CELEX: 62018CJ0259
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 97/67/EY
Yhteiset säännöt postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämisestä
Postin yleispalvelun tarjoaminen
Palveluntarjoajaksi nimetyn toimijan yksinoikeudet
Muiden suoritetun postimaksun osoittavien merkkien kuin postimerkkien liikkeeseen laskeminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY (
EYVL 1998, L 15, s. 14
), sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/6/EY (
EUVL 2008, L 52, s. 3
) (jäljempänä direktiivi 97/67), tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Sociedad Estatal Correos y Telégrafos SA (jäljempänä Correos) ja Asendia Spain SLU ja joka koskee sitä, että viimeksi mainittu pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 97/67
Direktiivin 97/67 johdanto-osan 8, 16 ja 20 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8)
toimenpiteet, joilla pyritään varmistamaan markkinoiden asteittainen ja säännelty vapauttaminen ja turvaamaan asianmukainen tasapuolisuus sen toteuttamisessa, ovat välttämättömiä postialan palvelujen vapaan tarjoamisen takaamiseksi yhteisön koko alueella yleispalvelujen tarjoajien velvollisuudet ja oikeudet huomioon ottaen,
– –
(16)
sellaisten palvelujen valikoiman säilyttäminen, jotka voidaan perustamissopimuksen sääntöjen mukaisesti mutta kilpailua koskevien sääntöjen soveltamista kuitenkaan rajoittamatta varata, on ilmeisesti perusteltua tasapainoisten rahoitusedellytysten vallitessa toteutettavan yleispalvelun toiminnan varmistamiseksi; – –
– –
(20)
jäsenvaltioilla voi yleisen järjestyksen ja turvallisuuden vuoksi olla perusteltuja syitä myöntää yhdelle tai useammalle nimeämälleen taholle oikeus postilähetysten vastaanottamiseen tarkoitettujen postilaatikoiden sijoittamiseen yleisille alueille; samoista syistä niillä on oikeus nimetä yksi tai useampi taho, joiden tehtävänä on huolehtia lähtömaan osoittavien postimerkkien liikkeelle laskemisesta, sekä ne tahot, joiden tehtävänä on huolehtia kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti oikeudellisissa ja hallinnollisissa menettelyissä käytettävien kirjattuja lähetyksiä koskevien palvelujen tarjoamisesta; – –”
Direktiivin 7 artiklan 1–4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot eivät saa myöntää tai pitää voimassa postipalvelujen käyttöönottoa ja tarjontaa koskevia yksin- tai erityisoikeuksia. Jäsenvaltiot voivat rahoittaa yleispalvelun tarjonnan yhdellä tai useammalla 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuista tavoista tai muulla perustamissopimuksen mukaisella tavalla.
2.   Jäsenvaltiot voivat varmistaa yleispalvelun tarjonnan hankkimalla niihin kuuluvia palveluja noudattaen julkisiin hankintoihin sovellettavia sääntöjä, joihin kuuluvat julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31 päivänä maaliskuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY [(
EUVL 2004, L 134, s. 114
)] mukaisesti kilpailuun perustuva neuvottelumenettely tai neuvottelumenettelyt, joissa hankintailmoitus joko julkaistaan tai ei julkaista.
3.   Jos jäsenvaltio toteaa, että yleispalveluvelvoitteet, joista on säädetty tässä direktiivissä, johtavat nettokustannuksiin, laskettuna siten, että otetaan liite I huomioon, ja aiheuttavat yleispalvelun tarjoajalle tai tarjoajille kohtuuttoman taloudellisen rasitteen, se voi ottaa käyttöön:
a)
järjestelmän, jolla myönnetään asianomaisille yrityksille korvaus julkisista varoista; tai
b)
järjestelmän, jolla yleispalveluvelvoitteiden nettokustannukset jaetaan palvelujen tarjoajien ja/tai käyttäjien kesken.
4.   Jos nettokustannukset jaetaan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti, jäsenvaltiot voivat perustaa korvausrahaston, jota voidaan rahoittaa palveluntarjoajilta ja/tai käyttäjiltä perittävillä maksuilla ja jota tätä tarkoitusta varten hallinnoi edunsaajasta tai edunsaajista riippumaton elin. Jäsenvaltiot voivat asettaa 9 artiklan 2 kohdan mukaisen valtuutusten myöntämisen ehdoksi sen, että palvelun tarjoajat velvoitetaan maksamaan tukiosuus mainittuun rahastoon tai noudattamaan yleispalveluvelvoitteita. Edellä 3 artiklassa säädettyjä yleispalvelun tarjoajien yleispalveluvelvoitteita voidaan rahoittaa tällä tavalla.”
Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Edellä olevan 7 artiklan säännöksillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta järjestää postilaatikkojen asettaminen yleisille alueille, postimerkkien liikkeeseen laskeminen ja oikeudellisissa tai hallinnollisissa menettelyissä käytettäviä kirjattuja lähetyksiä koskevat palvelut kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti.”
Direktiivi 2008/6
Direktiivin 2008/6 johdanto-osan 2, 10, 11, 13 ja 25 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)
– – direktiivissä 97/67/EY luotiin postialaa koskeva yhteisön tason sääntelykehys, muun muassa toimenpiteet yleispalvelun takaamiseksi ja enimmäisrajat postipalveluille, jotka jäsenvaltiot voivat varata yleispalvelun tarjoajilleen yleispalvelun ylläpitämiseksi ja joita on määrä vähentää asteittain, ja asetettiin aikataulu markkinoiden kilpailulle avaamisen jatkamista koskevien päätösten tekemiselle postipalvelujen sisämarkkinoiden luomiseksi.
– –
(10)
Direktiivin 97/67/EY mukaisesti on tehty ennakoiva tutkimus, jossa kunkin jäsenvaltion osalta arvioidaan, mitä vaikutuksia yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden täysimääräisellä toteuttamisella vuonna 2009 on yleispalveluun. Lisäksi komissio on tehnyt yhteisön postialaa koskevan perusteellisen selvityksen, muun muassa tilannut tutkimuksia alan taloudellisesta, sosiaalisesta ja teknologisesta kehityksestä, ja kuullut laajalti asianomaisia osapuolia.
(11)
Ennakoivassa tutkimuksessa todetaan, että perustavoite eli yleispalvelun tarjonnan turvaaminen kestävällä tavalla noudattaen jäsenvaltioiden direktiivin 97/67/EY mukaisesti määrittelemää laatustandardia voidaan saavuttaa koko yhteisössä vuoteen 2009 mennessä ilman, että on tarpeen säilyttää varatut palvelut.
– –
(13)
Ennakoiva tutkimus osoittaa, että palvelujen varaamista ei enää ole pidettävä suositeltavana yleispalvelun rahoitusratkaisuna. – –
– –
(25)
Toteutettujen tutkimusten perusteella ja ottaen huomioon postipalvelujen sisämarkkinoiden täysimääräisten mahdollisuuksien hyödyntäminen on aiheellista lopettaa varattujen palvelujen ja erityisoikeuksien käyttö keinona varmistaa yleispalvelun rahoitus.”
Espanjan oikeus
Postin yleispalvelusta, käyttäjien oikeuksista ja postimarkkinoista 30.12.2010 annetun lain 43/2010 (Ley 43/2010 del servicio postal universal, de los derechos de los usuarios y del mercado postal) (BOE nro 318, 31.12.2010, s. 109195; jäljempänä laki 43/2010), jolla direktiivi 2008/6 saatetaan osaksi Espanjan oikeutta, 33 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Nimetylle toimijalle taataan postin yleispalvelun tarjoamisen ja sen toimivuuden varmistamiseksi se, että
– –
e)
se huolehtii postimerkkien tai muiden suoritetun postimaksun osoittavien merkkien myynnistä, ja vähittäismyynti voidaan toteuttaa postiverkon tai kolmansien välityksellä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Correos on nimetty laissa 43/2010 toimijaksi, joka vastaa postin yleispalvelusta Espanjassa.
Asendia Spain on toimija, jolla on valtuutus tarjota postipalveluja Espanjan markkinoilla.
Koska viimeksi mainittu pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä, Correos on nostanut sitä vastaan sopimatonta kilpailua koskevan kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eli Juzgado de lo Mercantil n
o
3 de Madridissa (Madridin kauppatuomioistuin nro 3, Espanja).
Tässä yhteydessä Correos väittää, että seuraavat kolme Asendia Spainin toimintatapaa ovat olleet sopimattomia ja aiheuttaneet Correosille vahinkoa: ensinnäkin se pitää kaupan sellaisia suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä tai ennakolta maksettuja etikettejä, joissa jäljitellään Correosin käyttämiä postimerkkejä ja jotka ovat omiaan sekoittumaan niihin; toiseksi se pitää tällaisia merkkejä kaupan sisäisen postiverkkonsa ulkopuolella, ja kolmanneksi se ei informoi kyseisten merkkien käyttäjiä riittävästi siitä, että näillä merkeillä varustettuja kirjeitä voidaan jättää vain tiettyihin postilaatikoihin.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan se, ovatko Asendia Spainin toimintatavat sopimattomia, riippuu Correosille laissa 43/2010 annettujen takeiden ulottuvuudesta. Tältä osin kyseinen tuomioistuin mainitsee Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin, Espanja) oikeuskäytännön, jonka valossa ei voida sulkea pois sitä, että lain 43/2010 33 §:n e kohtaa olisi tulkittava siten, että Correosille olisi annettava yksinoikeus siltä osin kuin kyse on muiden suoritetun postimaksun osoittavien merkkien kuin postimerkkien pitämisestä kaupan.
Juzgado de lo Mercantil n
o
3 de Madrid on epävarma mainitun näin tulkitun säännöksen yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa, joten se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Ovatko [direktiivin 97/67] 7 artiklan 1 kohta ja 8 artikla esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan postin yleispalvelun tarjoajaksi nimetylle postitoimijalle annettu tae sisältää sen, että tämä toimija on ainoa, jolla on valtuutus myydä muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä?
2)
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, sopiiko Euroopan unionin postisäännöstön kanssa yhteen se, että yksityisiä postitoimijoita vaaditaan järjestämään fyysisiä asiakaspalvelupisteitä voidakseen myydä ja pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kysymysten tutkittavaksi ottaminen
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita ne tarvitsevat ratkaistakseen niiden käsiteltäviksi saatetut asiat (tuomio 27.11.2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä asiayhteydessä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin (tuomio 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän johdosta olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 6.9.2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä viimeksi mainitusta seikasta on todettava, että tarve tulkita unionin oikeutta siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, edellyttää, että tämän on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Unionin tuomioistuimella nimittäin on ainoastaan toimivalta lausua unionin oikeuden tulkinnasta sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (määräys 21.6.2018, Idroenergia,
C‑166/18
, ei julkaistu,
EU:C:2018:476
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen on myös esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella se on päätynyt pohtimaan unionin oikeuden tiettyjen määräysten ja säännösten tulkintaa ja pitämään tarpeellisena ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle. Lisäksi on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden määräykset ja säännökset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä määräykset ja säännökset ja sen käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (määräys 21.6.2018, Idroenergia,
C‑166/18
, ei julkaistu,
EU:C:2018:476
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nämä ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevat vaatimukset mainitaan nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa, josta kansallisen tuomioistuimen oletetaan SEUT 267 artiklaan perustuvassa yhteistyössä olevan tietoinen ja jota sen on tunnollisesti noudatettava (määräys 21.6.2018, Idroenergia,
C‑166/18
, ei julkaistu,
EU:C:2018:476
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi kyseiset vaatimukset ilmenevät myös kansallisille tuomioistuimille ennakkoratkaisupyyntöjen tekemisestä annettujen Euroopan unionin tuomioistuimen suositusten (
EUVL 2018, C 257, s. 1
) 15 kohdasta. Näiden suositusten 16 kohdasta ilmenee lisäksi, että ”ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen on esitettävä pyynnössään täsmälliset viittaukset kansallisen oikeuden säännöksiin, joita pääasian oikeudenkäyntiä koskeviin tosiseikkoihin sovelletaan” (ks. vastaavasti määräys 21.6.2018, Idroenergia,
C‑166/18
, ei julkaistu,
EU:C:2018:476
,
ja
kohta).
Kirjallisissa huomautuksissaan komissio väittää, ettei ennakkoratkaisupyyntö sisällä ensimmäisen kysymyksen ymmärtämiseksi riittävästi tietoja pääasian tosiseikoista eikä asian kannalta merkityksellisestä kansallisesta säännöstöstä. Niinpä sen mielestä tämä kysymys on jätettävä tutkimatta.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin selvästi yhtäältä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on lausuttava sellaisen kaupallisen menettelyn sopimattomuudesta, jossa Asendia Spain pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä, ja toisaalta, että tällaisen menettelyn sopimattomuus riippuu siitä, onko lain 43/2010 33 §:n e kohdassa Correosille annettu yksinoikeus myydä tällaisia suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä yhteensopiva direktiivin 97/67 7 ja 8 artiklan kanssa vai ei.
Se, että komissio katsoo, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen Espanjan oikeudesta antama tulkinta ei pidä paikkaansa ja että lain 43/2010 33 §:n e kohdassa ei siis anneta mitään yksinoikeutta Correosille, ei voi olla asian kannalta merkityksellinen, kun tämän tuomion 16 ja 17 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö otetaan huomioon.
Tästä seuraa, että ensimmäinen kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
Näin ei sitä vastoin ole toisen kysymyksen osalta.
On nimittäin huomattava, että – kuten niin Ranskan hallitus kuin komissiokin pääasiallisesti toteavat kirjallisissa huomautuksissaan – ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei määrittele mitenkään tähän toiseen kysymykseen liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja. Se ei etenkään selosta, millä perusteella se katsoo, että siitä ainoasta ennakkoratkaisupyynnössä mainitusta kansallisesta säännöksestä eli lain 43/2010 33 §:n e kohdasta olisi pääteltävä, että siinä vaaditaan yksityisiä postitoimijoita järjestämään fyysisiä asiakaspalvelupisteitä voidakseen myydä ja pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä.
Ennakkoratkaisupyynnössä ei myöskään eritellä – lukuun ottamatta yleistä viittausta ”Euroopan unionin postisäännöstöön” – niitä unionin oikeuden määräyksiä ja säännöksiä, joiden tulkintaa kansallinen tuomioistuin pyytää, mikä estää unionin tuomioistuinta ymmärtämästä sitä, miten unionin oikeus ja pääasiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa.
Niinpä unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen toiseen kysymykseen, joka ei siis selvästikään täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa taataan postin yleispalvelun tarjoajaksi nimetylle toimijalle yksinoikeus myydä muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on riittävää todeta, että kyseisen 7 artiklan 1 kohdan sanamuodostakin jo ilmenee, että ”jäsenvaltiot eivät saa myöntää tai pitää voimassa postipalvelujen käyttöönottoa ja tarjontaa koskevia yksin- tai erityisoikeuksia”.
Niinpä tämä säännös on esteenä kullekin pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa annetaan postipalvelujen tarjoajille yksinoikeuksia, mukaan lukien siis yksinoikeus pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä.
Tätä puoltaa myös direktiivin 97/67 historiallinen ja teleologinen tulkinta.
Kuten direktiivin 97/67, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä versiossaan, johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee, varattujen palvelujen säilyttämistä nimittäin pidettiin suositeltavana postin yleispalvelun rahoitusratkaisuna. Direktiivin 2008/6 johdanto-osan 10, 11, 13 ja 25 perustelukappaleesta kuitenkin ilmenee, että antaessaan tämän viimeksi mainitun direktiivin unionin lainsäätäjä katsoi lopulta niiden ennakoivien tutkimusten valossa, jotka oli tehty sen arvioimiseksi, mitä vaikutuksia postipalvelujen sisämarkkinoiden täysimääräisellä toteuttamisella olisi yleispalveluun, että perustavoite eli yleispalvelun tarjonnan turvaaminen kestävällä tavalla voitiin vastedes saavuttaa ilman, että oli tarpeen säilyttää varatut palvelut, ja että siis ”o[li] aiheellista lopettaa varattujen palvelujen ja erityisoikeuksien käyttö keinona varmistaa yleispalvelun rahoitus”.
Lisäksi on huomattava, että silloinkin, kun on edelleen tarpeen rahoittaa ulkoisesti yleispalvelun nettomääräisiä jäännöskustannuksia, direktiivin 97/67 7 artiklan 2–4 kohdassa ei mainita yleispalvelun nimenomaisesti sallittujen rahoitusvaihtoehtojen joukossa yksin- tai erityisoikeuksien antamista nimetylle toimijalle.
Edellä esitetyn kanssa ei ole ristiriidassa direktiivin 97/67 8 artikla, jonka mukaan tämän direktiivin 7 artiklan säännöksillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta järjestää muun muassa postimerkkien liikkeeseen laskeminen kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti.
On nimittäin niin, että Asendia Spainin myymien kaltaisten muiden suoritetun postimaksun osoittavien merkkien kuin postimerkkien liikkeeseen laskeminen ei selvästikään kuulu kyseisen 8 artiklan aineelliseen soveltamisalaan, sillä tässä artiklassa viitataan ainoastaan postilaatikkojen asettamiseen yleisille alueille, postimerkkien liikkeeseen laskemiseen ja oikeudellisissa tai hallinnollisissa menettelyissä käytettäviä kirjattuja lähetyksiä koskeviin palveluihin.
Tällaista päätelmää tukee lisäksi se seikka, että yhtäältä kyseistä 8 artiklaa on tulkittava suppeasti, koska siinä otetaan käyttöön poikkeus direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohtaan sisältyvästä pääsäännöstä, jonka tarkoituksena on saavuttaa direktiivin 2008/6 päätavoite eli – kuten jo sen otsikostakin ilmenee – postipalvelujen sisämarkkinoiden täysimääräinen toteuttaminen. Toisaalta direktiivin 97/67 johdanto-osan 20 perustelukappaleesta ilmenee, että jäsenvaltioilla on vain yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen liittyvistä syistä – eikä mistään muusta yleispalvelun rahoitukseen liittyvästä syystä – edelleen oikeus nimetä yksi tai useampi taho, joiden tehtävänä on huolehtia lähtömaan osoittavien postimerkkien liikkeelle laskemisesta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa taataan postin yleispalvelun tarjoajaksi nimetylle toimijalle yksinoikeus myydä muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/6/EY, 7 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa taataan postin yleispalvelun tarjoajaksi nimetylle toimijalle yksinoikeus myydä muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.