CELEX: 62018CJ0009
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Transportas
Direktyva 2006/126/EB
Vairuotojo pažymėjimų tarpusavio pripažinimas
Atsisakymas pripažinti kitoje valstybėje narėje išduotą vairuotojo pažymėjimą
Teisė vairuoti, nustatyta remiantis vairuotojo pažymėjimu

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų (
OL L 403, 2006, p. 18
) 2 straipsnio 1 dalies ir 11 straipsnio 6 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Detlef Meyn iškeltą baudžiamąją bylą dėl motorinės transporto priemonės vairavimo be vairuotojo pažymėjimo.
Teisinis pagrindas
Direktyva 2006/126
Direktyvos 2006/126 8 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Dėl kelių eismo saugumo turėtų būti nustatyti minimalūs vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimai. Reikėtų suderinti vairuotojams privalomus išlaikyti egzaminus ir vairuotojo pažymėjimų išdavimo standartus. Šiuo tikslu reikia nustatyti su motorinių transporto priemonių vairavimu susijusias žinias, įgūdžius ir elgseną, taip pat nustatyti vairavimo egzamino struktūrą atsižvelgiant į šias sąvokas ir iš naujo nustatyti minimalias fizinio ir psichinio tinkamumo vairuoti šias transporto priemones normas.“
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pagal šios direktyvos nuostatas valstybės narės įveda I priede pateiktu Bendrijos pavyzdžiu grindžiamą nacionalinį vairuotojo pažymėjimą. Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimų 1 pusėje esančioje emblemoje yra pažymėjimą išduodančios valstybės narės skiriamasis ženklas.“
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Tarpusavio pripažinimas“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybių narių išduodami vairuotojo pažymėjimai yra tarpusavyje pripažįstami.“
Tos pačios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje apibrėžiamos vairuotojo pažymėjimų išdavimo sąlygos, o jos e punkte, be kita ko, nurodoma, kad vairuotojo pažymėjimas yra išduodamas tik kandidatams į vairuotojus, kurių įprastinė gyvenamoji vieta yra vairuotojo pažymėjimą išduodančioje valstybėje narėje.
Direktyvos 2006/126 11 straipsnyje nustatyta:
„1.   Tais atvejais, kai vienos valstybės narės išduoto galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo savininkas pasirenka įprastinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, jis gali prašyti, kad jo vairuotojo pažymėjimas būtų pakeistas lygiaverčiu pažymėjimu. Pažymėjimą keičianti valstybė narė gali patikrinti[,] kuriai kategorijai pateiktas vairuotojo pažymėjimas iš tikrųjų tebegalioja.
<…>
6.   Tuo atveju, kai valstybė narė keičia trečiosios šalies išduotą vairuotojo pažymėjimą Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimu, pastarajame įrašomas šis keitimas ir vėlesnis atnaujinimas ar naujo pažymėjimo išdavimas.
Keičiama gali būti tik tada, kai trečiosios šalies išduotas vairuotojo pažymėjimas jau yra atiduotas jį keičiančios valstybės narės kompetentingai institucijai. Jei šio vairuotojo pažymėjimo savininkas pakeičia įprastinę gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę, pastaroji neprivalo taikyti 2 straipsnyje nustatyto abipusio pripažinimo principo.“
Vokietijos teisė
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr
(Nutarimas dėl leidimo asmenims dalyvauti kelių eisme) 28 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.   Galiojančių Europos Sąjungos ar [Europos ekonominės erdvės (EEE)] leidimų vairuoti savininkai, kurių įprastinė gyvenamoji vieta <…> yra [Vokietijoje], gali, išskyrus 2–4 dalyse numatytus apribojimus, vairuoti transporto priemonę šioje valstybėje, atsižvelgdami į jiems suteiktas teises. <…>“
Šio nutarimo 28 straipsnio 4 dalyje, be kita ko, numatyta, kad 1 dalyje nurodytas leidimas netaikomas Sąjungoje arba EEE leidimo, išduoto pagal trečiosios valstybės išduotą suklastotą vairuotojo pažymėjimą, savininkams.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2015 m. rugsėjo 1 d. įvykus eismo įvykiui nustatyta, kad D. Meyn, Vokietijos pilietis, gyvenantis Vokietijos teritorijoje, nuo 2006 m., kada iš jo buvo atimtas vairuotojo pažymėjimas, nebeturėjo Vokietijoje suteiktos teisės vairuoti.
Vis dėlto D. Meyn turėjo Lenkijos vairuotojo pažymėjimą, išduotą 2011 m. rugpjūčio 1 d. remiantis 2010 m. lapkričio 3 d. Vengrijos vairuotojo pažymėjimu. Pastarasis vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas keičiant 1986 m. Rusijos vairuotojo pažymėjimą, kuris, kaip paaiškėjo, buvo suklastotas. Už šį suklastoto dokumento naudojimą D. Meyn 2012 m. Vokietijos teismo buvo nuteistas.
2017 m. balandžio 24 d. nuosprendžiu
Amtsgericht Bad Säckingen
(Bad Zekingeno apylinkės teismas, Vokietija) nuteisė D. Meyn už tyčinį vairavimą neturint teisės vairuoti pagal
Straßenverkehrsgesetz
(Kelių eismo įstatymas) 21 straipsnio 1 dalies 1 punktą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam pateiktas apeliacinis skundas dėl šio nuosprendžio, kelia klausimą, ar Nutarimo dėl leidimo asmenims dalyvauti kelių eisme 28 straipsnio 4 dalimi grindžiamas atsisakymas pripažinti valstybės narės vairuotojo pažymėjimą, išduotą remiantis kitos valstybės narės vairuotojo pažymėjimo perraša, kuri pati grindžiama suklastotu trečiosios valstybės išduotu vairuotojo pažymėjimu, atitinka Direktyvos 2006/126 nuostatas.
Šiomis aplinkybėmis
Oberlandesgericht Karlsruhe
(Karlsrūhės aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pripažinimo pareiga pagal [Direktyvos 2006/126] 2 straipsnio 1 dalį taip pat taikoma tuo atveju, kai valstybė narė pakeičia vairuotojo pažymėjimą nepatikrinusi tinkamumo vairuoti, o ankstesnio vairuotojo pažymėjimo pripažinimas nebuvo privalomas (šiuo atveju ankstesnis vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje keičiant trečiosios šalies išduotą vairuotojo pažymėjimą [pagal Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 6 dalies trečią sakinį])?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/126 nuostatos draudžia valstybei narei atsisakyti pripažinti jos teritorijoje įprastinę gyvenamąją vietą turinčio asmens vairuotojo pažymėjimą, išduotą kitoje valstybėje narėje, nepatikrinus tinkamumo vairuoti, remiantis kitoje valstybėje narėje išduotu vairuotojo pažymėjimu, kuris, savo ruožtu, buvo išduotas keičiant trečiosios valstybės išduotą pažymėjimą.
Pirmiausia reikia priminti, kad Direktyvos 2006/126 2 straipsnio 1 dalyje numatytas valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų tarpusavio pripažinimas netaikant jokių formalumų (šiuo klausimu žr. 2017 m. spalio 26 d. Sprendimo I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
,
punktą).
Šiuo tikslu šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatytos vairuotojo pažymėjimų išdavimo sąlygos, o e punkte nurodoma, kad kandidatas į vairuotojus turi turėti savo įprastinę gyvenamąją vietą minėtą vairuotojo pažymėjimą išduodančios valstybės narės teritorijoje.
Minėtos direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje pažymima, kad tais atvejais, kai vienos valstybės narės išduoto galiojančio vairuotojo pažymėjimo savininkas pasirenka įprastinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, jis gali prašyti pakeisi vairuotojo pažymėjimą lygiaverčiu pažymėjimu.
Kiek tai susiję su Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimo (toliau – Bendrijos vairuotojo pažymėjimas) išdavimu keičiant trečiojoje valstybėje išduotą vairuotojo pažymėjimą, nors Direktyvoje 2006/126 nėra nustatyta sąlygų, pagal kurias valstybės narės gali atlikti tokį keitimą, joje vis dėlto numatyta, jog dėl šio keitimo atsiranda pasekmių, susijusių su šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto tarpusavio pripažinimo principo taikymu.
Iš tiesų pagal šios direktyvos 11 straipsnio 6 dalies antrą pastraipą vairuotojo pažymėjimo, išduoto keičiant trečiojoje valstybėje išduotą vairuotojo pažymėjimą, savininko įprastinės gyvenamosios vietos keitimo į kitą valstybę narę atveju pastaroji valstybė narė negali taikyti tarpusavio pripažinimo principo.
Be to, remiantis Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 6 dalies pirma pastraipa, tuo atveju, jei valstybė narė keičia trečiosios šalies išduotą vairuotojo pažymėjimą Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimu, pastarajame įrašomas šis keitimas.
Todėl pagal Direktyvos 2006/126 nuostatas tarpusavio pripažinimo pareiga, įtvirtinta jos 2 straipsnio 1 dalyje, yra susijusi tik su valstybių narių išduotais vairuotojo pažymėjimais, o ne su trečiųjų valstybių išduotais vairuotojo pažymėjimais.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės, D. Meyn gyveno Vokietijoje. Taigi, pagal Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 6 dalies antrą pastraipą Vokietijos Federacinė Respublika neturėjo pripažinti vairuotojo pažymėjimo, kurį D. Meyn išdavė kita valstybė narė keisdama trečiosios valstybės išduotą vairuotojo pažymėjimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto klausia, ar tokia išvada darytina ir tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai vairuotojo pažymėjimas išduotas keičiant kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, kuris, savo ruožtu, buvo išduotas keičiant trečiosios valstybės išduotą pažymėjimą.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad remiantis vien Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 6 dalies antros pastraipos formuluote negalima pateikti atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą. Iš tiesų, iš šios formuluotės matyti, kad ši nuostata yra susijusi su valstybės narės vairuotojo pažymėjimo išdavimu keičiant trečiosios valstybės išduotą vairuotojo pažymėjimą, o ne su valstybės narės vairuotojo pažymėjimo išdavimu keičiant kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, kuris, savo ruožtu, buvo išduotas keičiant trečiosios valstybės išduotą pažymėjimą.
Vis dėlto iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
,
punktas).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2006/126 8 konstatuojamąją dalį šia direktyva siekiama nustatyti minimalius vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimus, kad būtų užtikrintas kelių eismo saugumas.
Valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų tarpusavio pripažinimo pareigos, remiantis Direktyva 2006/126, nustatymas yra pasekmė to, kad šia direktyva nustatyti minimalūs Bendrijos vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimai.
Taigi, vairuotojo pažymėjimą išdavusi valstybė narė turi patikrinti, ar įvykdyti Direktyvos 2006/126 7 straipsnio 1 dalyje numatyti minimalūs Sąjungos teisės reikalavimai, visų pirma susiję su gyvenamąja vieta ir tinkamumu vairuoti, taigi – tai, ar galima pateisinti vairuotojo pažymėjimo išdavimą (2017 m. spalio 26 d. Sprendimo I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
,
punktas).
Darytina išvada, kad jei valstybės narės institucijos išdavė vairuotojo pažymėjimą, kitos valstybės narės neturi teisės tikrinti, ar buvo laikomasi šioje direktyvoje numatytų išdavimo sąlygų, nes valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo turėjimas turi būti laikomas įrodymu, kad jo savininkas šias sąlygas įvykdė tą dieną, kai tas pažymėjimas buvo jam išduotas (2017 m. spalio 26 d. Sprendimo I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
,
punktas).
Vis dėlto Direktyva 2006/126 nesiekiama nustatyti reikalavimų, kurie turi būti įvykdyti keičiant trečiosios valstybės išduotą vairuotojo pažymėjimą, – ši prerogatyva tenka tik valstybėms narėms, todėl šios valstybės negali būti saistomos kitų valstybių narių šiuo klausimu atliktų vertinimų.
Todėl, siekiant išvengti Direktyvoje 2006/126 nustatytų kelių saugumo reikalavimų pažeidimo rizikos, valstybei narei negali būti nustatyta pareiga pripažinti kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, kurio savininko įprastinė gyvenamoji vieta yra šios valstybės narės teritorijoje, nepatikrinus tinkamumo vairuoti, kitos valstybės narės vairuotojo pažymėjimo keitimo atveju, motyvuojant vien tuo, jog pastarasis vairuotojo pažymėjimas prieš tai buvo išduotas keičiant trečiosios valstybės išduotą vairuotojo pažymėjimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyvos 2006/126 nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jos nedraudžia valstybei narei atsisakyti pripažinti jos teritorijoje įprastinę gyvenamąją vietą turinčio asmens vairuotojo pažymėjimą, išduotą kitoje valstybėje narėje, nepatikrinus tinkamumo vairuoti, remiantis kitoje valstybėje narėje išduotu vairuotojo pažymėjimu, kuris, savo ruožtu, buvo išduotas keičiant trečiosios valstybės vairuotojo pažymėjimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jos nedraudžia valstybei narei atsisakyti pripažinti jos teritorijoje įprastinę gyvenamąją vietą turinčio asmens vairuotojo pažymėjimą, išduotą kitoje valstybėje narėje, nepatikrinus tinkamumo vairuoti, remiantis kitoje valstybėje narėje išduotu vairuotojo pažymėjimu, kuris, savo ruožtu, buvo išduotas keičiant trečiosios valstybės vairuotojo pažymėjimą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.