CELEX: 62021CJ0385
Zahtjev za prethodnu odluku
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Članak 101. UFEU‑a
Sankcija koju je izreklo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje
Utvrđivanje iznosa novčane kazne
Uzimanje u obzir prihoda iskazanog na računu dobiti i gubitka
Zahtjev da nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje uzme u obzir drukčiji prihod
Odbijanje tijela nadležnog za tržišno natjecanje
Stvarni gospodarski položaj predmetnog poduzetnika
Načelo proporcionalnosti

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 101. UFEU‑a, u vezi s načelom proporcionalnosti.
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Zenith Media Communications SRL i Consiliula Concurenţei (Vijeće za tržišno natjecanje, Rumunjska) u vezi s odlukom da se tom društvu izrekne novčana kazna za povredu pravila prava tržišnog natjecanja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EZ) br. 1/2003
U skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.):
„Kada tijela država članica [nadležna] za tržišno natjecanje ili nacionalni sudovi primjenjuju nacionalne propise o zaštiti tržišnog natjecanja na sporazume, odluke udruženja poduzetnika ili usklađena djelovanja u smislu članka [101.] stavka 1. [UFUE‑a], koji mogu utjecati na trgovinu između država članica u smislu te odredbe, istovremeno će primjenjivati i članak [101. UFEU‑a] na takve sporazume, odluke ili usklađena djelovanja. […]”
U članku 5. te uredbe određuje se:
„Tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje imaju ovlasti primjenjivati članke [101. i 102. UFEU‑a] u pojedinačnim slučajevima. U tu svrhu, ona mogu, po službenoj dužnosti ili postupajući po pritužbi, donositi odluke u kojima će:
–
zahtijevati da se povreda otkloni,
–
odrediti privremene mjere,
–
prihvatiti obveze,
–
izricati [novčane], dnevne ili druge kazne predviđene nacionalnim propisima.
Ako na temelju informacija koje posjeduju nisu ispunjeni uvjeti za utvrđivanje zabrane, ona mogu također odlučiti da ne postoji temelj za njihovo daljnje postupanje.”
U članku 23. stavku 2. navedene uredbe predviđa se mogućnost da Europska komisija poduzetnicima izriče novčane kazne za povrede odredbi prava tržišnog natjecanja Europske unije. Te novčane kazne ne smiju prelaziti 10 % ukupnog prihoda poduzetnika u prethodnoj poslovnoj godini.
U skladu s člankom 35. stavkom 1. te uredbe:
„Države članice obvezne su odrediti tijelo ili tijela nadležna za tržišno natjecanje za primjenu članaka [101. i 102. UFEU‑a] na način koji će osigurati učinkovitu sukladnost s odredbama iz ove uredbe. […]”
Četvrta direktiva 78/660/EEZ
U članku 2. stavku 1. prvom podstavku Četvrte direktive Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978. na temelju članka [50. stavka 2. točke (g) UFEU‑a] o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava (
SL 1978., L 222, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 16.), kako je izmijenjena Direktivom 2003/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2003. (
SL 2003., L 178, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 32.), propisuje se:
„Godišnji financijski izvještaji obuhvaćaju bilancu, račun dobiti i gubitka i bilješke uz financijski izvještaj. Ti dokumenti sačinjavaju složenu cjelinu.”
Iz članaka 22. do 26. Četvrte direktive 78/660, kako je izmijenjena Direktivom 2003/51, proizlazi to da se neto iznos prihoda iskazuje na računu dobiti i gubitka.
Rumunjsko pravo
U članku 2. stavku 3. Legee concurenței br. 21/1996 (Zakon br. 21/1996 o tržišnom natjecanju), od 10. travnja 1996. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 88 od 30. travnja 1996.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o tržišnom natjecanju), određuje se:
„Kada poduzetnici […] sudjeluju u udruživanju koje se provodi dogovorno, putem sporazuma, kartela, pakta, protokola, ugovora ili na drugi način, bio on izričit, javan ili prikriven, ali bez pravne osobnosti te bez obzira na oblik – alijansa, koalicija, grupa, blok, federacija ili neki drugi – s ciljem počinjenja, u okviru sudjelovanja u navedenom udruživanju, radnji i djela navedenih u stavku 1., na sve poduzetnike primjenjuju se odredbe ovog zakona, uz poštovanje načela proporcionalnosti.”
Članak 5. stavak 1. Zakona o tržišnom natjecanju glasi kako slijedi:
„1.   Zabranjuju se svi sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na rumunjskom tržištu ili na dijelu tog tržišta i kojima se:
(a)
neposredno ili posredno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene ili drugi trgovinski uvjeti;
(b)
ograničuju ili nadziru proizvodnja, tržišta, tehnički razvoj ili ulaganja;
(c)
provodi podjela tržišta ili izvora nabave;
(d)
primjenjuju nejednaki uvjeti na istovrsne poslove s ostalim trgovinskim partnerima, čime ih se stavlja u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju;
(e)
sklapanje ugovorâ uvjetuje time da druga strana preuzme dodatne obveze koje, po svojoj naravi ili prema običajima u trgovini, nisu ni u kakvoj vezi s predmetom tih ugovora.”
U članku 55. stavku 1. točki (a) Zakona o tržišnom natjecanju propisuje se:
„Sljedeće povrede, koje su poduzetnici odnosno udruženja poduzetnika počinili namjerno ili nepažnjom, čine prekršaj koji se kažnjava novčanom kaznom koja ne smije prelaziti 10 % ukupnog globalnog prihoda poduzetnika odnosno udruženja poduzetnika u poslovnoj godini koja prethodi izricanju kazne:
(a)
povreda članaka 5. i 6. ovog zakona, kao i članaka 101. i 102. UFEU‑a […]”
U prilogu Ordinulu nr. 420, pentru punerea în aplicare a Instrucțiunilor privind individualizarea sancțiunilor pentru contravențiile prevăzute la articolul [55] din legea concurenței nr. 21/1996 (Odluka br. 420 o provedbi uputa za konkretno utvrđivanje sankcija za upravne prekršaje iz članka [55.] Zakona o tržišnom natjecanju) od 2. rujna 2010. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 638 od 10. rujna 2010.), nalaze se upute za izračun novčanih kazni namijenjene Vijeću za tržišno natjecanje (u daljnjem tekstu: upute za konkretno utvrđivanje sankcija), u okviru kojih se u poglavlju II. točki A propisuje:
„A. Utvrđivanje osnovnog iznosa
1.   Osnovni iznos utvrđuje se s obzirom na težinu i trajanje povrede. On se izračunava zbrajanjem dvaju iznosa navedenih u nastavku, ovisno o težini i trajanju:
x težina + y trajanje = osnovni iznos
2.   Kao polazišna točka za utvrđivanje osnovnog iznosa novčane kazne u slučajevima prekršaja navedenih u članku [55.] Zakona uzima se ukupan prihod koji je počinitelj prekršaja ostvario u poslovnoj godini koja prethodi izricanju kazne, utvrđen u skladu s važećim poreznim propisima.”
U točkama 33., 46. i 253. Ordinula nr. 3055, pentru aprobarea Reglementarilor contabile conforme cu directivele europene (Odluka br. 3055 o potvrđivanju knjigovodstvenih pravila u skladu s direktivama Unije) od 29. listopada 2009. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 766 od 10. studenoga 2009., u daljnjem tekstu: Odluka o potvrđivanju knjigovodstvenih pravila), propisuje se:
„33. (1) Neto prihod uključuje iznose ostvarene prodajom robe i pružanjem usluga u okviru tekućeg poslovanja gospodarskog subjekta, bez trgovačkih popusta, poreza na dodanu vrijednost i drugih poreza izravno povezanih s prihodom.
[…]
46. (1) Načelo nadređenosti sadržaja formi. Prikazivanje vrijednosti u okviru elemenata bilance i računa dobiti i gubitka provodi se vodeći računa o gospodarskom temelju transakcije odnosno prijavljene operacije, a ne samo o njezinu pravnom obliku.
(2) Cilj poštovanja tog načela je knjiženje i vjerno prikazivanje ekonomsko‑financijskih transakcija u skladu s gospodarskom stvarnošću, iskazivanjem prava i obveza te rizika povezanih s navedenim transakcijama.
[…]
(4) Gospodarski subjekti dužni su prilikom knjiženja ekonomsko‑financijskih transakcija uzeti u obzir sve raspoložive informacije kako bi se na najmanju moguću mjeru svele situacije u kojima se priroda transakcije, utvrđena na temelju načela nadređenosti sadržaja formi, razlikuje od one koja bi bila utvrđena da se ne primjenjuje to načelo.
[…]
253. […]
(2) Iznosi koje je gospodarski subjekt primio za račun treće osobe, uključujući u slučajevima ugovora o posredovanju, komisijskoj prodaji ili trgovinskom zastupanju, koji su sklopljeni u skladu sa zakonom, nisu prihodi od tekućeg poslovanja, čak i ako se, sa stajališta poreza na dodanu vrijednost, osobe koje djeluju u svoje ime smatraju kupcima preprodavačima. U tom slučaju, prihode od tekućeg poslovanja čine dospjele provizije.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Vijeće za tržišno natjecanje utvrdilo je odlukom od 3. prosinca 2014. da je više poduzetnika koji nude usluge oglašivačkih agencija, među kojima i tužitelj u glavnom postupku, u razdoblju od 26. ožujka do 17. listopada 2012. počinilo jedinstvenu i trajnu povredu članka 5. stavka 1. Zakona o tržišnom natjecanju i članka 101. stavka 1. UFEU‑a, sudjelovanjem u zabranjenom sporazumu čiji je cilj bio isključivanje konkurentskih oglašivačkih agencija s rumunjskog tržišta (u daljnjem tekstu: odluka Vijeća za tržišno natjecanje). Tužitelju u glavnom postupku izrečena je novčana kazna u iznosu od 2146199 rumunjskih leja (RON) (oko 484759 eura), što predstavlja 2,52 % njegovih prihoda, kako proizlaze iz računa dobiti i gubitka za poslovnu godinu 2013.
Tužitelj u glavnom postupku podnio je Curtei de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) tužbu zahtijevajući poništenje odluke Vijeća za tržišno natjecanje odnosno, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne uzimanjem u obzir gornje granice koja bi proizišla iz pravilnog utvrđivanja njegova prihoda. Ta tužba odbijena je presudom od 8. lipnja 2016.
U prilog osnovanosti žalbe koju je podnio protiv te presude Înalti Curte de Casaţie şi Justiţie (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska), sudu koji je uputio zahtjev, tužitelj u glavnom postupku ističe da, kao oglašivačka agencija, obavlja djelatnost posrednika između oglašivača i pružatelja usluga oglašavanja, poput televizijskih postaja. Oglašivačke agencije isplaćuju pružateljima usluga oglašavanja njihovu naknadu, koju naplaćaju od oglašivača. Potonji navedenim agencijama plaćaju naknadu u obliku provizije. Isključivo ta provizija čini prihod agencije za oglašavanje. Vijeće za tržišno natjecanje uzelo je u obzir, kao osnovicu za izračun izrečene novčane kazne, prihod iskazan u poslovnim knjigama tog tužitelja, koji uključuje ne samo primljene provizije, nego i iznose koji su preko njega plaćeni pružateljima usluga oglašavanja. Tužitelj u glavnom postupku smatra da je na taj način Vijeće za tržišno natjecanje povrijedilo točku 253. podtočku 2. Odluke o potvrđivanju knjigovodstvenih pravila i odbilo primijeniti zakonske odredbe i sudsku praksu koji se tiču izračuna prihoda posrednika, a temelje se na točki 152. njegovih uputa od 5. kolovoza 2010. o pravilima koja se primjenjuju u području kontrole koncentracija. Navedeni tužitelj smatra da je na taj način sankcioniran zbog načina na koji vodi svoje poslovne knjige, a ne zbog povrede prava tržišnog natjecanja koju je navodno počinio. U tim je okolnostima Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu), odbijanjem tužbe protiv odluke Vijeća za tržišno natjecanje, propustila – protivno načelu proporcionalnosti – uzeti u obzir stvarne prihode tužitelja u glavnom postupku.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su prije donošenja te odluke svi inkriminirani poduzetnici tvrdili da je Vijeće za tržišno natjecanje trebalo, za potrebe utvrđivanja iznosa novčane kazne, u obzir uzeti samo njihove stvarne prihode, a ne prihode u cjelini. Međutim, u spomenutoj odluci, Zakonu o tržišnom natjecanju i uputama za konkretno utvrđivanje sankcija kao osnovica za izračun novčanih kazni navodi se ukupni prihod koji proizlazi iz godišnjih financijskih izvještaja, pri čemu nema razlikovanja s obzirom na sastavne dijelove tog prihoda odnosno djelatnost predmetnog poduzetnika. Upute za konkretno utvrđivanje sankcija ne ostavljaju nikakvu marginu prosudbe Vijeću za tržišno natjecanje kako bi se izbjegla opasnost od proizvoljnosti. Na taj način, inkriminirani poduzetnik ne može se pozvati na neusklađenost prihoda iskazanog na svojem računu dobiti i gubitka s u tom smislu mjerodavnim knjigovodstvenim pravilima jer navedeni prihod proizlazi iz njegovih vlastitih odluka i knjigovodstvene evidencije.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev napominje da u skladu s točkom 253. podtočkom 2. Odluke o potvrđivanju knjigovodstvenih pravila prihode posrednika čine provizije koje prima kao naknadu za pružanje posredničkih usluga i da je u predmetu koji se ticao koncentracija Vijeće za tržišno natjecanje izvršilo vlastitu procjenu prihoda tužitelja u glavnom postupku kako bi u obzir uzelo samo provizije koje je primio za svoje posredničke usluge.
Sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da u tim okolnostima mora odvagnuti, s jedne strane, načela predvidljivosti i proporcionalnosti te, s druge strane, odvraćajući karakter sankcije, kako bi utvrdio je li Vijeće za tržišno natjecanje dužno u obzir uzeti samo dio prihoda koji čine provizije koje je primio tužitelj u glavnom postupku. To odvagivanje valja provesti s obzirom na obvezu lojalne suradnje i obvezu država članica da se suzdrže od svih mjera koje bi mogle ugroziti djelotvornu primjenu članka 101. UFEU‑a.
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li se načelo proporcionalnosti povrijediti pristupom u skladu s kojim je Vijeće za tržišno natjecanje dužno utvrditi osnovni iznos novčane kazne s obzirom na prihod iskazan na računu dobiti i gubitka tužitelja u glavnom postupku, koji, osim provizija za posredničke usluge, uključuje i iznose primljene od oglašivača i uplaćene pružateljima usluga oglašavanja. Prema mišljenju tog suda, zaključak prema kojem Vijeće za tržišno natjecanje nije ovlašteno uzeti u obzir prihod različit od navedenog može ga navesti na to da izrekne novčanu kaznu koja, iako predvidljiva i odvraćajuća, ne odražava stvarni gospodarski položaj predmetnog poduzetnika i na taj način povređuje spomenuto načelo.
U tim je okolnostima Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„Treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 101. UFEU‑a tumačiti na način:
1.
da tijelu države članice nadležnom za tržišno natjecanje nalažu obvezu da nacionalno pravno pravilo kojim se uređuje pitanje izricanja novčane kazne u skladu s načelom proporcionalnosti tumače tako da treba provjeriti okolnost odražava li ukupan prihod, kako je iskazan na računu [dobiti i gubitka] za prethodnu poslovnu godinu, na vjeran način ekonomsko‑financijske transakcije u skladu s gospodarskom stvarnošću?
2.
da im se, u vezi s načelom proporcionalnosti, protivi praksa tijela države članice nadležnog za tržišno natjecanje u okviru koje se novčana kazna izriče s obzirom na prihod iskazan na računu [dobiti i gubitka] za prethodnu poslovnu godinu, koji uključuje iznose ponovno fakturirane krajnjim kupcima na ime usluga u pogledu kojih je izvršena djelatnost posredovanja pri kupnji medijskog prostora, a ne samo provizije za djelatnost posredovanja?
3.
da im se protivi tumačenje nacionalnog pravnog pravila u skladu s kojim sankcionirani poduzetnik snosi odgovornost za pravilno evidentiranje u poslovnim knjigama i za vjerno prikazivanje ekonomsko‑financijskih transakcija u skladu s gospodarskom stvarnošću, te da je tijelo države članice koje je nadležno za tržišno natjecanje vezano načinom na koji sankcionirani poduzetnik ispunjava tu obvezu?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
Vijeće za tržišno natjecanje ističe, kao prvo, to da su prethodna pitanja nedopuštena zbog toga što sud koji je uputio zahtjev zapravo traži od Suda da protumači pojam „prihod”, sadržan u nacionalnom pravnom pravilu, i da sam odluči o činjenicama iz glavnog postupka.
Točno je da su, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, funkcije Suda i suda koji je uputio zahtjev međusobno jasno odvojene i da je isključivo potonji nadležan za tumačenje nacionalnog zakonodavstva i ocjenu činjenica u glavnom postupku (presuda od 14. studenoga 2019., Spedidam,
C‑484/18
,
EU:C:2019:970
, t.
28.
i navedena sudska praksa).
Međutim, protivno onomu što tvrdi Vijeće za tržišno natjecanje, sud koji je uputio zahtjev ne traži od Suda tumačenje nacionalnog prava.
Naime, prethodna pitanja koja je postavio taj sud odnose se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 101. UFEU‑a, u vezi s načelom proporcionalnosti, u kontekstu spora koji se odnosi na zakonitost iznosa novčane kazne koju je nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje izreklo tužitelju u glavnom postupku za povredu nacionalnih pravila tržišnog natjecanja i prava tržišnog natjecanja Unije. Konkretno, navedeni sud nastoji ishoditi relevantne elemente tumačenja prava Unije kako bi utvrdio u kojoj je mjeri, pri izračunu tog iznosa, obvezno uzimanje u obzir prihoda iskazanog u poslovnim knjigama.
Vijeće za tržišno natjecanje ističe, kao drugo, da su prethodna pitanja hipotetska jer tužitelj u glavnom postupku nije, tijekom upravnog postupka, dovodio u pitanje točnost knjiženja koje je proveo na svojem računu dobiti i gubitka, nego je isključivo tvrdio to da je za potrebe izračuna novčane kazne u obzir valjalo uzeti samo jedan dio njegovih prihoda.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, samo na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri pitanja koja postavlja Sudu relevantna. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 12. svibnja 2022., Servizio Elettrico Nazionale i dr.,
C‑377/20
,
EU:C:2022:379
, t.
32.
i navedena sudska praksa).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 12. svibnja 2022., Servizio Elettrico Nazionale i dr.,
C‑377/20
,
EU:C:2022:379
, t.
33.
i navedena sudska praksa).
U predmetnom je slučaju dostatno istaknuti, kao što je to već utvrđeno u točki 25. ove presude, da se prethodna pitanja odnose na tumačenje prava Unije. S jedne strane, ništa ne upućuje na to da zatraženo tumačenje tog prava nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka s obzirom na to da svako od postavljenih pitanja može sudu koji je uputio zahtjev pomoći da donese odluku o zakonitosti iznosa novčane kazne izrečene tužitelju u glavnom postupku i da time riješi spor. S druge strane, odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sadržava sve činjenične i pravne elemente koji su potrebni za davanje odgovora na ta pitanja. U tim okolnostima ne može se smatrati da su spomenuta pitanja irelevantna.
Slijedom navedenog, pitanja koja je postavila Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Vrhovni kasacijski sud) dopuštena su.
Meritum
Svojim trima pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 101. UFEU‑a, u vezi s načelom proporcionalnosti, tumačiti na način da im se protive nacionalni propisi ili praksa u skladu s kojima je pri izračunu novčane kazne koja se poduzetniku izriče za povredu članka 101. UFEU‑a nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje dužno, u svim slučajevima, uzeti u obzir prihod iskazan na računu dobiti i gubitka tog poduzetnika, pri čemu nema mogućnost ispitati dokaze koje je potonji iznio kako bi pokazao da navedeni prihod ne odražava njegov stvarni gospodarski položaj i da stoga valja, na ime prihoda, u obzir uzeti drugi iznos koji odražava taj položaj.
U skladu s člankom 35. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, države članice obvezne su odrediti tijelo ili tijela nadležna za tržišno natjecanje zadužena za primjenu članka 101. UFEU‑a na način koji će osigurati učinkovitu sukladnost s odredbama iz te uredbe. Na taj način određena tijela, u skladu s navedenom uredbom, moraju osigurati djelotvornu primjenu te odredbe UFEU‑a u općem interesu (presuda od 7. prosinca 2010., VEBIC,
C‑439/08
,
EU:C:2010:739
, t.
56.
).
U tu se svrhu u članku 5. Uredbe br. 1/2003 propisuje da nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje koje je zaduženo za primjenu članka 101. UFEU‑a može, među ostalim, izricati novčane, dnevne i druge kazne predviđene nacionalnim propisima.
Upućivanje, u članku 5. Uredbe br. 1/2003, na odredbe nacionalnog prava kojima se propisuju sankcije za povredu članka 101. UFEU‑a podrazumijeva dužnost država članica da na temelju članka 4. stavka 3. drugog i trećeg podstavka UEU‑a poduzmu sve potrebne mjere kako bi osigurale područje primjene i učinkovitost te odredbe UFEU‑a. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u nedostatku pravnog uređenja Unije u nekom području, države članice svoju nadležnost moraju izvršavati uz poštovanje prava Unije i osobito načela djelotvornosti. Na taj način, one ne smiju onemogućiti ili pretjerano otežati provedbu prava Unije i posebice u području prava tržišnog natjecanja trebaju voditi računa o tome da pravila koja utvrđuju ili primjenjuju ne ugrožavaju djelotvornu primjenu članka 101. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export,
C‑308/19
,
EU:C:2021:47
, t.
47.
i
48.
i navedenu sudsku praksu). Prema tome, iako zadržavaju pravo na izbor sankcija, države članice moraju osobito voditi računa o tome da se povrede članka 101. sankcioniraju u materijalnopravnim i procesnopravnim uvjetima koji sankciju čine učinkovitom, proporcionalnom i odvraćajućom (vidjeti u tom smislu presude od 14. rujna 2017., Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība,
C‑177/16
,
EU:C:2017:689
, t.
68.
i od 3. travnja 2019., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, t.
37.
).
U pogledu potonjega valja podsjetiti na to da se načelom proporcionalnosti zahtijeva, konkretno, u području sankcija, s jedne strane, da izrečena sankcija odgovara težini kažnjivog djela i, s druge strane, da se prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne uzmu u obzir pojedinačne okolnosti slučaja (vidjeti po analogiji presudu od 4. listopada 2018., Link Logistik N&N,
C‑384/17
,
EU:C:2018:810
, t.
45.
).
Osim toga, kada je riječ o izricanju novčane kazne za povredu članka 101. UFEU‑a, iz sudske prakse Suda koja se odnosi na Komisijine ovlasti na temelju članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003 proizlazi to da zahtjev prema kojem novčana kazna izrečena poduzetniku koji je povrijedio članak 101. UFEU‑a ne smije prelaziti 10 % ukupnog prihoda poduzetnika u prethodnoj poslovnoj godini ima za cilj upravo osigurati to da se, u skladu s načelom proporcionalnosti, željeni učinak na predmetnog poduzetnika ocjenjuje od slučaja do slučaja, osobito vodeći računa o prihodu koji odražava njegov stvarni gospodarski položaj u razdoblju tijekom kojeg je povreda počinjena (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2015., LG Display i LG Display Taiwan/Komisija,
C‑227/14 P
,
EU:C:2015:258
, t.
48.
i
49.
i navedenu sudsku praksu). Naime, pojam „prihod” odnosi se na vrijednost prodaje robe ili usluga koju je ostvario predmetni poduzetnik, odražavajući na taj način njegov stvarni gospodarski položaj (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2017., Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība,
C‑177/16
,
EU:C:2017:689
, t.
65.
).
Iz toga proizlazi da, unatoč tomu što su države članice nedvojbeno nadležne za propisivanje sankcija koje nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje može izreći za povredu članka 101. UFEU‑a, nacionalni propisi ili praksa navedenog nacionalnog tijela u skladu s kojima je potonji u svim slučajevima dužan izračunati iznos novčane kazne vodeći računa samo o prihodu iskazanom na računu dobiti i gubitka, isključujući mogućnost ispitivanja bilo kakvog dokaza ili relevantnog podatka na koji se poziva inkriminirani poduzetnik kako bi pokazao da iznos o kojemu je riječ ne odražava gospodarsku stvarnost, mogli bi dovesti do izricanja novčanih kazni koje prekoračuju granice onog što je nužno za postizanje ciljeva iz članka 101. UFEU‑a.
Naime, ne dirajući time u pravnu i činjeničnu osnovanost razmatranja koja su iznesena u tom smislu na temelju dovoljno konkretnih i dokumentiranih dokaza koje je s tim u vezi ponudio inkriminirani poduzetnik, izrečena novčana kazna mogla bi – iako se nalazi ispod gornje granice koja je utvrđena nacionalnim propisima i određena je na temelju prihoda iskazanog na računu dobiti i gubitka – u stvarnosti prelaziti tu granicu, ako je ona utvrđena na temelju izračuna prihoda koji odražava poduzetnikov stvarni gospodarski položaj.
Nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje stoga mora moći ispitati pravnu i činjeničnu osnovanost svakog dokaza koji može na vjerodostojan način pokazati da iznos prihoda iskazan na računu dobiti i gubitka ne odražava stvarni gospodarski položaj inkriminiranog poduzetnika. U predmetnom je slučaju na nacionalnom tijelu nadležnom za tržišno natjecanje da provjeri je li tužitelj u glavnom postupku doista djelovao, kao što to tvrdi, u svojstvu posrednika koji je iznose primio za račun treće osobe, za što je ostvario primitke u obliku provizija, te da ga ispita o konkretnim razlozima zbog kojih nije smatrao potrebnim ispraviti iznos prihoda iskazan na računu dobiti i gubitka. Prema tome, na navedenom je tijelu da iz pruženih pojašnjenja izvede odgovarajuće zaključke, kako bi osiguralo da novčana kazna bude odvraćajuća i u skladu s načelom proporcionalnosti.
Protivno onomu što tvrdi Vijeće za tržišno natjecanje, nužnost utvrđivanja novčane kazne na temelju objektivnih kriterija i potreba da se osigura njezina predvidljivost ne mogu dopustiti drukčije tumačenje.
Naime, s jedne strane, svako nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje dužno je prilagoditi iznos novčane kazne posebnostima svakog pojedinačnog slučaja, vodeći računa o objektivnim kriterijima poput težine i trajanja povrede te o eventualnim otegotnim i olakotnim okolnostima, kako bi osiguralo da ta novčana kazna bude učinkovita, odvraćajuća i proporcionalna.
Kada je riječ, s druge strane, o predvidljivosti novčane kazne, valja istaknuti da je ta predvidljivost zajamčena odredbama nacionalnog prava koje predmetnim poduzetnicima omogućuju da unaprijed utvrde gornju granicu novčane kazne koju im može izreći nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje, kao i objektivne čimbenike koje je ono uzelo u obzir pri izračunu te kazne, pri čemu se navedenim odredbama uspostavlja okvir za izvršavanje ovlasti tog tijela (vidjeti po analogiji presudu od 23. travnja 2015., LG Display i LG Display Taiwan/Komisija,
C‑227/14 P
,
EU:C:2015:258
, t.
51.
).
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 101. UFEU‑a, u vezi s načelom proporcionalnosti, treba tumačiti na način da im se protive nacionalni propisi ili praksa u skladu s kojima je pri izračunu novčane kazne koja se poduzetniku izriče za povredu članka 101. UFEU‑a nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje dužno, u svim slučajevima, uzeti u obzir prihod iskazan na računu dobiti i gubitka tog poduzetnika, pri čemu nema mogućnost ispitati dokaze koje je potonji iznio kako bi pokazao da navedeni prihod ne odražava njegov stvarni gospodarski položaj i da stoga valja, na ime prihoda, u obzir uzeti drugi iznos koji odražava taj položaj, pod uvjetom da su ti dokazi konkretni i dokumentirani.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 4. stavak 3. UEU‑a i članak 101. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protive nacionalni propisi ili praksa u skladu s kojima je pri izračunu novčane kazne koja se poduzetniku izriče za povredu članka 101. UFEU‑a nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje dužno, u svim slučajevima, uzeti u obzir prihod iskazan na računu dobiti i gubitka tog poduzetnika, pri čemu nema mogućnost ispitati dokaze koje je potonji iznio kako bi pokazao da navedeni prihod ne odražava njegov stvarni gospodarski položaj i da stoga valja, na ime prihoda, u obzir uzeti drugi iznos koji odražava taj položaj, pod uvjetom da su ti dokazi konkretni i dokumentirani.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski