CELEX: 62017CJ0587
Žalba
Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP)
Uredba (EZ) br. 1290/2005
Uredba (EU) br. 1306/2013
Izdaci isključeni iz financiranja od strane Europske unije
Neopravdano plaćene izvozne subvencije
Naplata
Neiscrpljivanje svih pravnih sredstava
Nepodnošenje žalbe u kasacijskom postupku nakon negativnog mišljenja pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija)
Članak 267. UFEU‑a
Nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu
Nepažnja države članice

Svojom žalbom Kraljevina Belgija traži poništenje presude Općeg suda Europske unije od 20. srpnja 2017., Belgija/Komisija (T‑287/16, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2017:531
), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2016/417 od 17. ožujka 2016. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (
SL 2016., L 75, str. 16
.), u dijelu u kojem se njome u odnosu na Kraljevinu Belgiju iz financiranja isključuje iznos od 9601619 eura (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (
SL 2005., L 209, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.) predviđao je:
„U kontekstu podijeljenog upravljanja između država članica(ma) i Zajednice, [Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP)] financira sljedeće izdatke, ostvarene u skladu s pravom Zajednice:
(a)
povrati sredstava za izvoz poljoprivrednih proizvoda u treće zemlje;
[…]”
Člankom 9. stavkom 1. točkom (a) te uredbe bilo je propisano:
„Države članice:
(a)
usvajaju u okviru zajedničke poljoprivredne politike sve zakonodavne, regulatorne i administrativne odredbe te poduzimaju sve druge potrebne mjere za osiguravanje učinkovite zaštite financijskih interesa Zajednice, a osobito u svrhu:
i.
provjere istinitosti i pravilnosti operacija koje se financiraju iz EFJP‑a i [Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR)];
ii.
sprečavanja i praćenja nepravilnosti;
iii.
povrata sredstava izgubljenih zbog nepravilnosti ili nepažnje.”
Sukladno članku 32. stavku 5. četvrtom podstavku i stavku 8. točki (a) navedene uredbe:
„5.   […]
Ako je u okviru postupka povrata konačnim upravnim ili pravnim instrumentom ustanovljeno nepostojanje nepravilnosti, dotična država članica prijavljuje EFJP‑u financijski teret koji snosi kao izdatke u skladu s prvim podstavkom.
[…]
8.   Po završetku postupka iz članka 31. stavka 3., Komisija može odlučiti isključiti iz financiranja iznose za koje se tereti proračun Zajednice u sljedećim slučajevima:
(a)
prema stavcima 5. i 6. ovog članka, ako ustanovi da je nepravilnost ili neizvršen povrat posljedica nepravilnosti ili nepažnje upravnih vlasti ili drugog službenog tijela države članice;
[…]”
Uredba br. 1290/2005 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) [br.] 485/2008 (
SL 2013., L 347, str. 549
. i ispravci
SL 2016., L 130, str. 6
.,
SL 2017., L 327, str. 83
. i
SL 2018., L 233, str. 3
.). Članak 9. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1290/2005 zamijenjen je i preuzet u biti u članku 58. stavku 1. točki (e) Uredbe br. 1306/2013, koji zahtjevima te prve odredbe dodaje među ostalim to da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi pokrenule potrebne sudske postupke, po potrebi, u svrhu povrata neopravdanih plaćanja. Odredbe članka 32. stavka 5. četvrtog podstavka i stavka 8. točke (a) Uredbe br. 1290/2005 u biti su preuzete člankom 54. stavkom 2. drugim podstavkom i stavkom 5. točkom (c) Uredbe br. 1306/2013.
Okolnosti spora
Isplaćene izvozne subvencije i prijevarni ponovni uvoz
Tijekom 1992. godine društvo Générale Sucrière, čiji je pravni sljednik društvo Saint‑Louis Sucre, prodalo je ukupno 24000 tona šećera društvima Metelmann & CO i Sucre Export. Prema ugovorima o prodaji taj je šećer bio namijenjen izvozu izvan Europske unije. Ta dva društva su, intervencijom dvaju posrednika, preprodala 6000 tona navedenog šećera društvima Proud Trading i Shawline Offshore. Ugovori o prodaji predviđali su također da je šećer bio namijenjen trećoj državi i da je trebao napustiti područje Unije bez odgode nakon njegova utovara.
Utovar brodova u luci Antwerpen (Belgija) s odredištem u Uzbekistanu dogodio se između 20. siječnja i 29. ožujka 1993.
Društvo Manuport Services, koje je Saint‑Louis Sucre zadužio, zajedno s društvom Belgian Bunkering and Stevedoring, za transakcije primitka i utovara šećera na brodove kao i pripremu povezane dokumentacije, za njegov je račun pripremilo tu dokumentaciju i prenijelo je izvozne deklaracije o izvozu nadležnom tijelu za plaćanje, odnosno Bureau d’intervention et de restitution belge (Belgijski ured za intervencije i povrat sredstava; u daljnjem tekstu: BIRB), koji se tada zvao Office central des contingents et licences (Središnji ured za kvote i dozvole, Belgija). Na temelju tih deklaracija Saint‑Louis Sucre dobio je od BIRB‑a isplatu predujma u vezi s izvoznom subvencijom na koju bi imao pravo. Te predujmove je na kraju stekao Saint‑Louis Sucre na temelju izvoznih subvencija, kada je priložen dokaz da je šećer zaista napustio carinsko područje Unije.
Nadalje, otkriveno je da je ustvari 6000 tona šećera koji su društva Metelmann & CO i Sucre Export preprodala društvima Proud Trading i Shawline Offshore, nakon što je napustilo luku Antwerpen, bilo preusmjereno s izvornog odredišta te prijevarno ponovno uvezeno u Europsku uniju, u Španjolsku preko luke Guernica, na temelju lažnih dokumenata, odnosno obrazaca T2L. Društvo Saint‑Louis Sucre spontano je obavijestilo BIRB o otkriću prijevarnog ponovnog uvoza.
Kazneni postupak
Presudom hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) od 22. listopada 2003., kojom se potvrđuje presuda rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu, Belgija) od 21. lipnja 2001., dva su pojedinca, koji su djelovali kao posrednici između društava Metelmann & CO i Sucre Export, s jedne strane, i Proud Trading i Shawline Offshore, s druge strane, kazneno osuđena zbog prijevarnog ponovnog uvoza za sastavljanje i uporabu lažnih dokumenata te prijevaru. BIRB je osobito uložio građanskopravni zahtjev protiv tih pojedinaca i postigao je da im se naloži plaćanje naknade štete privremeno određene na jedan cent, pri čemu je ta osuda postala konačna presudom Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) od 22. lipnja 2004.
Građanski postupak povrata
Dana 16. ožujka 1994., nakon što je obaviješten o počinjenoj prijevari, BIRB je društvu Saint‑Louis Sucre naložio da vrati iznos od 167020445 belgijskih franaka (BEF), što odgovara 4140328,68 eura jer su pošiljke šećera koje je to društvo prijavilo za izvoz u Antwerpenu i za koje je podnesen dokaz za izlaz iz carinskog područja Unije kontrolnim dokumentima, odnosno obrascima T5, ponovno uvezene na to područje pod lažnim dokumentima, odnosno krivotvorenim obrascima T2L.
Saint‑Louis Sucre taj je BIRB‑ov nalog za povrat osporio navodeći da nije snosio odgovornost za tu prijevaru.
Dopisima od 19. studenoga 1996. i 13. veljače 1997. BIRB je ostao pri svojoj pritužbi smatrajući da predmetni šećer nikad nije bio izvezen.
Budući da je BIRB ponovio svoj zahtjev za plaćanje iznosa iz glavnog postupka, uz dospjele kamate od 16. travnja 1994., Saint‑Louis Sucre je odlučio 16. svibnja 1997. platiti mu, uz pridržaj svih prava i bez priznanja pravne obveze, taj iznos kao i dospjele kamate za razdoblje od 16. travnja 1994. do 16. svibnja 1997., odnosno ukupni iznos od 5133087,54 eura.
Nakon primitka te isplate Kraljevina Belgija uplatila je FEAGA‑i iznos od 4106470,28 eura, što odgovara 80 % iznosa koji je platio Saint‑Louis Sucre. Zadržala je preostalih 20 %, odnosno iznos od 1026617,52 eura sukladno Uredbi Vijeća (EEZ) br. 595/91 od 4. ožujka 1991. o nepravilnostima i povratu pogrešno plaćenih iznosa u vezi s financiranjem zajedničke poljoprivredne politike i organizacije informatičkog sustava u ovom području i o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 283/72 (
SL 1991., L 67, str. 11
.).
Saint‑Louis Sucre je 18. lipnja 1997. podnio tužbu pred tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) kako bi od BIRB‑a povratio iznos od 5133087,54 eura, uvećano za zatezne kamate, procesne kamate i troškove.
Presudom od 20. ožujka 2008. taj je sud, nakon što je pričekao ishod kaznenog postupka, prihvatio tu tužbu i naložio BIRB‑u povrat tih iznosa.
BIRB je podnio žalbu protiv te presude pred cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) tražeći od njega da ju preinači i da ne prihvati prvotni zahtjev društva Saint‑Louis Sucre. Podredno, BIRB je od tog suda zatražio da postavi tri prethodna pitanja Sudu o tumačenju Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL 1987., L 351, str. 1
.).
Presudom od 3. svibnja 2012., dostavljenom 29. lipnja 2012., cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) potvrdio je presudu tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu). Nadalje, taj je sud ocijenio da nije trebalo uputiti prethodno pitanje Sudu. Posljedično, naložio je BIRB‑u da društvu Saint‑Louis Sucre plati iznos od 10114003,39 eura, što odgovara iznosu od 5133087,54 eura uz kamate računajući od 1. lipnja 1997. uvećano za zatezne kamate dospjele od 7. ožujka 2011., procesne kamate i troškove.
Nakon te presude BIRB je zatražio mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kako zahtijeva belgijsko postupovno pravo, kako bi se tom sudu mogla uložiti žalba.
Taj je pravnik donio svoje mišljenje 25. rujna 2012. u kojem je na temelju ispitivanja spisa i sudske prakse Unije zaključio da „presudu [cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012.], kojom se BIRB‑u nalaže plaćanje iznosa od 10114003,39 eura, nije moguće pobijati s izglednom mogućnošću za uspjeh pred Cour de Cassation (Kasacijski sud)”. Nakon tog negativnog mišljenja BIRB je odlučio uzeti ga u obzir te nije podnio žalbu u kasacijskom postupku. BIRB je društvu Saint‑Louis Sucre platio iznos koji mu je bio naložen, što je ukupni iznos od 10659055,85 eura, koji odgovara iznosu od 10114003,39 eura, uvećano za primjenjive kamate.
Iznos od 9601619,85 eura isplaćen iz EFJP‑a
BIRB je 4. srpnja 2012. objavio Komisiji da će, nakon presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. koja je odmah bila ovršna čak i u slučaju podnošenja žalbe u kasacijskom postupku, iznos koji mu je naloženo platiti zaračunati EFJP‑u.
Dopisom od 13. studenoga 2012. BIRB je obavijestio Komisiju da će na temelju članka 32. stavka 5. četvrtog podstavka Uredbe br. 1290/2005 staviti na teret EFJP‑a iznos koji je morao platiti društvu Saint‑Louis Sucre, odnosno 10659055,85 eura, od kojih treba oduzeti, s jedne strane, iznos od 1026617,52 eura, što čini 20 % koje je zadržala Kraljevina Belgija od iznosa 5133087,54 eura primjenom Uredbe br. 595/91 i, s druge strane, iznos koji se odnosi na sudske troškove koji iznose 30818,48 eura. Posljedično, trošak od 9601619,85 eura naplaćen je iz EFJP‑a kao rashod u postupku poravnanja računa za 2012. godinu.
U godišnjoj prijavi za tu istu godinu BIRB je uključio pozitivni ispravak u iznosu od 9601619,85 eura.
Provedbenom odlukom Komisije C(2016) 1543
final
od 17. ožujka 2016. o poravnanju računa određenih agencija za plaćanja u Belgiji i Njemačkoj u pogledu troškova financiranih iz EFJP‑a za financijsku godinu 2012. taj je prilagođeni iznos, nakon računovodstvenih provjera, Europska unija uzela u obzir za financijsku godinu 2012. i stoga je plaćen Kraljevini Belgiji.
Upravni postupak financijskog ispravka
Nakon isplate iz EFJP‑a iznosa od 9601619,85 eura Komisija je dopisom od 27. ožujka 2013. pokrenula postupak potvrđivanja sukladnosti. Osporila je zahtjev za isplatu iz EFJP‑a u dvije točke, odnosno, kao prvo, odluku da se ne iscrpe sva moguća pravna sredstva, u ovom slučaju nije pokrenut kasacijski žalbeni postupak kako bi se predmetni iznos naplatio od društva Saint‑Louis Sucre i, kao drugo, naplatu kamata nastalih nakon 1997.
BIRB je dopisom od 23. svibnja 2013. osporio te dvije točke na temelju članka 32. stavka 5. četvrtog podstavka Uredbe br. 1290/2005. U tom pogledu BIRB je istaknuo da ne bi svaki kasacijski žalbeni postupak nužno i automatski rezultirao podnošenjem zahtjeva za prethodnu odluku Sudu jer njegova sudska praksa dopušta neupućivanje takvog prethodnog pitanja osobito u okviru doktrine
acte clair
. BIRB je nadalje naveo negativno mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) i objasnio je posebnu ulogu povjerenu tim pravnicima u belgijskom sustavu. Zaključio je da nije postojala mogućnost izbora prilikom donošenja odluke o prikladnosti podnošenja žalbe u kasacijskom postupku i da takvu žalbu nije bilo moguće podnijeti.
Nakon što su BIRB i Komisija održali dvostrani sastanak 13. listopada 2014. i nakon više razmjena dopisa, Komisija je u komunikaciji od 12. lipnja 2015. na temelju članaka 10. i 11. Uredbe Komisije (EZ) br. 885/2006 od 21. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe (EZ) br. 1290/2005 u pogledu akreditacije agencija za plaćanja i drugih tijela te poravnanja računa EFJP‑a i EPFRR‑a (
SL 2006., L 171, str. 90
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 88.) zadržala stajalište da Kraljevina Belgija nije ispunila uvjete prava Unije za financijsku godinu 2012. jer belgijska tijela nisu iscrpila sva moguća pravna sredstva kako bi povratila predmetni iznos, što bi moglo omogućiti ispitivanje prethodnog pitanja o društvu Saint‑Louis Sucre od strane Suda, te da stoga BIRB nije imao pravo povratiti od EFJP‑a plaćanja izvršena na temelju izvoznih subvencija, sukladno članku 32. stavku 8. točki (a) Uredbe br. 1290/2005. Posljedično, tom je komunikacijom navedeno da se predlaže isključiti iznos od 9601619 eura iz financiranja od strane Unije.
Na temelju sažetog izvješća od 22. veljače 2016. Komisija je donijela spornu odluku 17. ožujka 2016., kojom je taj iznos u odnosu na Kraljevinu Belgiju bio isključen iz financiranja od strane Unije.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Kraljevina Belgija je tužbom koju je tajništvo Općeg suda zaprimilo 30. svibnja 2016. zahtijevala poništenje sporne odluke.
Kraljevina Belgija u potporu svojoj tužbi navela je dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 31. stavka 1. i članka 32. stavka 8. Uredbe br. 1290/2005 jer Komisija nije dokazala da BIRB‑ov izdatak nije u skladu s pravom Unije i jer je uzrok izostanka povrata ili nepravilnosti bila nepravilnost ili nepažnja koja se može pripisati BIRB‑u. Drugi tužbeni razlog, na koji se podredno pozvala, temeljio se na povredi članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1290/2005 i načela proporcionalnosti jer iznos koji je spornom odlukom isključen iz financiranja Unije nije odgovarao važnosti utvrđene nesukladnosti i jer nije bila uzeta u obzir financijska šteta uzrokovana Uniji.
Pobijanom je presudom Opći sud odbio oba tužbena razloga i, posljedično, tužbu u cijelosti.
Zahtjevi stranaka
Kraljevina Belgija u svojoj žalbi od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi spornu odluku u dijelu u kojem je iznos od 9601619 eura isključen iz financiranja od strane Unije i
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži Kraljevini Belgiji snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi Kraljevina Belgija poziva se na samo jedan žalbeni razlog koji se temelji na tome da je Opći sud pogrešno tumačio članak 32. stavak 8. točku (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013. Taj je žalbeni razlog podijeljen na dva dijela.
Prvi dio jedinog žalbenog razloga
Argumentacija stranaka
Kraljevina Belgija u prvom dijelu jedinog žalbenog razloga tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio u točki 56. pobijane presude da belgijske vlasti nisu iscrpile sva domaća pravna sredstva jer nisu podnijele žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. Opći sud nije uzeo u obzir izvanrednu narav žalbe u kasacijskom postupku i posebnu ulogu dodijeljenu pravnicima pri Cour de cassation (Kasacijski sud) na temelju belgijskih postupovnih pravila.
Time je dao tumačenje protivno onomu Europskog suda za ljudska prava od 5. prosinca 2002., Vogl protiv Njemačke (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, t. 2.) i od 5. ožujka 2013., Chapman protiv Belgije (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, t. 33.). Taj je sud naime u više navrata priznao posebnu ulogu pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) u belgijskom pravosudnom sustavu i njegovo obavezno sudjelovanje. Tako je u potonjoj odluci, nakon što je istaknuo da se „tužitelj obratio, kako bi poštovao pravila belgijskog postupovnog prava koje uređuje pokretanje postupka pred Cour de cassation (Kasacijski sud), pravniku pri Cour de cassation”, da je „pravnik pred Cour de cassation smatrao da nema nikakve razumne mogućnosti za uspjeh” i da je „na temelju tog negativnog mišljenja tužitelj odustao od žalbe u kasacijskom postupku”, Europski sud za ljudska prava smatrao da je „s obzirom na preventivnu ulogu pravnika pri Cour de cassation, kako u interesu Cour de cassation tako i stranaka u postupku […], u ovom slučaju tužitelj učinio sve što se od njega moglo očekivati kako bi iscrpio domaća pravna sredstva.”
Komisija smatra da prvi dio žalbenog razloga nije dopušten jer se odnosi na argument koji nije iznesen pred Općim sudom te je u svakom slučaju neosnovan.
Ocjena Suda
Kada je riječ o dopuštenosti prvog dijela jedinog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda njegova nadležnost u okviru žalbe ograničena na ocjenu pravnog rješenja tužbenih razloga o kojima se raspravljalo u prvom stupnju postupka. Stoga, stranka ne može pred Sudom prvi put iznijeti neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom jer bi to dovelo do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čija je nadležnost ograničena u žalbenom postupku, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud (presuda od 13. srpnja 2017., Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisija,
C‑60/15 P
,
EU:C:2017:540
, t.
50.
i navedena sudska praksa).
Međutim, argument koji nije bio istaknut u prvom stupnju ne može se smatrati novim razlogom koji je nedopušten u stadiju žalbe ako je riječ samo o proširenju argumentacije već iznesene u kontekstu razloga navedenog u tužbi pred Općim sudom (presuda od 13. srpnja 2017., Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisija,
C‑60/15 P
,
EU:C:2017:540
, t.
51.
i navedena sudska praksa).
No, kako je Opći sud naveo u točki 54. pobijane presude i protivno onomu što je iznijela Komisija, Kraljevina Belgija je prvim razlogom iznesenim u prvostupanjskoj tužbi u biti osporila da je počinila nepravilnost ili nepažnju time što belgijska tijela nisu iscrpila sva moguća pravna sredstva. U tom pogledu ta država članica je istaknula da naime nije bilo nikakve mogućnosti podnijeti žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. nakon negativnog mišljenja koje je dao pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB o podnošenju takve žalbe.
Iako je istina, kao što naglašava Komisija, da se Kraljevina Belgija nije pred Općim sudom pozvala na nepoštovanje sudske prakse Europskog suda za ljudska prava navedene u njezinoj žalbi, taj argument pokazuje da je Opći sud pogrešno smatrao da ta država članica nije iscrpila sva domaća pravna sredstva. Stoga to je samo proširenje argumentacije koja je već iznesena u okviru prvog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku.
Dakle valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je iznijela Komisija i prvi dio jedinog žalbenog razloga proglasiti dopuštenim.
Što se tiče merituma, valja naglasiti, s jedne strane, da kao što je Opći sud iznio u točki 56. pobijane presude i kao što je Kraljevina Belgija priznala u svojoj žalbi, u ovom slučaju belgijskim tijelima nije bilo nemoguće podnijeti žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012.
U tim okolnostima, ta država članica ne može prigovoriti Općem sudu da je u navedenoj točki 56. utvrdio da ta tijela nisu iscrpila sva pravna sredstva koja predviđa belgijsko pravo radi povrata spornih iznosa.
S druge strane, u mjeri u kojoj je Kraljevina Belgija u biti istaknula da Opći sud nije uzeo u obzir odluku Suda za ljudska prava od 5. prosinca 2002., Vogl protiv Njemačke (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, t. 2.), valja naglasiti da taj argument nije potkrijepljen i stoga ne može uspjeti.
U mjeri u kojoj ta država članica tvrdi da je Opći sud dao tumačenje koje je protivno onomu koje je taj isti sud dao u odluci od 5. ožujka 2013., Chapman protiv Belgije (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, t. 33.), valja podsjetiti da se ta odluka odnosi na uvjet predviđen člankom 35. stavkom 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., prema kojem se postupak pred Europskim sudom za ljudska prava može pokrenuti tek nakon iscrpljivanja domaćih pravnih sredstava.
Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 75. i 76. svojeg mišljenja, taj uvjet ima za cilj dati državama članicama te konvencije mogućnost da spriječe ili isprave navedene povrede prije nego što se ti navodi podnesu Europskom sudu za ljudska prava (ESLJP, 28. srpnja 1999., Selmouni protiv Francuske, CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, t. 74. i ESLJP, 6. siječnja 2011., Paksas protiv Litve, CE:ECHR:2011:0106JUD003493204, t. 75.), dok se obvezom predviđenom u članku 9. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 58. stavak 1. Uredbe br. 1306/2013, prema kojoj su države članice dužne poduzeti sve potrebne mjere kako bi povratile sredstava izgubljena zbog nepravilnosti ili nepažnje, želi osigurati zaštita financijskih interesa Unije. Stoga, te se dvije obveze odnose na različite pravne sustave, tako da prethodno navedena sudska praksa Europskog suda za ljudska prava nije relevantna za tumačenje uvjeta primjene članka 32. stavka 8. točke (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, a osobito za tumačenje pojma nepažnje iz potonjih dviju odredaba.
Prema tome, argumenti Kraljevine Belgije koji se temelje na zanemarivanju sudske prakse Europskog suda za ljudska prava ne mogu dokazati pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u tumačenju i primjeni tih odredbi prava Unije.
Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Drugi dio jedinog žalbenog razloga
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom jedinog žalbenog razloga Kraljevina Belgija u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 55. do 62. pobijane presude smatrao da ta država članica nije djelovala s pažnjom potrebnom kako bi povratila sporne iznose i da je stoga počinila nepažnju jer je time što nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud, Bruxelles) od 3. svibnja 2012. iako je imala tu mogućnost, navedena država članica onemogućila da Cour de cassation (Kasacijski sud) Sudu uputi prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87 i nije iscrpila sva pravna sredstva koja je imala na raspolaganju u svrhu povrata.
Kraljevina Belgija najprije tvrdi da je time Opći sud pogrešno analizirao ponašanje belgijskih tijela.
Naime, prema toj državi članici, iako tim tijelima nije bilo teoretski nemoguće podnijeti žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., nije bilo nikakve mogućnosti da Cour de cassation (Kasacijski sud) tu žalbu prihvati nakon negativnog mišljenja pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB, s obzirom na posebnu ulogu filtriranja žalbi koju je belgijski zakonodavac povjerio tim pravnicima, koji moraju klijente odvratiti od podnošenja žalbe koja nema razumnu mogućnost za uspjeh kako bi se izbjeglo zatrpavanje tog suda očito neosnovanim ili nedopuštenim zahtjevima.
Na raspravi pred Sudom Kraljevina Belgija je u biti podsjetila da na temelju belgijskih postupovnih pravila žalbu treba potpisati pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud) i da osoba koja želi podnijeti takvu žalbu prethodno mora tražiti mišljenje takvog pravnika o mogućnostima za njezin uspjeh. Iako ta osoba može ne uzeti u obzir negativno mišljenje konzultiranog pravnika i tražiti od njega da u njezino ime podnese žalbu koju je po potrebi sama sastavila, takva je praksa činjenično marginalna. Naime, u takvom slučaju pravnik bi trebao naznačiti na žalbi da je ona podnesena „na temelju zahtjeva i nacrta” čime Couru de cassation (Kasacijski sud) daje do znanja da on ne podržava njezin sadržaj. Osim toga, tako djelujući osoba snosi rizik da joj se naloži snošenje naknade za zlouporabu postupka. Nadalje, iako u slučaju negativnog mišljenja konzultiranog pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) ništa ne sprječava dotičnu osobu da traži drugo mišljenje od drugog pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud), u praksi je vrlo rijetko da potonji dâ mišljenje suprotno prvomu.
U ovom slučaju pravnik kojeg je konzultirao BIRB dao je nedvosmisleno negativno mišljenje nakon temeljite i detaljne analize osobito sudske prakse Suda. Time što su odustala od podnošenja žalbe u kasacijskom postupku nakon tog mišljenja, belgijska tijela su učinila ono što bi svaka razumna i oprezna stranka napravila.
Zatim, u mjeri u kojoj je Opći sud u točki 57. pobijane presude smatrao da je, time što je odustala od podnošenja žalbe u kasacijskom postupku protiv presude Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., Kraljevina Belgija onemogućila Couru de cassation (Kasacijski sud) upućivanje prethodnih pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87 Sudu, ta država članica naglašava, s jedne strane, da posebna funkcija filtriranja povjerena pravnicima pri Cour de cassation doprinosi dobrom funkcioniranju pravosuđa. Ta funkcija međutim ne prenosi tim pravnicima nadležnost Coura de cassation (Kasacijski sud) da Sudu uputi prethodna pitanja jer se u slučaju sumnje opunomoćitelja on može obratiti Couru de cassation (Kasacijski sud).
S druge strane, navedena država članica ističe da ne dovodi svaka žalba automatski do zahtjeva za prethodnu odluku Sudu jer je u određenim slučajevima neupućivanje opravdano primjenom načela navedenih u presudi od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (
283/81
,
EU:C:1982:335
, t.
21.
).
No, u ovom slučaju pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB proučio je relevantnu sudsku praksu Suda i objasnio je zašto se u ovom slučaju treba primijeniti rješenje iz presude od 11. siječnja 2007., Vonk Dairy Products (
C‑279/05
,
EU:C:2007:18
).
Konačno, Kraljevina Belgija sumnja da bi sustavno podnošenje žalbe iako je ona osuđena na propast s obzirom na negativno i argumentirano mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud), iskusnog stručnjaka za taj posebni postupak, bilo zadovoljavajući primjer dužne pažnje propisane člankom 32. stavkom 8. točkom (a) Uredbe br. 1290/2005. Naprotiv, takva bi praksa bila pretjerana i predstavljala bi radnju koja bi nepotrebno produljivala postupak naplate, bez jamstva učinkovitosti.
Kao odgovor, Komisija najprije naglašava neosporivu neopravdanost izvoznih subvencija dodijeljenih društvu Saint‑Louis Sucre. Ne podnoseći žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. belgijska su tijela počinila nepažnju.
U tom pogledu Komisija ističe najprije da su nacionalna tijela imala mogućnost podnijeti takvu žalbu unatoč negativnom mišljenju pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB ili tražiti drugo mišljenje drugog pravnika.
Zatim, postupovna autonomija država članica za organiziranje pristupa njihovim vrhovnim sudovima, putem, osobito, prethodnih mišljenja specijaliziranih pravnika, trebala bi biti usklađena s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti. Stoga se na tu autonomiju ne može pozivati kako bi se izbjegla osobito obveza vrhovnih sudova da pred Sudom pokrenu prethodni postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a. U tom pogledu, Komisija navodi da nije na pravnicima pri Cour de cassation (Kasacijski sud) da odluče je li Sud već odgovorio na pitanja prava Unije koja se pojave u nekom predmetu, u smislu sudske prakse proizišle iz presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (
283/81
,
EU:C:1982:335
), ili treba li Cour de cassation (Kasacijski sud) uputiti zahtjev za prethodnu odluku i da tako filtriraju pristup tom pravnom sredstvu sprečavajući podnošenje žalbi u kasacijskom postupku. No, stajalište Kraljevine Belgije daje pravnicima Cour de cassation (Kasacijski sud) takvu ulogu koja pripada samo tom sudu.
Iako priznajući da ne navodi nužno svaka žalba Cour de cassation (Kasacijski sud) na to da Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku, Komisija dodaje da su belgijska tijela, time što nisu podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., definitivno lišila Cour de cassation (Kasacijski sud) mogućnosti da uputi takav zahtjev. Budući da je u ovom slučaju neopravdanost izvoznih subvencija neosporiva i da ovaj predmet dovodi do pravnih pitanja koja podrazumijevaju tumačenje odredbi Uredbe br. 3665/87, Kraljevina Belgija je, prema mišljenju te institucije, imala obvezu podnijeti žalbu protiv te presude kako bi omogućila Couru de cassation (Kasacijski sud) da Sudu uputi takav zahtjev. U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da države članice ne mogu izvršavati ovlast ocjene o svrsishodnosti zahtijevanja povrata neopravdano isplaćenih potpora.
Konačno, u ovom slučaju, kao što je Komisija već iznijela pred Općim sudom, mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB pogrešno je i nepotpuno, kako u tumačenju sudske prakse Suda tako i o potrebi upućivanja prethodnih pitanja tom Sudu. Stoga se ne radi o „prethodnom argumentiranom” mišljenju utemeljenom na „detaljnoj analizi”„iskusnog” stručnjaka kao što to tvrdi Kraljevina Belgija.
Ocjena Suda
Kako bi se odlučilo o drugom dijelu jedinog žalbenog razloga, kao prvo valja podsjetiti na to da sukladno članku 32. stavku 8. točki (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, Komisija može odlučiti isključiti iz financiranja Unije iznose za koje se tereti njezin proračun ako ustanovi da je neizvršen povrat posljedica nepažnje vlasti države članice.
Što se tiče obveza tih tijela u tom kontekstu, članak 9. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1290/2005 propisuje da države članice poduzimaju sve potrebne mjere za osiguravanje učinkovite zaštite financijskih interesa Unije, osobito kako bi povratile sredstava izgubljena zbog nepravilnosti ili nepažnje. Članak 58. stavak 1. točka (e) Uredbe br. 1306/2013, koji u biti preuzima tu prvu odredbu, dodaje da države članice poduzimaju sve potrebne mjere za pokretanje, po potrebi, sudskih postupaka za vraćanje neopravdanih plaćanja.
Navedeni članak 9. stavak 1., koji je u biti preuzet člankom 58. stavkom 1., time što nameće državama članicama da osiguraju zaštitu financijskih interesa Unije i povrate neopravdano isplaćena sredstva izraz je, što se tiče financiranja zajedničke poljoprivredne politike, opće obveze dužne pažnje predviđene člankom 4. stavkom 3. UEU‑a (vidjeti u tom slučaju presude od 21. veljače 1991., Njemačka/Komisija,
C‑28/89
,
EU:C:1991:67
, t.
31.
; od 21. siječnja 1999., Njemačka/Komisija,
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, t.
66.
i
177.
te od 13. studenoga 2001., Francuska/Komisija,
C‑277/98
,
EU:C:2001:603
, t.
40.
). Ta obveza, koja se primjenjuje tijekom cijelog postupka povrata tih iznosa, podrazumijeva da nacionalna tijela provedu povrat brzo i pravodobno te poduzimaju sredstva provjere i povrata kojima raspolažu kako bi osigurala zaštitu tih interesa.
Međutim, te odredbe ne preciziraju posebne mjere koje se moraju donijeti u tu svrhu, osobito sudske postupke koje treba pokrenuti radi povrata navedenih iznosa.
Budući da je financijsko upravljanje EFJP‑om u nadležnosti poglavito nacionalnih uprava, koje su zadužene za nadzor strogog poštovanja pravila Unije i koje imaju prednost zemljopisne blizine potrebne u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presude od 24. siječnja 2002., Francuska/Komisija,
C‑118/99
,
EU:C:2002:39
, t.
37.
i od 7. srpnja 2005., Grčka/Komisija,
C‑5/03
,
EU:C:2005:426
, t.
40.
), države članice su, kako je nezavisni odvjetnik iznio u točki 93. svojeg mišljenja, u najboljem položaju da povrate neopravdano isplaćene iznose ili iznose izgubljene zbog nepravilnosti ili nepažnje te da odrede najprikladnije mjere koje zbog toga treba poduzeti.
Stoga je osobito na nacionalnim tijelima, pod uvjetom poštovanja obveze dužne pažnje iz točke 67. ove presude, da izaberu pravna sredstva koja smatraju najprikladnijima u svrhu povrata predmetnih iznosa, s obzirom na posebne okolnosti slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2005., Grčka/Komisija,
C‑370/03
, neobjavljena,
EU:C:2005:489
, t.
44.
).
No, kako je nezavisni odvjetnik iznio u točkama 101. i 102. svojeg mišljenja, do odluke države članice da ne iscrpi sva pravna sredstva, uključujući izvanredne pravne lijekove, može doći u vrlo različitim situacijama i zbog vrlo različitih razloga. Stoga ne treba smatrati a da se ne uzmu u obzir te okolnosti da je to iscrpljivanje u svakom slučaju potrebno u svrhu zaštite financijskih interesa Unije i da činjenica da navedena pravna sredstva nisu iscrpljena predstavljaju nepažnju.
U tim okolnostima treba smatrati, kao što je to u biti i iznijela Kraljevina Belgija, da obveza dužne pažnje iz točke 67. ove presude ne znači nužno da države članice sustavno i neovisno o posebnim okolnostima slučaja iscrpljuju sva pravna sredstva koja daje njihovo nacionalno pravo u svrhu povrata neopravdano isplaćenih iznosa.
Kao drugo, u točkama 57. do 60. pobijane presude Opći sud je smatrao da je Kraljevina Belgija počinila takvu nepažnju jer je time što nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., koji je odbio uputiti Sudu prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87, ta država članica onemogućila da Cour de cassation (Kasacijski sud) ta pitanja podnese Sudu.
U tom pogledu, valja podsjetiti da, sukladno članku 267. trećem stavku UFEU‑a, kada se pred njim pojavi pitanje o pravu Unije, Cour de cassation (Kasacijski sud) je, kao sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, načelno dužan uputiti to pitanje Sudu.
Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik iznio u biti u točkama 111. do 113. svojeg mišljenja, ne može se zaključiti da postoji takva nepažnja Kraljevine Belgije samo zato što je time što nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., ta država članica lišila Cour de cassation (Kasacijski sud) mogućnosti da Sudu uputi prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87.
Naime, kao prvo, ono što je važno kako bi se ustanovilo postojanje takve nepažnje jest utvrditi jesu li belgijske vlasti poduzele sve potrebne mjere kako bi zaštitile financijske interese Unije, a osobito jesu li time što nisu podnijele takvu žalbu te vlasti propustile iskoristiti pravno sredstvo koje bi im s razumnom vjerojatnošću omogućilo da povrate sporne iznose. U okviru tog ispitivanja koje, kao što proizlazi iz razmatranja u točkama 71. i 72. ove presude, treba biti izvršeno s obzirom na sve posebne okolnosti slučaja, treba uzeti u obzir okolnost da je podnošenje žalbe protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. moglo navesti Cour de casation (Kasacijski sud) na to da ukine tu presudu s obzirom na odgovore Suda na eventualna prethodna pitanja o tumačenju mjerodavnih odredbi prava Unije.
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da obveza, navedena u točki 74. ove presude, da Cour de cassation (Kasacijski sud) pred Sudom pokrene prethodni postupak kada se pred njim pojavi pitanje o pravu Unije za taj sud ne postoji kada on utvrdi da odgovor na postavljeno pitanje nije relevantan, da je predmetna odredba prava Unije već bila predmet tumačenja Suda ili da je pravilna primjena prava Unije tako očita da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, a postojanje takve mogućnosti treba biti procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Unije, posebne poteškoće koje predstavlja njegovo tumačenje i rizik razilaženja sudske prakse unutar Unije (vidjeti, u tom smislu, presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr.,
283/81
,
EU:C:1982:335
, t.
21.
; od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr.,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, t.
38.
i
39.
te od 4. listopada 2018., Komisija/Francuska (Précompte mobilier),
C‑416/17
,
EU:C:2018:811
, t.
110.
).
S obzirom na tu sudsku praksu, ne može se smatrati, neovisno o okolnostima ovog slučaja, da bi Cour de cassation (Kasacijski sud) nužno pokrenuo prethodni postupak pred Sudom da se podnijela žalba u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. niti da bi zahtjev za prethodnu odluku nužno naveo Sud da tumači pravo Unije na način da navede Cour de cassation (Kasacijski sud) da zatim ukine presudu cour d’appel (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012.
Stoga iz razmatranja u točkama 71. do 78. ove presude proizlazi da je trebalo ustanoviti postojanje nepažnje pripisive Kraljevini Belgiji u smislu članka 32. stavka 8. točke (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, s obzirom na sve okolnosti slučaja.
Među okolnostima koje treba uzeti u obzir u tu svrhu su, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 105. i 109. svojeg mišljenja, kao prvo, mjere za osiguravanje povrata raspoložive na temelju nacionalnog prava i one koje je ta država članica već poduzela u svrhu povrata spornih iznosa, koje su navedene u točkama 10. do 13. pobijane presude i u točkama 11. do 14. ove presude, te postupci koje je navedena država članica već pokrenula i njihovi ishodi.
Osobito treba uzeti u obzir činjenicu da je u ovom slučaju Kraljevina Belgija protiv društva Saint‑Louis Sucre podnijela sva redovna pravna sredstva predviđena nacionalnim pravom i da su kako tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu) tako i cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) u svojoj presudi od 3. svibnja 2012. naložili toj državi članici da tom društvu vrati te iznose, uvećane za zatezne kamate, procesne kamate i primjenjive (sudske) troškove, te da je potonji sud ocijenio da nije trebalo uputiti prethodna pitanja Sudu.
Kao drugo, treba uzeti u obzir postupovne korake koje je poduzela Kraljevina Belgija nakon te presude u svrhu eventualne žalbe u kasacijskom postupku, odnosno činjenicu iznesenu u točki 19. pobijane presude i navedenu u točki 20. ove presude, da je BIRB, kao što to zahtijevaju belgijska postupovna pravila, tražio mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) o izgledima da se ta žalba prihvati.
Kao treće, postojanje eventualne nepažnje Kraljevine Belgije zbog njezine odluke da ne podnese takvu žalbu mora se, kao što proizlazi iz razmatranja iznesenih u točkama 76. do 78. ove presude, ispitati s obzirom na ocjenu koju je navedena država članica provela, u okolnostima iz dviju prethodnih točaka, vjerojatnosti za uspjeh žalbe koju je mogla podnijeti, nakon negativnog mišljenja koje je dao konzultirani pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud), i u tom okviru, vjerojatnosti da bi Cour de cassation (Kasacijski sud) poništio, s obzirom na odgovore Suda na eventualna prethodna pitanja o tumačenju mjerodavnih odredbi prava Unije, presudu koju je donio Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu).
Kao četvrto, postojanje eventualne nepažnje Kraljevine Belgije mora se ocijeniti uzimajući u obzir troškove povezane s postupkom povrata kao i s podnošenjem žalbe u kasacijskom postupku u odnosu na iznose koje treba povratiti.
No, iako je Opći sud u točki 55. pobijane presude istaknuo da postojanje nepažnje pripisive Kraljevini Belgiji u smislu članka 32. stavka 8. Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, treba ispitati s obzirom na okolnosti ovog slučaja, on ih nije pravilno ispitao, osobito okolnosti navedene u točkama 83. i 84. ove presude.
Stoga je Opći sud u točkama 56. do 62. pobijane presude zaključio da postoji takva nepažnja samo zato što ta država članica nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., iako je imala tu mogućnost, te je time onemogućila da Cour de cassation (Kasacijski sud) Sudu uputi prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87, iz čega je zaključio da navedena država članica nije iskoristila sva sredstva koja je imala na raspolaganju kako bi povratila sporne iznose.
Stoga, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.
Prema tome, treba prihvatiti drugi dio jedinog žalbenog razloga i ukinuti pobijanu presudu.
O posljedicama ukidanja pobijane presude
U skladu s prvim podstavkom članka 61. Statuta Suda Europske unije, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda Europske unije Sud može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu ili sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
U ovom slučaju, rješenje spora podrazumijeva novu ocjenu okolnosti postupka, s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 80. do 84. ove presude, što je Opći sud u boljem položaju učiniti, nakon što strankama da mogućnost pojasniti svoja stajališta u tom pogledu.
Shodno tomu, ovaj predmet valja vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje.
Troškovi
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 20. srpnja 2017., Belgija/Komisija (
T‑287/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:531
).

2.
Predmet T‑287/16 vraća se Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje.

3.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski