CELEX: 62019CJ0572
Muutoksenhaku
Valtiontuet
Seitsemäs tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelma
Suositus 2003/361/EY
Mikroyritykseksi tai pieneksi taikka keskisuureksi yritykseksi (pk-yritys) luokittelua koskeva Euroopan komission validointilautakunnan päätös
Päätös 2012/838/EU, Euratom
Liite
1.2.6 ja 1.2.7 kohta
Muutoksenhakupyyntö
Asetus (EY) N:o 58/2003
22 artikla
Hallinnollisen muutoksenhakumahdollisuuden puuttuminen
Muutoksenhakupyynnön ja hallinnollisen muutoksenhaun välinen yhteys
Pk-yrityksen aseman epääminen suosituksen 2003/361 arviointiperusteiden muodollisesta täyttämisestä huolimatta
Oikeusvarmuus
Perusteltu luottamus
Pk‑yritysten tyypillisesti kohtaamien esteiden puuttuminen

European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) vaatii valituksellaan kumottavaksi unionin yleisen tuomioistuimen 22.5.2019 antaman tuomion Ertico – ITS Europe v. komissio (
T-604/15
,
EU:T:2019:348
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jolla vaadittiin kumoamaan päätös, jonka säännöistä, joita soveltaen voidaan todentaa yhdenmukaisesti osallistujien olemassaolo ja oikeudellinen asema sekä niiden toiminnalliset ja taloudelliset edellytykset sellaisten epäsuorien toimien yhteydessä, joita tuetaan avustuksilla Euroopan yhteisön seitsemännestä tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelmasta ja Euroopan atomienergiayhteisön seitsemännestä ydinalan tutkimuksen ja koulutuksen puiteohjelmasta, 18.12.2012 annetun komission päätöksen 2012/838/EU, Euratom (
EUVL 2012, L 359, s. 45
) liitteessä olevassa 1.2.7 kohdassa tarkoitettu validointilautakunta (jäljempänä validointilautakunta) teki 18.8.2015 (jäljempänä riidanalainen päätös), siltä osin kuin kyseinen validointilautakunta totesi, ettei valittajaa voitu luokitella mikroyritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä 6.5.2003 annetussa komission suosituksessa 2003/361/EY (
EUVL 2003, L 124, s. 36
) (jäljempänä pk-yrityksiä koskeva suositus) tarkoitetuksi mikroyritykseksi eikä pieneksi tai keskisuureksi yritykseksi (jäljempänä pk-yritys).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 58/2003
Tiettyjä yhteisön ohjelmien hallinnointitehtäviä hoitavien toimeenpanovirastojen asemasta 19.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 58/2003 (
EYVL 2003, L 11, s. 1
) 22 artiklan, jonka otsikko on ”Laillisuuden valvonta”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Jokainen kolmannen osapuolen vastainen toimeenpanoviraston toimi voidaan antaa [Euroopan] komission käsiteltäväksi sen laillisuuden valvomiseksi jokaisen henkilön, jonka etuja asia suoraan ja epäsuorasti koskee, tai jonkin jäsenvaltion toimesta.
Hallinnollista muutosta on haettava komissiolta kuukauden kuluessa siitä, kun asianomainen henkilö tai jäsenvaltio on saanut tiedon kiistanalaisesta toimesta.
Kuultuaan asianomaisen henkilön tai jäsenvaltion sekä toimeenpanoviraston perustelut komissio tekee asiasta hallinnollisen päätöksen kahden kuukauden kuluessa muutoksenhaun päivämäärästä. Jos komissio ei anna vastausta määräajassa, katsotaan hakemus hylätyksi, tämän rajoittamatta komission velvollisuutta vastata kirjallisesti ja perustella päätöksensä.
2.   Komissio voi omasta aloitteestaan ottaa käsiteltäväkseen minkä tahansa toimeenpanoviraston toimen. Se tekee viraston perustelut kuultuaan päätöksensä kahden kuukauden kuluessa siitä päivästä, jona se on ottanut asian käsiteltäväkseen.
3.   Jos komissiolta haetaan muutosta 1 ja 2 kohdan mukaisesti, komissio voi keskeyttää kyseisen toimen toteuttamisen tai määrätä väliaikaisia toimenpiteitä. Lopullisessa päätöksessään komissio voi pitää voimassa toimeenpanoviraston toimen tai päättää, että toimeenpanovirasto muuttaa sitä kokonaan tai osittain.
4.   Toimeenpanoviraston on kohtuullisessa ajassa toteutettava tarvittavat toimenpiteet saattaakseen toimintansa komission päätöksen mukaiseksi.
5.   Komission nimenomaisesta tai hiljaisesta päätöksestä hylätä hallinnollinen muutoksenhaku voidaan panna [Euroopan unionin] tuomioistuimessa vireille kumoamiskanne [SEUT 263] artiklan mukaisesti.”
Pk-yrityksiä koskeva suositus
Pk-yrityksiä koskevan suosituksen johdanto-osan 9 ja 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(9)
Paremman käsityksen saamiseksi pk-yritysten taloudellisesta tilanteesta sekä sellaisten yritysryhmien poissulkemiseksi, joiden taloudellinen valta on suurempi kuin pk-yrityksiksi katsottavien yritysten, eri yritystyypit olisi erotettava toisistaan sen mukaan, ovatko ne riippumattomia, onko niillä osakkuuksia, joihin ei liity määräysvaltaa (omistusyhteysyritykset), tai ovatko ne sidossuhteessa muihin yrityksiin. [Pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä 3.4.1996 annetun komission] suosituksen 96/280/EY [(
EYVL 1996, L 107, s. 4
)] mukainen 25 prosentin osakkuusaste, jonka alittavia yrityksiä pidetään riippumattomina, pidetään edelleen voimassa.
– –
(12)
Jotta eri säännöksistä ja pk-yritysten hyväksi toteutettavista toimenpiteistä koituvat edut varattaisiin yrityksille, jotka niitä todella tarvitsevat, on myös suotavaa ottaa tarvittaessa huomioon yritysten väliset suhteet, joita pidetään yllä luonnollisten henkilöiden välityksellä. Näitä tilanteita olisi tutkittava vain ehdottoman välttämättömissä tapauksissa, joten kyseisten suhteiden huomioon ottaminen olisi rajattava vain sellaisten yritysten tapauksiin, jotka harjoittavat toimintaa samoilla tai lähimarkkinoilla, sekä viitattava tarvittaessa merkityksellisiä markkinoita koskevaan komission määritelmään, josta on laadittu komission tiedonanto merkityksellisten markkinoiden määritelmästä [unionin] kilpailuoikeuden kannalta [(
EYVL 1997, C 372, s. 5
)].”
Tämän suosituksen 1 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tämä suositus koskee [Euroopan unionissa] ja Euroopan talousalueella [(ETA-alue)] sovellettavien [unionin] politiikkojen yhteydessä käytettävää [pk‑yritysten] määritelmää.”
Mainitun suosituksen liitteessä olevassa 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Yritys”, todetaan seuraavaa:
”Yrityksiksi katsotaan niiden oikeudellisesta muodosta riippumatta kaikki yksiköt, jotka harjoittavat taloudellista toimintaa. Yrityksiksi katsotaan erityisesti yksiköt, jotka harjoittavat käsiteollista toimintaa tai muuta toimintaa yksin tai perheen voimin, henkilöyhtiöt taikka taloudellista toimintaa säännöllisesti harjoittavat yhdistykset.”
Saman suosituksen liitteessä olevan 2 artiklan, jonka otsikko on ”Yritysluokkien määrittelyssä käytettävät henkilöstömäärät ja rahamääräiset kynnysarvot”, 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”[Pk-yritysten] luokka koostuu yrityksistä, joiden palveluksessa on vähemmän kuin 250 työntekijää ja joiden vuosiliikevaihto on enintään 50 miljoonaa euroa tai taseen loppusumma on enintään 43 miljoonaa euroa.”
Pk-yrityksiä koskevan suosituksen liitteessä olevassa 3 artiklan, jonka otsikko on ”Henkilöstömäärän ja rahamääräisten arvojen laskennassa huomioon otettavat yritystyypit”, sanamuoto on seuraava:
”1.   ’Riippumattomia yrityksiä’ ovat kaikki yritykset, joita ei pidetä 2 kohdassa tarkoitettuina omistusyhteysyrityksinä tai 3 kohdassa tarkoitettuina sidosyrityksinä.
2.   ’Omistusyhteysyrityksiä’ ovat kaikki yritykset, joita ei pidetä 3 kohdassa tarkoitettuina sidosyrityksinä ja joiden välillä on seuraava suhde: yritys (tuotantoketjun alkupäässä sijaitseva yritys) omistaa yksin tai yhdessä yhden tai useamman 3 kohdassa tarkoitetun sidosyrityksen kanssa vähintään 25 prosenttia toisen yrityksen (tuotantoketjun loppupäässä sijaitsevan yrityksen) pääomasta [oikeammin: osuus- tai osakekannasta] tai äänimäärästä [eli äänioikeuksista].
– –
3.   ’Sidosyrityksiä’ ovat yritykset, joiden välillä vallitsee jokin seuraavista suhteista:
a)
yrityksellä on enemmistö toisen yrityksen osakkeenomistajien tai jäsenten äänimäärästä;
b)
yritys on oikeutettu asettamaan tai erottamaan toisen yrityksen hallinto-, johto- tai valvontaelimen jäsenten enemmistön;
c)
yrityksellä on oikeus käyttää määräysvaltaa toisessa yrityksessä tämän kanssa tehdyn sopimuksen taikka tämän perustamiskirjan, yhtiöjärjestyksen tai sääntöjen määräyksen nojalla;
d)
toisen yrityksen osakkeenomistajana tai jäsenenä olevan yrityksen hallinnassa on toisen yrityksen muiden osakkeenomistajien tai jäsenten kanssa tehdyn sopimuksen nojalla yksin enemmistö kyseisen yrityksen osakkeenomistajien tai jäsenten äänimäärästä.
– –”
Päätös 2012/838
Päätöksen 2012/838 liitteessä olevan 1.2.6 kohdan, jonka otsikko on ”Validointeja koskeva hallinnollinen muutoksenhaku [eli laillisuuden valvonta]”, sanamuoto on seuraava:
”1)
Ennen muutoksenhakupyynnön esittämistä hakija pyytää vahvistusta validoinnin tulokselle.
2)
Kyseisen oikeussubjektin [nimeämä edustaja] voi esittää validoinnin muutoksenhakupyynnön kirjallisesti suoraan toimivaltaiselle validointiyksikölle. Muita muodollisuuksia ei tässä yhteydessä vaadita.
Sellaisen osapuolen, jota validointi ei koske, esittämät muutoksenhakupyynnöt hylätään.
3)
Validointiyksiköt ilmoittavat vastaanottaneensa muutoksenhakupyynnön. Ne ilmoittavat osapuolelle asianmukaisesti päätöksestään. Jos pyyntö hylätään, se on perusteltava.
Validoinnin muutoksenhakupyyntö ei keskeytä validointia, joka on voimassa sen kumoamiseen saakka. Tämä hallinnollinen muutoksenhakumenettely ei vaikuta hakijan oikeuksiin saattaa asia Euroopan oikeusasiamiehen tai Euroopan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi.”
Kyseisessä 1.2.6 kohdassa on alaviite, jossa todetaan seuraavaa:
”Toimeenpanoviraston toimet voidaan antaa komission käsiteltäviksi niiden laillisuuden valvomiseksi asetuksen [N:o 58/2003] 22 artiklan nojalla.”
Kyseisen päätöksen liitteessä olevassa 1.2.7 kohdassa, jonka otsikko on ”Validointilautakunta”, säädetään seuraavaa:
”[Euroopan yhteisön seitsemännen tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelman (2007–2013)] täytäntöönpanosta vastaavat [komission] pääosastot ja toimeenpanovirastot perustavat koordinointia varten yksiköiden välisen lautakunnan (josta käytetään nimitystä validointilautakunta) ja lähettävät siihen edustajansa. Validointiyksiköt osallistuvat validointilautakunnan työhön ilman äänioikeutta ja vastaavat validointilautakunnan puheenjohtajan valvonnassa toimivan sihteeristön työstä. Komissio laatii koordinointimenettelyjä varten menettelytapasäännöt, yhteiset käytännöt mukaan lukien.
Jos hakija esittää toimivaltaisille validointiyksiköille muutoksenhakupyynnön edellä olevan 1.2.6 kohdan mukaisesti, yksiköt välittävät pyynnön validointilautakunnalle. Validointilautakunta tarkastelee oikeussubjektien validointitapauksia ja tekee niitä koskevat päätökset. Validointilautakunnalla ei ole valtuuksia käsitellä tapauksia, jotka liittyvät taloudellisten toimintaedellytysten todentamiseen.”
Asian tausta
Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 1–10 kohdassa, ja siitä voidaan tehdä tätä oikeudenkäyntimenettelyä varten seuraava yhteenveto.
Valittaja, joka perustettiin vuonna 1991, on Belgian oikeuden mukaan muodostettu rajavastuuosuuskunta. Se tarjoaa monialaista palveluympäristöä älykkäiden liikennejärjestelmien ja ‑palvelujen alalla toimiville yksityisille ja julkisille toimijoille. Sen sääntöjensä mukaisena tavoitteena on tukea, edistää ja auttaa koordinoimaan kehittyneen liikennetelematiikan käyttöönottoa Euroopan liikenneinfrastruktuurissa.
Valittajalla on 31.12.2006 lähtien katsottu olevan pk-yrityksiä koskevassa suosituksessa tarkoitettu pk-yrityksen asema. Tämän aseman perusteella se sai useiden vuosien ajan lisäsubventioita unionilta erityisesti Euroopan yhteisön seitsemännestä tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelmasta (2007–2013).
Käynnissä olleiden tutkimusohjelmien osallistujille tekemänsä pk-yrityksen aseman tarkistuksen yhteydessä tutkimuksen toimeenpanovirasto (jäljempänä REA), joka toimi näihin ohjelmiin osallistujien pk-yrityksen aseman validointiyksikkönä, pyysi joulukuussa 2013 valittajaa toimittamaan tietoja, jotka osoittaisivat, että sille voitiin edelleen myöntää kyseinen asema. Asiasta käydyn sähköpostiviestien vaihdon jälkeen REA päätti 27.1.2014, ettei valittajaa voitu enää pitää pk-yrityksiä koskevassa suosituksessa tarkoitettuna pk-yrityksenä (jäljempänä pk-yrityksen aseman epäämispäätös).
Valittaja kiisti REA:n kannan 7.2.2014 päivätyssä sähköpostiviestissä, jonka liitteenä oli kaksi sen asianajajien laatimaa oikeudellista lausuntoa.
REA ilmoitti valittajalle 24.2.2014 päivätyllä sähköpostiviestillä, että tällä oli mahdollisuus esittää pk-yrityksen aseman epäämispäätöksestä muutoksenhakupyyntö validointilautakunnalle päätöksen 2012/838 liitteessä olevien 1.2.6 ja 1.2.7 kohdan nojalla.
Valittaja toimitti täten validointilautakunnalle osoittamansa kyseistä päätöstä koskevan muutoksenhakupyynnön REA:lle 25.2.2014 päivätyllä sähköpostiviestillä.
REA ilmoitti valittajalle 15.4.2014 validointilautakunnan päätöksestä vahvistaa pk-yrityksen aseman epäämispäätös (jäljempänä ensimmäinen kielteinen päätös).
Valittaja nosti 23.6.2014 ensimmäisestä kielteisestä päätöksestä unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, joka rekisteröitiin numerolla T‑499/14. Kanne oli nostettu sekä komissiota että validointilautakuntaa vastaan.
REA ilmoitti valittajalle 18.11.2014, että validointilautakunta oli päättänyt peruuttaa ensimmäisen kielteisen päätöksen sillä aikaa, kun odotettiin uuden päätöksen tekemistä. Tätä peruuttamista perusteltiin sillä, ettei validointilautakunta ollut ensimmäisessä kielteisessä päätöksessä nimenomaisesti vastannut valittajan 7.2.2014 päivätyssä sähköpostiviestissään esittämiin väitteisiin. Päätöksen peruuttamisen jälkeen unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että asiassa T-499/14 nostettu kanne oli menettänyt tarkoituksensa ja totesi 30.4.2015 antamassaan määräyksessä Ertico – ITS Europe v. komissio (
T-499/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:285
), että lausunnon antamiseen kanteesta ei ollut enää aihetta.
Validointilautakunta teki 18.8.2015 riidanalaisen päätöksen, jossa se totesi perusteilla, joita oli muutettu ensimmäisessä kielteisessä päätöksessä esitettyihin perusteisiin nähden, ettei valittajalle voitu enää myöntää pk-yrityksen asemaa.
Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 27.10.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseisen kanteen valituksenalaisella tuomiolla.
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Valittaja vaatii valituksellaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja vahvistaa valittajan aseman pk-yrityksenä sekä
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuimen presidentin 19.11.2019 antamalla päätöksellä Tšekin tasavalta hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan valittajan vaatimuksia.
Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää valituksensa tueksi kolme valitusperustetta, joista ensimmäinen koskee päätöksen 2012/838 liitteessä olevien 1.2.6 ja 1.2.7 kohdan sekä asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan virheellistä tulkintaa, toinen pk-yrityksiä koskevan suosituksen noudattamatta jättämistä sekä oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan perustavanlaatuisten periaatteiden loukkaamista ja kolmas valittajan pk-yrityksen asemaan liittyvää ilmeistä arviointivirhettä.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen erityisesti valituksenalaisen tuomion 28–42, 50 ja 68–77 kohdassa, kun se totesi, että yhtäältä päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa ja toisaalta asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa säädetään eri muutoksenhakukeinoista. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 28–31 kohdassa, nämä säännökset koskevat yhtä ja samaa menettelyä. Valittajan mukaan on etenkin niin, että päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa täsmennetään, miten asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa tarkoitetut laillisuuden valvontaa koskevat pyynnöt on osoitettava komissiolle.
Valittajan mukaan on ensinnäkin niin, että päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa viitataan nimenomaisesti asetuksen N:o 58/2003 22 artiklaan. Päätöksen 2012/838 liitteessä olevan 1.2.6 kohdan 2 alakohtaan lisätyssä alaviitteessä 24 täsmennetään, että tässä kohdassa tarkoitetulla muutoksenhaulla tarkoitetaan asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan mukaista valvontaa. Tässä alaviitteessä luodaan yhteys kyseisen ylemmäntasoisen asetuksen 22 artiklan ja sitä koskevien alemmantasoisten täytäntöönpanosäännösten eli päätöksen 2012/838 liitteessä olevien 1.2.6 ja 1.2.7 kohdan välille.
Toiseksi on niin, että vaikka päätöksen 2012/838 liitteessä olevan 1.2.6 kohdan 3 alakohdassa täsmennetään, ettei tämä hallinnollinen muutoksenhakumenettely vaikuta hakijan oikeuksiin saattaa asia Euroopan oikeusasiamiehen tai Euroopan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, siinä ei todeta, ettei se vaikuta asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa tarkoitettuun valvontamenettelyyn.
Kolmanneksi komissio on valittajan mukaan itsekin katsonut, että päätöksen 2012/838 liitteessä olevat 1.2.6 ja 1.2.7 kohta ja asetuksen N:o 58/2003 22 artikla koskevat yhtä ja samaa valvontamenettelyä. REA nimittäin ilmoitti 24.2.2014 päivätyssä sähköpostiviestissään, että muutoksenhakupyyntö on esitettävä päätöksen 2012/838 liitteessä olevien 1.2.6 ja 1.2.7 kohdan mukaisesti. REA ei lainkaan maininnut asetuksen N:o 58/2003 22 artiklaa, mikä sen olisi pitänyt tehdä ja minkä se olisi varmasti tehnytkin, mikäli asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa tarkoitettu valvontamenettely oli erillinen päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa mainitusta menettelystä.
On nimittäin olemassa unionin hallintoprosessioikeutta koskeva yleinen periaate, jonka mukaan unionin toimielinten ja muiden hallintoviranomaisten päätöksissä, jotka vaikuttavat haitallisesti yksityisen henkilön oikeuksiin tai etuihin, on selkeästi mainittava mahdolliset muutoksenhakukeinot ja se, miten niitä käytetään. Tästä vaatimuksesta on nimenomaisesti säädetty muun muassa unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä, asetusten (EU) N:o 1296/2013, (EU) N:o 1301/2013, (EU) N:o 1303/2013, (EU) N:o 1304/2013, (EU) N:o 1309/2013, (EU) N:o 1316/2013, (EU) N:o 223/2014, (EU) N:o 283/2014 ja päätöksen N:o 541/2014/EU muuttamisesta sekä asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 kumoamisesta 18.7.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2018/1046 (
EUVL 2018, L 193, s. 1
) 133 artiklan 2 kohdassa. Tämä asetus on päätöksen 2012/838 perustana olevien sääntelyvaatimusten nykyinen oikeusperusta.
Neljänneksi valittajan mukaan validointilautakunta – ja näin ollen komissio – noudatti käytännössä asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa asetettua kahden kuukauden määräaikaa soveltaessaan päätöksen 2012/838 liitteessä olevia 1.2.6 ja 1.2.7 kohtaa. Validointilautakunta nimittäin teki ensimmäisen kielteisen päätöksen kahden kuukauden kuluessa siitä, kun valittaja oli muodollisesti pyytänyt REA:ta saattamaan valittajan asian kyseisen lautakunnan käsiteltäväksi.
Komissio ei valittajan mukaan myöskään millään tavoin vastustanut yhtäältä sitä, että valittaja nimenomaisesti yksilöi kannekirjelmässään asiassa, jossa annettiin 30.4.2015 määräys Ertico – ITS Europe v. Commission (
T‑499/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:285
), asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan kyseisen kanteen yhdeksi oikeusperustaksi, eikä toisaalta sitä, että valittaja tukeutui suurelta osin kyseiseen 22 artiklaan unionin yleiselle tuomioistuimelle 5.1.2015 osoittamassaan kirjeessä.
Viidenneksi valittaja esittää, että vaikka asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa säädetään, että komissio tekee asiasta hallinnollisen päätöksen kahden kuukauden kuluessa muutoksenhaun päivämäärästä, että hallinnollinen muutoksenhaku katsotaan hylätyksi, jos komissio ei anna vastausta kyseisessä määräajassa, ja että komission nimenomaisesta tai hiljaisesta päätöksestä hylätä hallinnollinen muutoksenhaku voidaan panna Euroopan unionin tuomioistuimessa vireille kumoamiskanne SEUT 263 artiklan mukaisesti, päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa ei mainita lainkaan määräaikaa, jota sovelletaan validointilautakunnan – ja täten komission – päätöksen tekemiseen, eikä niissä anneta mitään sääntöä sellaisia tilanteita varten, joissa validointilautakunta – ja täten komissio – jättää tekemättä päätöksen. Asetuksen N:o 58/2003 22 artiklaa sovelletaan siten valittajan mukaan välttämättä päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa säädetyssä menettelyssä. Valittaja pohtii, miten asianomainen voisi muutoin määrittää hiljaisesti tehdystä kielteisestä päätöksestä nostettavan kanteen nostamisen määräajan alkamisajankohdan.
Kuudenneksi on valittajan mukaan niin, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa – päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa ja asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa tarkoitetut muutoksenhaut eivät eroa toisistaan menettelyjensä ja luonteensa osalta.
Ensinnäkin valvonnan toteuttaa valittajan mukaan yksi ja sama yksikkö eli komissio. Tämä ilmenee selvästi asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan sanamuodosta. Samoin päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa todetaan, että laillisuuden tutkimisen suorittaa validointilautakunta eli ”yksiköiden välinen lautakunta” Euroopan yhteisön seitsemännestä tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelmasta (2007–2013) vastaavien komission pääosastojen ja toimeenpanovirastojen koordinoimiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valittajan mukaan lisäksi, että validointilautakuntaa ja komissiota oli pidettävä yhtenä ja samana yksikkönä, mitä se ei voinut jättää huomiotta valituksenalaisessa tuomiossa, koska muuten se loukkaisi oikeusvoiman periaatetta. Valittajan kanne asiassa, jossa annettiin 30.4.2015 määräys Ertico – ITS Europe v. komissio (
T-499/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:285
), oli nimittäin kohdistettu sekä komissiota että validointilautakuntaa vastaan. Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamo ilmoitti 4.9.2014 päivätyllä faksilla valittajalle, että kyseisen tuomioistuimen seitsemäs jaosto oli päättänyt, että komissiota oli pidettävä asian ainoana vastaajana.
Se, että validointilautakunnan ja komission on katsottava muodostavan yhden ja saman yksikön, vahvistetaan valittajan mukaan myös päätöksen 2012/838 liitteessä olevassa 1.2.7 kohdassa, jossa täsmennetään, että kyseisen toimielimen on laadittava menettelytapasäännöt, joissa esitetään täsmällisesti, kuinka validointilautakunta toimii. Pyytäessään validointilautakuntaa suorittamaan valvontaa valittaja haki näin muutosta itse asiassa komissiolta.
Toiseksi on valittajan mukaan niin, että muutoksenhakupyyntö tehdään toimivaltaiselle validointiyksikölle osoitetulla hakemuksella. Lukuisasta REA:n ja valittajan välisestä kirjeenvaihdosta ilmenee, että toimivaltainen validointiyksikkö eli tässä tapauksessa REA toimi ainoastaan välittäjänä, joka siirsi valittajan muutoksenhakupyynnön komissiolle.
Kolmanneksi laillisuuden valvonta koskee valittajan mukaan käsiteltävässä asiassa REA:n kaltaisten toimeenpanovirastojen toimia, mitä komissio ei ole kiistänyt ja mitä ei ole tarkasteltu valituksenalaisessa tuomiossa.
Neljänneksi muutoksenhaun tarkoituksena on valittajan mukaan mahdollistaa se, että komissio voi harjoittaa valvontaa ja taata tulkinnan yhtenäisyyden, mitä tavoitetta kyseinen toimielin ei ole kiistänyt eikä sitä ole tarkasteltu valituksenalaisessa tuomiossa.
Viidenneksi valittajalle on sen itsensä mukaan annettu mahdollisuus esittää näkemyksensä. Valittaja on asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan sanamuodon mukaisesti aina katsonut, että komission oli kuultava sitä. Päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa ei todeta selvästi, että valittajalle pitäisi antaa mahdollisuus esittää näkemyksensä. Tämä on valittajan mukaan kuitenkin johdonmukaista, koska ei ole tarpeen säätää nimenomaisesti siitä, mistä on jo säädetty asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa. Unionin yleinen tuomioistuin joka tapauksessa itse vahvisti valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa, että valittajalle olisi pitänyt antaa tilaisuus ilmaista tehokkaasti kantansa ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, vaikkei tällaista oikeutta ole nimenomaisesti varattu päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa.
Kuudenneksi päätöksen 2012/838 liitteessä olevasta 1.2.6 kohdasta ja asetuksen N:o 58/2003 22 artiklasta ilmenee valittajan mukaan, että muutoksenhaku on luonteeltaan hallinnollista ja se merkitsee riidanalaisen toimen asiasisällön täydellistä uudelleenarviointia.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valittajan mukaan itse valituksenalaisen tuomion 30 kohdassa, että päätöksen 2012/838 liitteessä olevien 1.2.6 ja 1.2.7 kohdan nojalla toteutettu valvonta koskee päätöksen täydellistä uudelleenarviointia sekä oikeudellisten seikkojen että tosiseikkojen osalta. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 30 ja 37 kohdassa sekä implisiittisesti sen 41 kohdassa, saman pitäisi kuitenkin välttämättä päteä asetuksen N:o 58/2003 22 artiklaa sovellettaessa. Toimeenpanovirastojen toimintojen valvomiseksi sekä tulkinnan yhtenäisyyden varmistamiseksi ja valittajan argumenttien kuulemiseksi komission on lähtökohtaisesti voitava tutkia uudelleen riidanalaisen toimen asiasisältö.
Seitsemänneksi muutoksenhakupyyntö on valittajan mukaan tehtävä kuukauden kuluessa siitä, kun asianomainen sai tiedon riidanalaisesta toimesta. Tämä ilmenee asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan sanamuodosta. Koska tässä ylemmäntasoisessa oikeussäännössä asetetaan määräaika, tätä määräaikaa ei ole tarpeen mainita uudelleen tämän oikeussäännön soveltamista koskevissa erityissäännöksissä eli päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa.
Näin ollen riidanalainen päätös, joka tehtiin asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa tarkoitetun, hallinnollisen muutoksenhaun päivämäärästä laskettavan kahden kuukauden pituisen määräajan päättymisen jälkeen, on valittajan mukaan katsottava mitättömäksi ja valittajan asema pk-yrityksenä on vahvistettava. Koska ensimmäinen kielteinen päätös tehtiin asetetussa kahden kuukauden määräajassa, ei voida väittää – minkä unionin yleinen tuomioistuin vahvisti 30.4.2015 antamassaan määräyksessäErtico – ITS Europe v. komissio (
T-499/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:285
) –, että asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan perusteella oli olemassa hiljainen hylkäyspäätös.
Komissio väittää, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä tehottomana ja joka tapauksessa perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, että vaikka oletettaisiin, kuten valittaja väittää, että päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa esitetään yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaan asetuksen N:o 58/2003 22 artiklassa tarkoitetut laillisuuden valvontaa koskevat pyynnöt on osoitettava komissiolle, mistä syystä nämä kaikki säännökset koskisivat yhtä ja samaa menettelyä, josta säädetään muun muassa kyseisessä 22 artiklassa, on kuitenkin niin, että tämän viimeksi mainitun artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa täsmennetään, että ”jos komissio ei anna vastausta määräajassa, katsotaan hakemus hylätyksi, tämän rajoittamatta komission velvollisuutta vastata kirjallisesti ja perustella päätöksensä”.
Tästä seuraa, ettei lainsäätäjä ole sulkenut pois sitä, että komissio voisi tyytyä mainitussa 22 artiklassa säädetyn kahden kuukauden määräajan päättyessä hylkäämään hiljaisesti hallinnollisen muutoksenhaun. Näin ollen valittajan väite, jonka mukaan riidanalainen päätös on kumottava jo pelkästään siitä syystä, että se tehtiin tämän kahden kuukauden määräajan päättymisen jälkeen, on hylättävä ilman, että on tarpeen tutkia tämän valituksen yhteydessä, millaisia hyvää hallintoa koskevan oikeuden noudattamiseen liittyviä vaatimuksia komission on noudatettava käyttäessään tätä mahdollisuutta.
Valittaja väittää tältä osin, että ensimmäisen kielteisen päätöksen tekeminen on esteenä tämän tuomion 49 ja 50 kohdassa esitettyjen toteamusten soveltamiselle käsiteltävässä asiassa. Valittajan mukaan 30.4.2015 annetusta määräyksestä Ertico – ITS Europe v. komissio (
T‑499/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:285
) ilmenee, että koska ensimmäinen kielteinen päätös tehtiin asetetussa kahden kuukauden määräajassa, ei voida katsoa, että asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan 1 kohdan perusteella oli olemassa hiljainen hylkäyspäätös.
Toisin kuin valittaja vaikuttaa väittämillään tältä osin päättelevän, se, että unionin yleinen tuomioistuin totesi 30.4.2015 antamassaan määräyksessä Ertico – ITS Europe v. komissio (
T-499/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:285
) lausunnon antamisen rauenneen, perustuu kuitenkin ensimmäisen kielteisen päätöksen peruuttamiseen, kuten etenkin kyseisen määräyksen 7 ja 11 kohdasta ilmenee, sillä tästä päätöksestä oli nostettu kumoamiskanne, jonka johdosta mainittu määräys annettiin. Tämä lausunnon antamisen raukeaminen ja unionin yleisen tuomioistuimen sen tueksi esittämät perustelut eivät kumpikaan myöskään merkitse sitä, ettei komissio antanut vastausta asetetussa määräajassa päätöksen peruuttamisen johdosta.
Komission oikeutta peruuttaa ensimmäinen kielteinen päätös ei myöskään ole sellaisenaan millään tavoin kyseenalaistettu tämän valituksen yhteydessä.
Tästä seuraa, että kun otetaan huomioon ensimmäisen kielteisen päätöksen peruuttaminen ja vaikka oletettaisiin, että asetuksen N:o 58/2003 22 artiklaa olisi voitu soveltaa valittajan pk-yrityksen aseman epäämispäätöksestä vireille panemaan muutoksenhakumenettelyyn, on joka tapauksessa katsottava, että komissio ”ei [antanut] vastausta” asetetussa määräajassa kyseisen asetuksen 22 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä ja että tällainen vastauksen antamatta jättäminen merkitsee muutoksenhaun hiljaista hylkäämispäätöstä kyseisen 22 artiklan mukaisesti. On myös huomattava, että – kuten tämän tuomion 20–22 kohdasta ilmenee – tämä päätöksen peruuttaminen tapahtui ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä ja ennen kuin valittaja nosti siitä kumoamiskanteen.
Koska pelkästään se, että riidanalainen päätös tehtiin sen jälkeen, kun komissiolle asetettu kahden kuukauden määräaika vastata asetuksen N:o 58/2003 22 artiklan 1 kohdan nojalla tehtyyn muutoksenhakuun oli päättynyt, ei voi johtaa kyseisen päätöksen kumoamiseen, valittajan väitteet, joilla pyritään osoittamaan, että kyseistä säännöstä voidaan soveltaa sen pk-yrityksen aseman epäämispäätöksestä vireille panemaan muutoksenhakumenettelyyn, ovat tehottomia ja ne on näin ollen hylättävä.
Lopuksi väitteestä, jonka mukaan REA ei maininnut, että valittajan käytettävissä olevan muutoksenhakukeinon perusteena oli asetuksen N:o 58/2003 22 artikla, vaikka sen olisi pitänyt tehdä niin, mikäli kyseisessä artiklassa tarkoitettu menettely oli erillinen päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa mainitusta menettelystä, on huomautettava, ettei valittaja väitä tämän valituksen yhteydessä, että velvollisuuden, joka REA:lla väitetään olevan ja joka koskee käytettävissä olevista muutoksenhakukeinoista ilmoittamista, laiminlyönti voisi sellaisenaan oikeuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamisen, vaan se rajoittuu väittämään, että tämä velvollisuus ja se, ettei REA maininnut valittajalle vaihtoehtoisen muutoksenhakukeinon perusteeksi asetuksen N:o 58/2003 22 artiklaa, osoittavat, että tässä artiklassa ja päätöksen 2012/838 liitteessä olevissa 1.2.6 ja 1.2.7 kohdassa on katsottava säädettävän yhdestä ja samasta muutoksenhakukeinosta. Tästä seuraa, että itse asiassa valittajan mukaan juuri kyseisessä artiklassa säädetyn kahden kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen oikeuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamisen ja valittajan aseman vahvistamisen pk-yrityksenä. Edellä esitetystä kuitenkin seuraa, ettei tämän päätöksen kumoamista voida oikeuttaa tällä perusteella.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Kolmannessa valitusperusteessaan, joka on syytä tutkia toiseksi, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki ilmeisen arviointivirheen erityisesti valituksenalaisen tuomion 56, 59, 139–146, 148, 150, 151 ja 171 kohdassa, kun se totesi, ettei valittaja joutunut kohtaamaan pk-yrityksille tyypillisiä esteitä eikä se siten ollut pk-yritys, kun otetaan huomioon pk-yrityksiä koskevan suosituksen tavoite ja henki.
Vaikka valittajan osakkaiden joukossa on valittajan mukaan suuria yrityksiä ja julkisia laitoksia, valittajan tilanne ei missään tapauksessa poikkea muiden pk-yritysten tilanteesta. Erityisesti olisi ilmeisen virheellistä katsoa, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 145 kohdassa, että valittajalla voi sääntöjensä nojalla olla käytettävissä jäseniltään saatuja varoja, jotka ylittävät pk-yrityksen varat ja joiden avulla se voi kattaa kulunsa.
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin jätti valittajan mukaan virheellisesti huomiotta sen, että yhtäältä valittajan osuudet olivat 110:n eri osakkaan omistuksessa valituksenalaisen tuomion julistamispäivänä ja että toisaalta nämä osakkaat olisivat voineet luopua niistä milloin tahansa.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin jätti virheellisesti ottamatta huomioon sen, että yhtäältä kullakin valittajan osakkaalla on sama määrä osuuksia ja äänioikeuksia ja että toisaalta niillä on samat äänioikeudet valittajana olevan osuuskunnan kokouksessa. Näin ollen yhdelläkään niistä ei ole intressiä tarjota varoja valittajalle, koska ne eivät yksinkertaisesti voi päättää näiden varojen käyttötarkoituksesta ja kohteesta.
Kolmanneksi valittajan osakkaiden panos rajoittuu tiukasti niiden vuosittaisiin jäsenmaksuihin, joiden taso ei ole muuttunut 20 vuoteen. Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa, vuosittaisen jäsenmaksun määrän määrittää valittajan hallintoneuvosto, joka muodostuu valittajan edustamien eri alojen edustajista – joilla kaikilla on eri intressit – ja johon kuului 20 jäsentä kyseisen tuomion antamispäivänä. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 144 ja 145 kohdassa, hallintoneuvoston olisi kuitenkin käytännössä erittäin vaikea päättää vuosittaisten jäsenmaksujen korottamisesta, koska yhtäältä hallintoneuvosto tekee päätöksensä yksimielisesti tai, jos yksimielisyyteen ei päästä, kolmen neljäsosan enemmistöllä läsnä olevien tai edustettuina olevien jäsenten äänistä ja koska toisaalta kullakin hallintoneuvoston jäsenellä on yksi ääni käytettävissään.
Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan valittajan sääntöjen 3 artiklasta ilmenee, että valittaja toimii pääasiallisesti jäsentensä lukuun, on täysin merkityksetön. Kaikki yritykset toimivat osakkaidensa edun mukaisesti. Tämä toteamus perustuu lisäksi valittajan sääntöjen sisällön virheelliseen tulkintaan. Näiden sääntöjen 3 artiklasta ilmenee itse asiassa, että valittajan on toimittava pääasiallisesti jäsentensä puolesta. Lisäksi se, että valittaja tarjoaa palveluja pääasiallisesti osakkailleen, ei tee siitä vähemmän haavoittuvaa kuin jokin toinen pk-yritys. Valittajan tulojen epävarmuuden vahvistaa myös se, että valittajan pankki pitää sitä pk‑yrityksenä ja että jopa komissio pitää sitä rahoituksellisesti epävakaana ja vaatii näin ollen valittajalta pankkitakauksen, jotta tämä saa ennakkomaksun unionin tuesta.
Sama koskee valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa esitettyä toteamusta, jonka mukaan valittajan sääntöjen 5 artiklan mukaan sen sallittu pääoma on rajoittamaton. Tämä artikla merkitsee yksinkertaisesti sitä, että oikeudellisesti yhtiöpääoman enimmäismäärä, joka valittajalla on oikeus kerätä, ei ole rajallinen. Tämä täsmennys on käytännön syistä tärkeä, sillä ilman sitä valittajalla olisi velvollisuus muuttaa sääntöjään silloin, kun uudet jäsenet haluavat sijoittaa sen pääomaan, koska sallittua yhtiöpääomaa voidaan korottaa vain osakkaiden suostumuksella. Sallittu yhtiöpääoma ei näin ollen kerro mitään valittajan vakavaraisuudesta.
Unionin yleinen tuomioistuin teki täten virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa, että sallittu yhtiöpääoma toimi takeena valittajan kumppaneille ja mahdollisille lainanantajille ja että merkittävästä yhtiöpääomasta oli valittajalle etua sen suhteissa kolmansiin osapuoliin. Tältä osin merkityksellisempää on maksettu yhtiöpääoma eli summa, jonka sen osakkaat ovat maksaneet yhtiölle vastikkeena sen osuuksista, mihin unionin yleinen tuomioistuin viittasi, kun se mainitsi kyseisessä 143 kohdassa valittajaan sijoitettujen pääomapanosten kokonaismäärän. Toisin kuin mainitussa 143 kohdassa väitetään, sallitun pääoman käsite ei siten vastaa valittajaan sijoitettujen pääomapanosten kokonaismäärää.
Valittajan tilanteessa maksettu yhtiöpääoma on 68200 euroa, eli 110 osakasta on kukin maksanut 620 euroa. Tämä ei mitenkään viittaa siihen, että valittajan taloudellinen tilanne olisi jonkin toisen pk‑yrityksen taloudellista tilannetta vakaampi.
Komissio väittää, että kolmas valitusperuste on jätettävä tutkimatta sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvän puuttumisen vuoksi, sillä valittaja ainoastaan kiistää unionin yleisen tuomioistuimen esittämät tosiseikkoja koskevat toteamukset. Tämä valitusperuste on joka tapauksessa hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että SEUT 256 artiklasta sekä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että muutosta voidaan hakea vain oikeudellisten kysymysten osalta. Ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä. Sitä tapausta lukuun ottamatta, että tämä tosiseikasto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei näin ollen ole oikeudellinen kysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 26.3.2019, komissio v. Italia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen (tuomio 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio, komissio v. Scuola Elementare Maria Montessori ja komissio v. Ferracci,
C-622/16 P–C-624/16 P
,
EU:C:2018:873
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 14.1.121, ERCEA v. Aristoteleio Panepistimi,
C‑280/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:23
,
kohta).
Unionin yleisen tuomioistuimen sopimusmääräyksestä tekemää tulkintaa ei voida myöskään pitää oikeuden tulkintana eikä sitä siten voida tarkistaa valituksen yhteydessä loukkaamatta unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaa määrittää tosiseikat (tuomio 29.10.2015, komissio v. ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
,
kohta ja tuomio 14.1.2021, ERCEA v. Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:23
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi SEUT 256 artiklasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta ja 169 artiklan 2 kohdasta seuraa, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi, tai muuten kyseinen valitus tai peruste jätetään tutkimatta (tuomio 12.1.2017, Timab Industries ja CFPR v. komissio,
C-295/12 P
,
EU:C:2017:11
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 24.1.2018, EUIPO v. European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
,
kohta).
On todettava, että valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemien ilmeisten arviointivirheiden varjolla todellisuudessa sen painoarvon tai merkityksen, jonka unionin yleinen tuomioistuin antoi valittajan tilanteen tosiseikoille sekä valittajan sääntöjen artikloille. Valittaja pyrkii kaikilla väitteillään siten siihen, että unionin tuomioistuin itse arvioisi valittajan tulojen epävarmaksi väitettyä luonnetta. Kuten tämän tuomion 68–71 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin toimivaltainen arvioimaan tosiseikastoa ja tutkimaan valittajan sääntöjä lukuun ottamatta sitä tilannetta, että ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
Tästä seuraa, että kolmas valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin jätti erityisesti valituksenalaisen tuomion 59 ja 97–153 kohdassa ottamatta huomioon pk-yrityksiä koskevan suosituksen ja loukkasi kyseisissä kohdissa oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan perustavanlaatuisia periaatteita, kun se epäsi valittajalta pk-yrityksen aseman kyseisen suosituksen tavoitteen ja hengen perusteella, vaikka tämä muodollisesti täyttää suosituksen arviointiperusteet.
Valittajan mukaan on erityisesti niin, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti sen – tai se ei ainakaan kyseenalaistanut sitä –, että ensinnäkin valittaja oli pk-yrityksiä koskevan suosituksen liitteessä olevassa 1 artiklassa tarkoitettu yritys, että toiseksi se täytti muodollisesti kyseisessä suosituksessa tarkoitetun riippumattomuusperusteen ja että se oli näin ollen mainitun suosituksen liitteessä olevan 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu riippumaton yritys ja että kolmanneksi se täytti muodollisesti saman suosituksen liitteessä olevan 2 artiklan mukaiset henkilöstömääriä ja rahamääräisiä kynnysarvoja koskevat arviointiperusteet. Sen sijaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi päätellyt tästä, että valittaja oli pk-yrityksiä koskevassa suosituksessa tarkoitettu pk-yritys, se totesi, ettei valittajan voitu katsoa täyttävän riippumattomuusperustetta eikä henkilöstömääriä ja rahamääräisiä kynnysarvoja koskevaa arviointiperustetta, koska se ei todellisuudessa kärsinyt pk-yrityksille ”tyypillisistä esteistä” eikä sitä näin ollen voitu pitää tämän suosituksen tavoitteen ja hengen perusteella pk-yrityksenä.
Seuraavat seikat vahvistavat valittajan mukaan sen, ettei unionin yleinen tuomioistuin noudattanut pk-yrityksiä koskevaa suositusta ja että se loukkasi oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan perustavanlaatuisia periaatteita.
Ensinnäkin on niin, kuten pk‑yrityksiä koskevan suosituksen johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, että suosituksen tarkoituksena on oikeusvarmuuden takaaminen. Tämä vahvistetaan myös pk-yritysten määritelmää koskevissa soveltamisohjeissa, joiden sivulla 3 korostetaan, että pk-yritysten määritelmä on käytännön väline, jolla autetaan näitä yrityksiä määrittelemään itsensä sellaisiksi, jotta ne voivat saada unionilta ja sen jäsenvaltioilta täysimääräisen tuen.
Toiseksi pk‑yrityksiä koskevan suosituksen sanamuoto on yksiselitteinen eikä siinä täten jätetä tilaa tulkinnalle. Tästä sanamuodosta seuraavaa päätelmää ei voida asettaa kyseenalaiseksi, kun otetaan huomioon kyseisen suosituksen oletettu tavoite ja henki, sillä tämän seurauksena suosituksen sanamuodolta poistettaisiin kokonaan tehokas vaikutus. Lisäksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, joka perustuu muun muassa 15.7.2010 annettuun tuomioon komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (
C-582/08
,
EU:C:2010:429
,
kohta), ilmenee, ettei voida toimia niin, että säännöksen selvästä ja täsmällisestä sanamuodosta huolimatta tehtäisiin tulkinta, jonka tarkoituksena on korjata kyseistä säännöstä.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi pk-yrityksiä koskevan suosituksen johdanto-osan 9 ja 12 perustelukappaletta sekä unionin tuomioistuinten oikeuskäytäntöä virheellisesti.
Pk‑yrityksiä koskevan suosituksen johdanto-osan 9 ja 12 perustelukappaleesta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan – kuten muun muassa 10.1.2006 annetusta tuomiosta IATA ja ELFAA (
C-344/04
,
EU:C:2006:10
,
kohta) ilmenee – unionin toimen johdanto-osalla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta eikä siihen voida vedota kyseisen toimen varsinaisista säännöksistä poikkeamiseksi eikä näiden säännösten tulkitsemiseksi tavalla, joka on selvästi niiden sanamuodon vastainen.
Lisäksi pk‑yrityksiä koskevan suosituksen johdanto-osan 9 ja 12 perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että niissä ainoastaan selostetaan kyseisen suosituksen sisältö. Johdanto-osan kyseisessä yhdeksännessä perustelukappaleessa ainoastaan esitetään syy, jonka vuoksi kyseisen suosituksen liitteessä olevassa 3 artiklassa erotetaan toisistaan ”riippumattomat yritykset”, ”omistusyhteysyritykset” ja ”sidosyritykset”. Mainitussa johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa ei mitenkään viitata siihen, ettei ole riittävää, että yritys täyttää mainitun suosituksen mukaiset arviointiperusteet, jotta sitä voitaisiin pitää pk-yrityksenä. Samoin kyseisessä johdanto-osan 12 perustelukappaleessa vain selitetään syy, jonka vuoksi pk‑yrityksiä koskevan suosituksen liitteessä olevan 3 artiklan 3 kohdassa todetaan, että yritykset voivat olla myös ”sidoksissa” luonnollisen henkilön tai yhdessä toimivien luonnollisten henkilöiden ryhmän kautta. Lisäksi pk-yritysten määritelmää koskevien soveltamisohjeiden sivulla 24 puhutaan pk-yritysten määritelmän laajasta soveltamisesta.
Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa mainitsemat kolme asiaa eli asiat, jotka johtivat 29.4.2004 annettuun tuomioon Italia v. komissio (
C-91/01
,
EU:C:2004:244
) ja 27.2.2014 annettuun tuomioon HaTeFo (
C-110/13
,
EU:C:2014:114
) sekä unionin yleisen tuomioistuimen 14.10.2004 antamaan tuomioon Pollmeier Malchow v. komissio (
T-137/02
,
EU:T:2004:304
), koskivat itse asiassa pikemminkin pk-yrityksiä koskevan suosituksen sellaisten tiettyjen säännösten tulkintaa, joita validointilautakunta ja unionin yleinen tuomioistuin eivät kumpikaan soveltaneet käsiteltävässä tapauksessa, kuin pelkkää poikkeamista kyseisestä suosituksesta. Lisäksi nyt käsiteltävän asian tosiseikat poikkeavat täysin näiden kolmen asian taustalla olevista tosiseikoista; nämä kaikki kolme asiaa koskevat tilannetta, jossa kyseessä oleva yritys tai yritykset olivat suoraan tai välillisesti tuotantoketjun alkupäässä sijaitsevan osakkeenomistajan määräysvallassa ja kuuluivat laajempaan ryhmään.
Tšekin tasavalta yhtyy toisen valitusperusteen yhteydessä esitettyihin valittajan argumentteihin. Kyseinen jäsenvaltio väittää erityisesti, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen arvioidessaan riippumattomuusperustetta muun muassa valituksenalaisen tuomion 100–109 ja 135–146 kohdassa.
Komissio väittää, että toinen valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajan väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti riidanalaisen päätöksen perustelluksi, vaikka valittaja muodollisesti täyttää pk-yrityksiä koskevan suosituksen mukaiset arviointiperusteet, on muistutettava, että komissiota sitovat ne suuntaviivat ja tiedonannot, jotka se on laatinut valtiontukien valvonnan alalla, sillä edellytyksellä, ettei niillä poiketa EUT‑sopimuksen määräyksistä ja että jäsenvaltiot ovat ne hyväksyneet (tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on huomauttanut tältä osin, että komissio suhtautuu pk-yrityksille myönnettäviin valtiontukiin myönteisesti markkinoiden sellaisten toimintapuutteiden vuoksi, joiden johdosta kyseisten yritysten on selviydyttävä tietyistä esteistä, jotka rajoittavat niiden yhteiskunnallisesti ja taloudellisesti suotavaa kehitystä (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
,
kohta ja tuomio 24.9.2020, NMI Technologietransfer,
C-516/19
,
EU:C:2020:754
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että pk-yrityksiä koskevaa suositusta on tulkittava niin, että otetaan huomioon suosituksen antamiseen johtaneet syyt (tuomio 27.2.2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
kohta).
Tältä osin on niin, kuten kyseisen suosituksen johdanto-osan 9 ja 12 perustelukappaleesta ja 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että suosituksen tarkoituksena on vahvistaa pk-yritysten määritelmä, jota käytetään unionissa ja ETA‑alueella sovellettavissa unionin politiikoissa ja jossa otetaan huomioon näiden yritysten taloudellinen tilanne, jotta tästä luokittelusta voitaisiin sulkea pois sellaiset yritysryhmät, joiden taloudellinen valta on suurempi kuin pk-yrityksiksi katsottavien yritysten, ja jotta eri säännöksistä tai pk-yritysten hyväksi toteutettavista toimenpiteistä koituvat edut varattaisiin yrityksille, jotka niitä todella tarvitsevat (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
,
kohta ja tuomio 24.9.2020, NMI Technologietransfer,
C-516/19
,
EU:C:2020:754
,
kohta).
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa lähinnä huomauttanut, pk-yrityksille myönnetyt edut ovat useimmiten nimittäin poikkeuksia yleisistä säännöistä, kuten esimerkiksi valtiontukien alalla, joten pk-yrityksen määritelmää on tulkittava suppeasti (tuomio 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
,
kohta ja tuomio 24.9.2020, NMI Technologietransfer,
C-516/19
,
EU:C:2014:114
,
kohta).
Tässä yhteydessä riippumattomuusperusteen tarkoituksena on varmistaa, kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 102 ja 149 kohdassa, että pk-yrityksiin kohdistettavat toimenpiteet hyödyttävät aidosti yrityksiä, jotka kokonsa takia ovat epäedullisessa asemassa, eivätkä yrityksiä, jotka kuuluvat suureen ryhmään ja jotka pystyvät siis saamaan rahoitusta ja tukea, joita niiden vastaavankokoisilla kilpailijoilla ei ole käytettävissään. Ainoastaan todella riippumattomien pk-yritysten huomioon ottamiseksi on näin ollen tutkittava sellaisten pk-yritysten rakennetta, jotka muodostavat taloudellisen ryhmän, jonka voima ylittää tällaisen yrityksen voiman, ja valvottava, ettei pk-yrityksen määritelmää kierretä täysin muodollisilla perusteilla (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
,
kohta ja tuomio 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
,
kohta).
Riippumattomuusperustetta on näin ollen tulkittava tämän tarkoituksen mukaisesti siten, kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa, että yrityksen, joka muodollisesti täyttää kyseisen arviointiperusteen mutta joka todellisuudessa kuuluu suureen yritysryhmään, ei voida kuitenkaan katsoa täyttävän tätä perustetta (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
kohta). Pk-yrityksiä koskevan suosituksen liitteessä olevaa 3 artiklaa on täten tulkittava tämän tavoitteen valossa (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
kohta).
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 85–91 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, ei voida katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi sisällyttänyt pk-yrityksiä koskevaan suositukseen uuden arviointiperusteen, jonka mukaan on tarkistettava, joutuuko kyseinen yksikkö kohtaamaan pk-yrityksille tyypillisiä esteitä, ja että näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin olisi jättänyt noudattamatta tätä suositusta sekä loukannut oikeusvarmuuden tai luottamuksensuojan periaatetta.
Unionin yleinen tuomioistuin on päinvastoin soveltanut perustellusti asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä todetessaan muun muassa valituksenalaisen tuomion 106, 107, 140, 148 ja 151 kohdassa, että validointilautakunta oli voinut oikeudellista virhettä tekemättä ottaa tarkastelussaan huomioon pk-yrityksiä koskevan suosituksen tavoitteen ja hengen katsoakseen, että vaikka valittaja muodollisesti täyttääkin kyseisen suosituksen mukaisen riippumattomuusperusteen, oli vielä tutkittava, joutuiko se kohtaamaan pk-yrityksille tyypillisiä esteitä.
Lisäksi on niin, että koska kolmas valitusperuste on hylätty ja kun otetaan huomioon tämän tuomion 87–91 kohdassa esitetty oikeuskäytäntö, unionin yleinen tuomioistuin on niin ikään perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 106, 107 ja 140–146 kohdassa, että validointilautakunta sovelsi riidanalaisessa päätöksessä asianmukaisesti pk-yrityksiä koskevassa suosituksessa tarkoitettua riippumattomuusperustetta todetessaan yhtäältä, että vaikka valittaja täytti muodollisesti tämän perusteen, taloudelliselta kannalta se kuitenkin kuului tosiasiallisesti suureen taloudelliseen ryhmään, ja toisaalta, että valittajan ja sen kumppaneiden tai jäsenten välisten organisatoristen yhteyksien vuoksi valittaja pystyi saamaan rahoitusta, luottoja ja tukia eikä se siten joutunut kohtaamaan pk-yrityksille tyypillisiä esteitä, mistä syystä sitä ei voitu luokitella tässä suosituksessa tarkoitetuksi pk-yritykseksi.
Edellisessä kohdassa tehdystä päätelmästä seuraa myös, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi oikeudellista virhettä tekemättä valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden väitetyn loukkaamisen, joka perustui pk-yrityksiä koskevan suosituksen mahdolliseen noudattamatta jättämiseen.
Kun lisäksi otetaan huomioon tämän tuomion 85–91 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 150 kohdassa, ettei valittaja voi päätellä pk-yrityksen asemaansa siitä, että se täyttää muodollisesti pk-yrityksiä koskevan suosituksen liitteessä olevassa 2 artiklassa tarkoitetut henkilöstömäärää ja rahamääräisiä kynnysarvoja koskevat arviointiperusteet, jos se ei todellisuudessa joudu kohtaamaan pk-yrityksille tyypillisiä esteitä, ja kyseinen tuomioistuin on perustellusti katsonut myös valituksenalaisen tuomion 152 kohdassa, että näiden henkilöstömääriä ja rahamääräisiä kynnysarvoja koskevien arviointiperusteiden täyttymistä ei voida määrittää valittajan yksittäisten tietojen perusteella, koska tämä ei ole riippumaton yritys eivätkä sen jäseninä olevat yritykset ole pk-yrityksiä.
Muilla valittajan esittämillä väitteillä ei voida kyseenalaistaa edellä esitettyjä päätelmiä.
Ensinnäkään väitteellä, jonka mukaan valittajan ei ole käsiteltävässä asiassa osoitettu mitenkään aikoneen kiertää pk-yrityksen määritelmää, ei voida osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen arvioidessaan tätä määritelmää. Se, täyttyykö edellytys, jonka mukaan yritys kuuluu taloudellisesta kannalta tosiasiallisesti suureen taloudelliseen ryhmään ja sillä on näin ollen mahdollisuus saada rahoitusta ja tukea, joita sen vastaavankokoisilla kilpailijoilla ei ole käytettävissään, riippuu nimittäin tapauksen olosuhteista eikä se välttämättä edellytä sen toteamista, että kyseinen yritys on aikonut kiertää pk-yrityksen määritelmää (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
,
ja
kohta).
Toiseksi myöskään väite, jonka mukaan unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomiot, joihin tämän tuomion 82 kohdassa viitataan, on erotettava toisistaan sillä perusteella, että nämä tuomiot koskevat pikemminkin pk-yrityksiä koskevan suosituksen tiettyjen käsitteiden tulkintaa kuin pelkkää poikkeamista tästä suosituksesta ja että mainittuihin tuomioihin johtaneiden asioiden tosiseikat eroavat nyt käsiteltävän asian tosiseikoista, ei voi menestyä.
Ensinnäkin tämän tuomion 82 kohdassa mainituissa unionin tuomioistuimen tuomioissa, jotka ovat osa sellaista oikeuskäytäntöä, johon tämän tuomion 85–91 kohdassa esitetyt päätelmät perustuvat, tehdyn tulkinnan kohteesta on huomautettava, että näissä tuomioissa käsiteltiin myös pk-yrityksiä koskevassa suosituksessa tai sitä edeltävässä suosituksessa 96/280 määriteltyä riippumattomuusperustetta eikä valittaja ole esittänyt yhtäkään argumenttia, joka osoittaisi, ettei esillä olevan asian olosuhteissa voida soveltaa unionin tuomioistuimen kyseisissä tuomioissa noudattamaa päättelyä, jonka mukaan tämän perusteen ei voida katsoa täyttyvän, jos asianomaisen suosituksen mukaisten edellytysten muodollisesta täyttämisestä huolimatta taloudellinen tilanne tukee kyseessä olevan yksikön jättämistä yksinomaan pk-yrityksille varattujen etujen ulkopuolelle.
Toiseksi valittajan väitteestä, jolla pyritään erottamaan nyt käsiteltävän asian tosiseikat aikaisempien asioiden tosiseikoista, on todettava yhtäältä, ettei valittaja ole esittänyt syitä, joiden vuoksi sen seikan, mikäli sen oletetaan pitävän paikkansa, ettei se ole tuotantoketjun alkupäässä sijaitsevan osakkaan määräysvallassa, olisi katsottava olevan esteenä sille, että unionin tuomioistuimen omaksumaa lähestymistapaa asioissa, jotka johtivat tämän tuomion 85–91 kohdassa esitettyyn oikeuskäytäntöön, johon tämän tuomion edellisessä kohdassa viitataan, voitaisiin noudattaa myös esillä olevassa asiassa.
Toisaalta on niin, kuten edellä esitetyistä toista ja kolmatta valitusperustetta koskevista arvioinneista ilmenee, ettei valittaja ole esittänyt yhtäkään seikkaa, joka osoittaisi unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 106 ja 107 kohdassa, ettei validointilautakunta ollut jättänyt noudattamatta pk‑yrityksiä koskevaa suositusta todetessaan, että valittaja kuului tosiasiallisesti suureen taloudelliseen ryhmään ja että valittajan ja sen kumppaneiden tai jäsenten välisten organisatoristen yhteyksien vuoksi sen ei voitu katsoa joutuvan kohtaamaan pk-yrityksille tyypillisiä esteitä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana ja näin ollen valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska valittaja on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
Mainitun työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan, jonka mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, nojalla Tšekin tasavallan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

3)
Tšekin tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.