való jelenléthez való jogának, valamint az e jog alóli kivételeknek a meghatározására és szabályozására szorítkozik, anélkül azonban, hogy előírná vagy megtiltaná a tagállamok számára, hogy vezessék be minden gyanúsítottra vagy vádlottra vonatkozóan a tárgyaláson való jelenlét kötelezettségét.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv 1. cikkéből az következik, hogy az irányelv célja, hogy közös minimumszabályokat állapítson meg a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelmének egyes vonatkozásait és az ezen eljárásokban a tárgyaláson való jelenlét jogát illetően, nem pedig az, hogy a büntetőeljárást kimerítő módon harmonizálja (lásd ebben az értelemben: 2022. május 19‑iSpetsializirana prokuratura [Szökésben lévő vádlottal szembeni eljárás] ítélet,
C 569/20
,
EU:C:2022:401
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen az említett irányelv által végrehajtott harmonizáció korlátozott hatályára és arra a körülményre tekintettel, hogy az irányelv nem szabályozza azt a kérdést, hogy a tagállamok előírhatják‑e a gyanúsított vagy a vádlott tárgyaláson való megjelenését, ez a kérdés kizárólag a nemzeti jog hatálya alá tartozik.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a büntetőeljárásban a gyanúsítottak és a vádlottak számára kötelezettségként írja elő, hogy jelen legyenek a tárgyaláson.
A negyedik kérdésről
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a negyedik kérdést arra az esetre terjesztették elő, ha a harmadik kérdésre azt a választ kellene adni, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (1) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a büntetőtárgyaláson való megjelenést kötelezettségként írja elő.
A harmadik kérdésre adott válaszra tekintettel tehát a negyedik kérdésre nem szükséges válaszolni.
Az első és a második kérdésről
Első és második kérdésével, amelyeket célszerű együtt vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a gyanúsított vagy a vádlott távollétében lehetővé teszi a tárgyalás megtartását, jóllehet e személy e tagállamon kívül tartózkodik, és az említett tagállam illetékes hatóságai által vele szemben elrendelt beutazási tilalom folytán nem utazhat be az említett tagállam területére.
Amint az a jelen ítélet 32. és 40. pontjában megállapításra került, a 2016/343 irányelv 8. cikke előírja és meghatározza a tagállamokat annak érdekében terhelő kötelezettségeket, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak jelen lehessenek a tárgyalásukon.
Ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, feltéve hogy e személyt kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a meg nem jelenés következményeiről és őt az általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli.
Kétségtelen, hogy az e rendelkezésben foglalt feltételek egyike sem érinti kifejezetten az említett személy azon lehetőségét, hogy fizikailag belépjen annak a tagállamnak a területére, amelyben a büntetőtárgyalást tartják, hogy azon jelen lehessen.
Mindemellett, amint az a jelen ítélet 35. és 36. pontjában megállapításra került, az említett rendelkezésben foglalt feltételek arra irányulnak, hogy a tagállamok számára biztosított ilyen lehetőség gyakorlását azokra a helyzetekre korlátozzák, amelyekben úgy kell tekinteni, hogy az érintett személy önként és egyértelműen lemondott arról, hogy a tárgyaláson jelen legyen.
Ebben az összefüggésben ki kell emelni, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése különös jelentőséget tulajdonít az érintett személy tájékoztatásának, mivel kifejezetten ahhoz a feltételhez köti a tárgyalás e személy távollétében történő megtartásának bármilyen lehetőségét, hogy azt megelőzően tájékoztassák őt a tárgyalás tartásáról.
Amint azt a 2016/343 irányelv (36) preambulumbekezdése pontosítja, azt, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat értesítették a tárgyalásról, úgy kell érteni, hogy a gyanúsítottat vagy vádlottat személyesen idézték, vagy más úton hivatalos tájékoztatást kapott a tárgyalás helyéről és időpontjáról olyan módon, amely lehetővé tette a számára, hogy tudomást szerezzen a tárgyalásról.
Arra is rá kell mutatni, hogy az említett irányelv célja – amint azt a (9) és (10) preambulumbekezdése kimondja – a büntetőeljárásban a tisztességes eljáráshoz való jog erősítésére irányul azáltal, hogy fokozza a tagállamok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszereibe vetett bizalmát, és ezáltal megkönnyíti a büntetőügyekben hozott határozatok kölcsönös elismerését (2022. május 19‑iSpetsializirana prokuratura [Szökésben lévő vádlottal szembeni eljárás] ítélet,
C‑569/20
,
EU:C:2022:401
,
36.
pont).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a büntetőeljárás során a tárgyaláson való jelenlét joga alapvető eleme az Alapjogi Charta 47. cikkének második és harmadik bekezdésében, valamint 48. cikkében kimondott tisztességes eljáráshoz való jognak, amelyek – amint azt az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatok (
HL 2007. C 303., 17. o.
) pontosítják – megfelelnek az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének (lásd ebben az értelemben: 2016. május 24‑iDworzecki ítélet,
C‑108/16 PPU
,
EU:C:2016:346
,
42.
pont; 2022. május 19‑iSpetsializirana prokuratura [Szökésben lévő vádlottal szembeni eljárás] ítélet,
C‑569/20
,
EU:C:2022:401
,
51.
pont).
Így a Bíróságnak biztosítania kell, hogy a Charta 47. cikke második és harmadik bekezdésére, valamint 48. cikkére vonatkozó értelmezése olyan védelmi szintet biztosítson, amely nem sérti az EJEE‑nek az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 6. cikkében biztosított védelmi szintet (lásd ebben az értelemben: 2021. november 23‑iIS [Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés törvénysértő jellege] ítélet,
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
,
101.
pont).
Márpedig az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából az következik egyrészt, hogy a terhelt megjelenése alapvető jelentőséggel bír a tisztességes és igazságos büntetőeljárás szempontjából, másrészt hogy a vádlottnak a tárgyalóteremben való jelenléthez való jogának biztosítására irányuló kötelezettség az EJEE 6. cikkének egyik alapvető eleme (EJEB, 2006. október 18., Hermi kontra Olaszország, CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, 58. §).
Ezen ítélkezési gyakorlat szerint az EJEE 6. cikkének sem a szövege, sem pedig a szelleme nem akadályozza meg azt, hogy valaki szabad akaratából – kifejezetten vagy hallgatólagosan – lemondjon a tisztességes eljárás garanciáiról. A tárgyaláson való jelenlét jogáról való lemondásnak azonban egyértelműnek kell lennie, és azt legalább a súlyának megfelelő biztosítékok minimuma kell övezze (EJEB, 2006. március 1., Sejdovic kontra Olaszország, CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, 86. §; EJEB, 2018. március 13., Vilches Coronado és társai kontra Spanyolország, CE:ECHR:2018:0313JUD005551714, 36. §).
E megfontolásokból az következik, hogy azok a feltételek, amelyekhez a 2016/343 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése köti a tagállamoknak e rendelkezés által biztosított azon lehetőség gyakorlását, hogy az érintett távollétében megtartsák a tárgyalást, különösen az e személy tájékoztatására vonatkozó feltétel, e lehetőség gyakorlásának azokra a helyzetekre való korlátozására irányulnak, amelyekben az említett személynek ténylegesen lehetősége van arra, hogy e tárgyaláson jelen legyen, és arról önként és egyértelműen lemond.
Márpedig az a tagállam, amely megelégedne azzal, hogy az érintett személyt – aki a területére való beutazásra vonatkozó tilalom hatálya alatt áll – tárgyalásának megtartásáról anélkül tájékoztatja, hogy ilyen körülmények között olyan intézkedéseket hozna, amelyek e tilalom ellenére lehetővé tennék az e területre való beutazásának engedélyezését, megfosztaná e személyt minden valós lehetőségtől, hogy ténylegesen gyakorolhassa a tárgyaláson való jelenlétéhez való jogát, és így megfosztaná az e rendelkezésben előírt feltételeket minden hatékony érvényesüléstől.
Az ilyen helyzet ugyanis különbözik attól a helyzettől, amelyben az érintett személy önként és egyértelműen lemond a tárgyaláson való jelenlét jogáról.
E tényezők összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (2) bekezdésével implicite ellentétes az, ha valamely tagállam anélkül tart tárgyalást a területére való beutazásra vonatkozó tilalom hatálya alatt álló személy távollétében, hogy olyan intézkedéseket hozna, amelyek e tilalom ellenére lehetővé teszik e személy e területre való beutazásának engedélyezését.
Mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a jelen esetben az érintett személy akadályoztatva van – az e tagállam illetékes hatóságai által vele szemben elrendelt beutazási tilalom miatt – abban, hogy beutazzon azon tagállam területére, amelyben a tárgyalást tartják, még azt kell megvizsgálni, hogy a 2008/115 irányelvvel ellentétes‑e az, hogy ilyen helyzetben az érintett tagállam visszavonja vagy felfüggeszti az e személlyel szemben előírt beutazási tilalmat.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv, amely meghatározza a tagállamokban alkalmazandó, a harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatéréséről szóló közös normákat és eljárásokat, lehetővé teszi a tagállamok számára, amint arról 11. cikkének (3) bekezdése rendelkezik, hogy beutazási tilalommal társuló kiutasítási határozat esetén visszavonják vagy felfüggesszék az ilyen tilalmat.
Így e bekezdés negyedik albekezdése pontosítja, hogy a tagállamok egyedi esetekben vagy egyes esetkategóriákban egyéb okokból is visszavonhatják vagy felfüggeszthetik a beutazási tilalmat.
Amint arra a főtanácsnok indítványának 87. pontjában rámutatott, a 2008/115 irányelv 11. cikke (3) bekezdésének negyedik albekezdése jelentős mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamok számára azon helyzetek meghatározását illetően, amelyekben úgy dönthetnek, hogy visszavonnak vagy felfüggesztenek egy olyan beutazási tilalmat, amely egy kiutasítási határozathoz társul, tehát e rendelkezés lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy visszavonják vagy felfüggesszék az ilyen tilalmat, lehetővé téve a gyanúsított vagy a vádlott számára, hogy ezen ország területére utazhasson és jelen lehessen a tárgyalásán.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a gyanúsított vagy a vádlott távollétében lehetővé teszi a tárgyalás megtartását, jóllehet e személy e tagállamon kívül tartózkodik, és – az említett tagállam illetékes hatóságai által vele szemben elrendelt beutazási tilalom folytán – nem utazhat be az említett tagállam területére.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a büntetőeljárásban a gyanúsítottak és a vádlottak számára kötelezettségként írja elő, hogy jelen legyenek a tárgyaláson.

2)
A 2016/343 irányelv 8. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a gyanúsított vagy a vádlott távollétében lehetővé teszi a tárgyalás megtartását, jóllehet e személy e tagállamon kívül tartózkodik, és – az említett tagállam illetékes hatóságai által vele szemben elrendelt beutazási tilalom folytán – nem utazhat be az említett tagállam területére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: bolgár.