CELEX: 62016TJ0569
Civildienests
Līgumdarbinieki
Disciplinārlieta
Atcelšana no amata uz laiku
Ieturējums no atalgojuma
Rājiens
Atmaksāšana
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkts

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājs
OU
kā vietējais darbinieks strādāja Eiropas Kopienu Komisijas pārstāvniecībā Ukrainā no 2003. gada 1. jūlija līdz 2006. gada 30. aprīlim, pēc tam kā līgumdarbinieks saskaņā ar Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “PDNK”) 3.a pantu viņš strādāja trīs gadus, skaitot no 2006. gada 1. maija.
2005. gada decembrī Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) pret prasītāju uzsāka iekšējo izmeklēšanu sakarā ar aizdomām par pasīvo korupciju.
Pēc tam, kad
OLAF
bija pārsūtījis informāciju Beļģijas tiesībsargājošajām iestādēm, pret prasītāju tika izdots aresta orderis un viņam tika piemērota preventīva aizturēšana laikā no 2006. gada 30. maija līdz 30. novembrim.
Ar 2006. gada 12. decembra lēmumu Komisijas institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, pret prasītāju uzsāka disciplinārlietu un tūlīt arī to apturēja, gaidot kompetento Beļģijas tiesībsargājošo iestāžu galīgo nolēmumu krimināllietā.
Ar institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, 2006. gada 14. decembra lēmumu (turpmāk tekstā – “2006. gada 14. decembra lēmums”) prasītājs tika atcelts no amata uz nenoteiktu laiku. Šajā lēmumā turklāt bija precizēts, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) IX pielikuma 24. panta 1. punktu no viņa atalgojuma tiks veikts ikmēneša ieturējums EUR 800 apmērā sešus mēnešus, sākot no 2007. gada 15. janvāra.
Ar institūcijas, kas pilnvarota slēgt darba līgumus, 2007. gada 24. maija lēmumu prasītājs no 2007. gada 1. jūlija tika atlaists.
Ar
tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles pirmās instances tiesas] (Beļģija) 2011. gada 6. novembra spriedumu prasītājs tika notiesāts, piemērojot brīvības atņemšanu uz 18 mēnešiem un naudas sodu EUR 5000 apmērā par pasīvo korupciju. Ar 2014. gada 12. marta spriedumu
cour d’appel de Bruxelles
[Briseles apelācijas tiesa] šo spriedumu atcēla un piesprieda prasītājam brīvības atņemšanu uz 12 mēnešiem nosacīti un naudas sodu EUR 3000 apmērā.
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] (Beļģija) ar 2014. gada 17. septembra spriedumu noraidīja par šo spriedumu iesniegto kasācijas sūdzību.
Pēc
Cour de cassation
2014. gada 17. septembra sprieduma pasludināšanas tika atsākta disciplinārlieta, un ar 2015. gada 18. februāra lēmumu institūcija, kas pilnvarota slēgt darba līgumus, prasītājam izteica rājienu Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (turpmāk tekstā – “2015. gada 18. februāra lēmums par disciplinārsodu”). Šajā ziņā tā norādīja, ka prasītājam inkriminēto faktu, kurus bija konstatējušas Beļģijas krimināltiesas, smaguma dēļ tā disciplināru apsvērumu dēļ bez iepriekšēja brīdinājuma lauztu tā darba līgumu, ja viņš joprojām būtu personāla sastāvā. Tomēr tā uzskatīja, ka, tā kā prasītāja līgums beidzās 2007. gada 1. jūlijā, rājiens ir stingrākais sods, ko viņam var piemērot.
Ar 2015. gada 18. un 26. februāra elektroniskā pasta vēstulēm prasītājs lūdza atmaksāt summas, kas bija ieturētas no viņa atalgojuma pēc 2006. gada 14. decembra lēmuma pieņemšanas.
Ar 2015. gada 13. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, prasītāja lūgumu par atmaksāšanu noraidīja. Atsaukdamās uz 2015. gada 18. februāra lēmumu par disciplinārsodu, tā norādīja, ka prasītājam inkriminēto faktu smaguma dēļ tā disciplināru apsvērumu dēļ bez iepriekšēja brīdinājuma lauž tā darba līgumu, ja viņš joprojām ir personāla sastāvā, un ka rājiens ir stingrākais sods, ko tam var piemērot. Tā precizēja, ka, tā kā šis sods viņam tiek piemērots tikai tādēļ, ka nav nekādu nodarbinātības attiecību ar iestādi, Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta piemērošana nav pamatota.
Ar 2015. gada 8. maija vēstuli prasītājs par apstrīdēto lēmumu iesniedza sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, kuras pamatojumam viņš norādīja, ka institūcija, kas pilnvarota slēgt darba līgumus, ir pārkāpusi minēto Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punktu, kurā noteiktas līgumdarbinieka tiesības saņemt no atalgojuma ieturēto summu atmaksāšanu, ja disciplinārlietas noslēgumā pieņemtajā lēmumā kā sods ir paredzēts rājiens.
Ar 2015. gada 2. septembra lēmumu institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, noraidīja sūdzību.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar dokumentu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 13. novembrī, prasītājs iesniedza pieteikumu par juridiskās palīdzības piešķiršanu. Ar 2016. gada 25. februāra rīkojumu Civildienesta tiesas priekšsēdētājs prasītājam piešķīra juridisko palīdzību.
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 23 martā, prasītājs cēla šo prasību. Lieta tika reģistrēta ar numuru F‑141/15.
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 6. jūlija Regulas (ES, Euratom) 2016/1192 par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem (
OV 2016, L 200, 137. lpp.
), 3. pantu šī lieta tika nodota Vispārējai tiesai tādā stāvoklī, kādā tā bija 2016. gada 31. augustā. Tā tika reģistrēta ar numuru T‑569/16 un piešķirta pirmajai palātai.
Vispārējā tiesa (pirmā palāta), piemērojot minētā Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 3. punktu, nolēma izlemt lietu bez tiesvedības mutvārdu daļas.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai viņam atmaksāt summas, kas ieturētas no viņa atalgojuma saskaņā ar 2006. gada 14. decembra lēmumu, pieskaitot procentus atbilstoši saliktajai likmei, kas noteikta Civildienesta noteikumu XII pielikuma 12. pantā;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza tikai vienu pamatu, kas saistīts ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta pārkāpumu.
Prasītājs norāda, ka institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ar 2015. gada 18. februāra lēmumu par disciplinārsodu noslēdza pret viņu uzsākto disciplinārlietu un viņam piemēroja rājienu. Tādēļ viņam esot tiesības saskaņā ar šo normu saņemt summas, kuras ieturētas no viņa atalgojuma saskaņā ar 2006. gada 14. decembra lēmumu, pieskaitot procentus atbilstoši saliktajai likmei, kas noteikta Civildienesta noteikumu XII pielikuma 12. pantā.
Komisija apstrīd, ka institūcijai, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pienākums atmaksāt prasītājam no viņa atalgojuma ieturētās summas. Šajā ziņā tā atgādina, ka prasītājam nebija iespējams piemērot stingrāku sodu par rājienu, un piebilst, ka šis sods neatspoguļo viņa pārkāpumu smagumu. Līdz ar to tā uzskata, ka ieturēto summu atmaksāšana, kas izrietot no burtiskas Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta interpretācijas, būtu pretrunā šīs normas mērķim, kas ir likvidēt ieturējumu, kuri disciplinārlietas noslēgumā konstatēto pārkāpumu rakstura dēļ atzīti par pārmērīgiem, sekas. No šīs normas burtiskas interpretācijas turklāt izrietot darbinieka, kuram tiek atmaksātas ieturētās summas, neraugoties uz viņa pārkāpuma smagumu, nepamatota iedzīvošanās, kā arī vienlīdzīgas attieksmes graušana attiecībā pret darbiniekiem, kuri nodarbinātības laikā izdarījuši tādus pašus pārkāpumus, atkarībā no tā, vai ir tikušas saglabātas turpinātas un pastāvīgas juridiskās saiknes ar šiem darbiniekiem pēc tam, kad tie amatu pametuši. Tādējādi šādi darbinieki kā prasītājs, kuriem vairs nav saikņu ar Komisiju, tādēļ, ka tiem nav iespējams piemērot stingrāku sodu par rājienu, nevar saņemt no to atalgojuma veikto ieturējumu atmaksu, kas bija pilnībā pamatoti brīdī, kad tie tika piemēroti. Komisija pakārtoti piebilst, ka atmaksājamajām summām attiecīgā gadījumā procentus piemērot var tikai tad, ja disciplinārlietas noslēgumā sods nav piemērots.
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 1. un 4. punktu, kas saskaņā ar PDNK 50.a un 119. pantu pēc analoģijas piemērojams līgumdarbiniekiem un bijušajiem līgumdarbiniekiem:
“1.   Lēmums par ierēdņa atcelšanu nosaka, vai ierēdnis atcelšanas laikā turpina saņemt pilnu atalgojumu vai cik liela tā daļa tiks ieturēta. [..]
4.   Atbilstoši 1. punktam ieturētās summas ierēdnim atmaksā, ja galīgais lēmums uzliek disciplinārsodu, kas nav smagāks par rakstveida brīdinājumu, rājienu vai izvirzīšanas augstākam līmenim atlikšanu, vai ja disciplinārsodu neuzliek; ja disciplinārsodu neuzliek, atmaksu veic, pieskaitot saliktos procentus ar likmi, kas noteikta [Civildienesta noteikumu] XII pielikuma 12. pantā.”
Šajā lietā institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ar 2006. gada 14. decembra lēmumu atstādināja prasītāju no viņa amata pienākumu pildīšanas uz nenoteiktu laiku un noteica ikmēneša ieturējumu EUR 800 apmērā no viņa atalgojuma uz sešiem mēnešiem, sākot ar 2007. gada 15. janvāri.
Ar 2015. gada 18. februāra lēmumu par disciplinārsodu institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, prasītājam piemēroja rājienu Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Ar apstrīdēto lēmumu institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, noraidīja prasītāja lūgumu atmaksāt summas, kas bija ieturētas no viņa atalgojuma pēc 2006. gada 14. decembra lēmuma pieņemšanas. Atsaukdamās uz 2015. gada 18. februāra lēmumu par disciplinārsodu tā norādīja, ka prasītājam inkriminēto faktu smaguma dēļ tā disciplināru apsvērumu dēļ bez iepriekšēja brīdinājuma lauž tā darba līgumu, ja viņš joprojām ir personāla sastāvā, un ka rājiens ir stingrākais sods, ko tam var piemērot. Tā piebilda, ka šis sods viņam ticis piemērots tikai sakritības dēļ, proti, tādēļ, ka nebija darba tiesisko attiecību ar Komisiju, bet ne konstatētā pārkāpuma nelielā smaguma dēļ. Tā secināja, ka šādā gadījumā Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta piemērošana nav pamatota.
Visbeidzot, ar 2015. gada 2. septembra lēmumu institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, noraidīja prasītāja sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Tā apgalvoja, ka sods rājiena veidā nebija atbilstošs prasītājam inkriminēto faktu smagumam un ka tā to ir piemērojusi tikai tādēļ, ka nebija faktiskas iespējas prasītājam piemērot stingrāku sodu, jo starp viņu un Komisiju nebija darba tiesisko attiecību un viņš no Komisijas nesaņēma pabalstu vai pensiju. Tā piebilda, ka no prasītāja atalgojuma ieturēto summu atmaksāšana būtu pretrunā Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta
ratio legis
un principam, ka disciplinārsodam ir jāatspoguļo konstatēto pārkāpumu smagums. Visbeidzot tā norādīja, ka no prasītāja atalgojuma ieturēto summu atmaksāšana viņam tikai saasinātu – par sliktu Komisijai – neatbilstību starp zaudējumiem, ko tā cieta, un sodu, ko tā beigās piemēroja.
Šajā lietā secīgi ir jāpārbauda, vai pretēji institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, nostājai prasītājam bija tiesības pieprasīt, pirmkārt, no viņa atalgojuma saskaņā ar 2006. gada 14. decembra lēmumu ieturēto summu atmaksāšanu un, otrkārt, procentu piemērošanu šīm summām atbilstoši Civildienesta noteikumu XII pielikuma 12. pantam.
Pirmkārt, attiecībā uz to, vai institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītajam nav tiesību uz summu atmaksāšanu, kas ieturētas no viņa atalgojuma ir jākonstatē, kā norāda arī Komisija pati, ka ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punktu no ierēdņa, kurš atstādināts no amata, atalgojuma ieturēto summu atmaksāšana ir iespējama tikai tad, ja lēmumā, ar ko pabeidz disciplinārlietu, sods netiek piemērots vai tiek piemērots rakstveida brīdinājums, rājiens vai izvirzīšanas augstākam līmenim atlikšana, neparedzot citus nosacījumus vai ierobežojumus.
Tomēr, ka norāda Komisija, interpretējot Eiropas Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kura sastāvdaļa tā ir, mērķi (skat. spriedumus, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
73.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 1996. gada 7. marts, de Rijk/Komisija,
T‑362/94
,
EU:T:1996:35
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šajā lietā institūcija, kas pilnvarota slēgt darba līgumus, Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punktu ir interpretējusi acīmredzami pretēji tā skaidrajam un precīzajam tekstam.
Proti, institūcija, kas pilnvarota slēgt darba līgumus, savu atteikumu atmaksāt no prasītāja atalgojuma ieturētās summas pamatoja ar to, ka prasītājam inkriminētie pārkāpumi bija tik smagi, ka tie būtu pamatojuši tūlītēju līguma laušanu disciplināru apsvērumu dēļ, ja tas jau nebūtu ticis izbeigts, un ka līdz ar to viņam esot piemērots rājiens tikai tādēļ, ka viņam nebija darba tiesisko attiecību ar Komisiju, bet ne tādēļ, ka minētie pārkāpumi nebūtu smagi.
No Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta izriet, ka tikai disciplinārlietas beigās pieņemtajā lēmumā paredzētais sods ļauj noteikt, vai no atalgojuma ieturētās summas ir jāatmaksā, taču attiecīgajai personai inkriminēto pārkāpumu smagumam šajā ziņā nav nekādas nozīmes.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantu piemērotajam disciplinārsodam ir jābūt samērīgam ar amatpārkāpuma smagumu. Katrā ziņā ieturējums no atalgojuma nav disciplinārsods, bet gan tikai pagaidu pasākums, kas veikts, gaidot disciplinārlietas noslēgumu un attiecīgā gadījumā disciplinārsoda piemērošanu (spriedums, 1998. gada 16. jūlijs, Y/Parlaments,
T‑219/96
,
EU:T:1998:178
,
29.
punkts). Tādējādi ieturējums no atalgojuma administrācijai neļauj izlabot iespējamo nevienlīdzību starp personāla loceklim inkriminēto pārkāpumu smagumu un viņam disciplinārlietas noslēgumā piemēroto sodu.
Līdz ar to institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, kura šajā gadījumā bija kompetenta, Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta piemērošanu būtībā pakārtoja šajā normā neparedzētam nosacījumam, kas saistīts ar pārkāpumu, par kuriem piemērots sods, vērtējumu, ko tā veikusi pati.
Turklāt pretēji Komisijas nostājai Vispārējai tiesai nav jāsecina, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punktu skar tiesību robs, kas jāaizpilda attiecībā uz bijušajiem ierēdņiem vai darbiniekiem, kuri nesaņem nekādus pabalstus vai pensijas vai kuri tos saņem pārāk mazā apmērā, lai tiem varētu piemērot finansiāla rakstura disciplinārsodus. Proti, pat pieņemot, ka šis apgalvojums ir pamatots, tas tomēr nebūtu pamats, lai Vispārējā tiesa šo normu interpretētu, neraugoties uz tās skaidro un precīzo tekstu, nepamatoti ierobežojot tās piemērošanas jomu.
Tas pats attiecas uz Komisijas apgalvojumiem par, pirmkārt, darbinieka, kuram tiek atmaksātas ieturētās summas, neraugoties uz viņa pārkāpuma smagumu, nepamatotu iedzīvošanos, kā arī, otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes graušanu attiecībā pret darbiniekiem, kuri nodarbinātības laikā izdarījuši tādus pašus pārkāpumus, atkarībā no tā, vai ir tikušas saglabātas turpinātas un pastāvīgas juridiskās saiknes ar šiem darbiniekiem pēc tam, kad tie amatu pametuši.
Šie apgalvojumi izriet no apgalvota tiesību roba Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punktā. Līdz ar to tie ir jānoraida iepriekš 35. punktā minēto iemeslu dēļ. Turklāt ir jānorāda, ka bijušie darbinieki, kuriem ir saglabājušās pastāvīgas saiknes ar Komisiju, kas izpaužas kā, piemēram, pabalsta vai pensijas izmaksa, attiecībā uz disciplinārsodiem, kurus tiem iespējams piemērot, nav tādā pašā situācijā kā bijušie darbinieki, kuri pensiju vai pabalstu nesaņem. Šī situācija izriet tostarp no tiesiskā regulējuma piemērošanas kā tādas, īpaši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. panta un PDNK 49. panta, kuros ir uzskaitīti dažādi disciplinārsodi, ko iespējams piemērot esošam vai bijušajam darbiniekam.
Visbeidzot, Komisija nevar uzskatīt, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta burtiska interpretācija atņemtu lietderīgo iedarbību tiesībām veikt ieturējumus no tāda līgumdarbinieka vai pagaidu darbinieka atalgojuma, kurš atstādināts no amata. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 28. punktā, tiesības saņemt šo summu atmaksu saskaņā ar šo normu ir tikai darbiniekiem, kuriem disciplinārlietas noslēgumā sods nav piemērots vai ticis piemērots rakstveida brīdinājums, rājiens vai izvirzīšanas augstākam līmenim atlikšana. Vēl jānorāda, ka institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, apstrīdētajā lēmumā ietvertās un Komisijas atbalstītās interpretācijas rezultātā šai normai tiktu atņemta lietderīgā iedarbība.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka institūcija, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punktu, atsakoties prasītājam atmaksāt no viņa atalgojuma saskaņā ar 2006. gada 14. decembra lēmumu veiktos ieturējumus.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, vai prasītājam bija tiesības no institūcijas, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieprasīt, lai atmaksājamām summām tiktu pieskaitīti Civildienesta noteikumu XII pielikuma 12. pantā paredzētie procenti, no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 4. punkta izriet, ka minētajām summām šādus procentus var pieskaitīt tikai tad, ja disciplinārlietas noslēgumā sods nav piemērots.
Tā kā prasītājam ar 2015. gada 18. februāra lēmumu tika piemērots rājiens, viņš nevar prasīt, lai summām, kuru atmaksāšanu viņš pamatoti prasa, tiktu pieskaitīti procenti.
Tā kā šai lietai ir finansiāls raksturs, Savienības tiesai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otro teikumu ir neierobežota jurisdikcija. Līdz ar to ir jāapmierina prasītāja prasījumi par to, lai Vispārējā tiesa piespriestu Komisijai viņam atmaksāt no viņa atalgojuma atbilstoši 2006. gada 14. decembra lēmumam ieturētās summas.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ un jāpiespriež Komisijai atmaksāt prasītajam summas, kas no viņa atalgojuma tika ieturētas saskaņā ar 2006. gada 14. decembra lēmumu, tām nepieskaitot Civildienesta noteikumu XII pielikuma 12. pantā paredzētos procentus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāja prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Eiropas Komisijas 2015. gada 13. marta lēmumu, ar kuru tā noraidījusi
OU
lūgumu atmaksāt summas, kas no viņa atalgojuma tika ieturētas saskaņā ar Komisijas 2006. gada 14. decembra lēmumu;

2)
Komisija atmaksā
OU
summas, kas no viņa atalgojuma tika ieturētas saskaņā ar 2006. gada 14. decembra lēmumu;

3)
Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 26. aprīlī.
[Paraksti]
(
)	Tiesvedības valoda – franču.