CELEX: 62016TJ0640
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Värmestabilisatorer
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Beslut om ändring av det ursprungliga beslutet
Talan om ogiltigförklaring
Berättigat intresse av att få saken prövad
Upptagande till prövning
Böter
Tak på 10 procent
Koncern
Likabehandling

Bakgrund till tvisten
Sökanden, GEA Group AG, bildades genom fusionen av Metallgesellschaft AG (nedan kallat MG) och ett annat bolag år 2005. MG var det ledande bolaget som före år 2000 direkt eller genom dotterbolag ägde Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH (nedan kallat OCG) och Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (nedan kallat OCA).
MG överlät den 17 maj 2000 OCG, vars namn ändrades till Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (nedan kallat ACW).
Efter att OCA upplösts i maj 2000 återupptogs OCA:s verksamhet från den 30 augusti 2000 av ett företag benämnt Chemson Polymer-Additive AG (nedan kallat CPA), som inte längre tillhör den koncern i vilken sökanden var det ledande bolaget.
Mål T‑45/10
Genom beslut K(2009)8682 slutlig av den 11 november 2009 om ett förfarande för tillämpning av artikel 81 (EG) och av artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38589 – Värmestabilisatorer) (nedan kallat 2009 års beslut) konstaterade kommissionen att ett antal företag hade överträtt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att delta i två konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden vilka omfattade hela EES och avsåg dels sektorn för tennstabilisatorer, dels sektorn för epoxiderad sojabönsolja/estrar (nedan kallad sektorn för ESBO/estrar).
Genom artikel 1.2 k i 2009 års beslut hålls sökanden ansvarig för överträdelser som begåtts på marknaden för sektorn för ESBO/estrar från den 11 september 1991 till den 17 maj 2000.
Sökanden hålls ansvarig för hela den tidsperiod då överträdelsen ägde rum i egenskap av efterträdare till MG, för överträdelser som, av OCG, begåtts från den 11 september 1991 till den 17 maj 2000 och, av OCA, från den 13 mars 1997 till den 17 maj 2000.
I egenskap av efterträdare till OCG hölls ACW dessutom ansvarigt dels för överträdelsen som begåtts av OCG under hela den tidsperiod då överträdelsen ägde rum, det vill säga från den 11 september 1991 till den 17 maj 2000, dels för den överträdelse som begåtts av OCA från den 30 september 1999 till den 17 maj 2000, medan OCG ägde 100 procent av aktierna i OCA.
I egenskap av efterträdare till OCA hölls CPA ansvarigt dels för överträdelsen som begåtts av OCA från den 13 mars 1997 till den 17 maj 2000, dels för den överträdelse som begåtts av OCG från den 30 september 1995 till den 30 september 1999, medan OCA ägde 100 procent av aktierna i OCG. I artikel 2 andra stycket i 2009 års beslut föreskrivs följande:
”För överträdelse inom sektorn för [ESBO/estrar] åläggs följande böter:
…
31)
[sökanden], [ACW] och [CPA] är … solidariskt ansvariga för ett belopp på 1913971 [euro],
32)
[sökanden] och [ACW] är … solidariskt ansvariga för ett belopp på 1432229 [euro],
…”
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 28 januari 2010 väckte sökanden talan mot 2009 års beslut.
Genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑45/10
, ej publicerad,
EU:T:2015:507
) ogillade tribunalen sökandens talan.
Mål T‑189/10
Den 15 december 2009 uppmärksammade ACW Europeiska kommissionen på att de böter bolaget ålagts att betala genom 2009 års beslut översteg det tillåtna taket på 10 procent av bolagets omsättning (nedan kallat taket på 10 procent), enligt artikel 23.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002, om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 [EG] (
EGT L 1, 2003, s. 1
).
Med anledning av att de böter som ålagts ACW översteg taket på 10 procent antog kommissionen den 8 februari 2010 beslut K(2010)727 slutlig om ändring av [2009 års] beslut (nedan kallat 2010 års beslut).
I 2010 års beslut fann kommissionen att de böter ACW ålagts att betala solidariskt med dels sökanden och CPA, dels med sökanden, överskred taket på 10 procent, och att 2009 års beslut därför borde ändras (se skäl 2 i 2010 års beslut).
Kommissionen angav även att bötesbeloppet som sökanden och CPA ålagts att betala förblev oförändrat, men att bötesbeloppet som ACW ålagts att betala skulle sättas ned och att 2010 års beslut inte påverkade de andra bolag som 2009 års beslut riktade sig till.
Genom artikel 1 i 2010 års beslut ändras artikel 2 andra stycket i 2009 års beslut enligt följande:
”Artikel 2 [punkt] 31 ska ersättas med följande:
’31 a)
[sökanden], [ACW] och [CPA] är [solidariskt] ansvariga för ett belopp på 1086129 [euro],
31 b)
[sökanden] och [CPA] är … [solidariskt] ansvariga för ett belopp på 827842 [euro].’
Artikel 2 [punkt] 32 ska ersättas med följande:
’32)
[sökanden] är ansvarig för ett belopp på 1432229 [euro].’”
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 20 april 2010 väckte sökanden talan mot 2010 års beslut och yrkade i andra hand att tribunalen skulle ändra beloppet för de böter sökanden ålagts.
Genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), ogiltigförklarade tribunalen 2010 års beslut såvitt det avsåg sökanden. Tribunalen fann att kommissionen hade åsidosatt sökandens rätt till försvar genom att anta 2010 års beslut utan att först höra sökanden.
Det angripna beslutet
Genom skrivelse av den 5 februari 2016 underrättade kommissionen sökanden om sin avsikt att anta ett nytt beslut och uppmanade ACW, CPA och sökanden att inkomma med sina skriftliga yttranden.
Sökanden inkom med skriftliga yttranden till kommissionen den 24 mars 2016.
Genom skrivelse av den 2 maj 2016 bemötte kommissionen sökandens yttranden.
Den 29 juni 2016 antog kommissionen beslut C(2016)3920 final om ändring av 2009 års beslut (nedan kallat det angripna beslutet).
Artikel 1 i det angripna beslutet har exakt samma lydelse som artikel 1 i 2010 års beslut om ändring av artikel 2 andra stycket i 2009 års beslut. Lydelsen återges i punkt 15 ovan.
I artikel 2 i det angripna beslutet fastställs förfallodagen för böterna till den 10 maj 2010.
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har väckt förevarande talan genom en ansökan som inkom till tribunalens kansli den 8 september 2016.
Sökanden har, i en bilaga till ansökan, ingett det yttrande kommissionen angav den 18 mars 2013 som svar på tribunalens fråga avseende att målen T‑45/10 och T‑189/10 eventuellt skulle förenas i förfarandena för de två målen (nedan kallade bilaga A.9).
Den 22 september 2016 vidtog tribunalens ordförande en åtgärd för processledning för att fråga sökanden om tillstånd getts av kommissionen avseende ingivandet av bilaga A.9.
Den 27 september 2016 underrättade sökanden tribunalen att den inte inhämtat kommissionens samtycke för att inge bilaga A.9.
Genom beslut av den 28 september 2016 beslutade ordföranden på tribunalens femte avdelning att inte avlägsna bilaga A.9 till ansökan från akten i målet, eftersom, för det första, dokumentet i fråga kom från ett tidigare förfarande i mål T‑189/10 mellan samma parter, och, för det andra, för att mål T‑640/16 hade ett samband med målen T‑45/10 och T‑189/10, i den del det angripna beslutet i förevarande mål följde på ogiltigförklaringen av 2010 års beslut i mål T‑189/10, och, för det tredje, för att bilaga A.9 rörde ett svar från kommissionen på en åtgärd för processledning som vidtagits av tribunalen i målen T‑45/10 och T‑189/10.
Rättegångsdeltagarna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid den muntliga förhandlingen den 1 februari 2018.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand, ogiltigförklara det angripna beslutet,
–
i andra hand, sätta ned bötesbeloppet och fastställa ett nytt datum, efter antagandet av det angripna beslutet, för betalning av böterna och för bestämmande av utgångspunkt för beräkningen av dröjsmålsräntan, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand, avvisa talan,
–
i andra hand, ogilla talan, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Sökanden har genom sin talan, i första hand, yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara det angripna beslutet, och, i andra hand, att tribunalen ska sätta ned de böter sökanden ålagts.
Kommissionen har i sitt svaromål gjort gällande att talan inte kan prövas.
Eftersom sökanden i första hand har yrkat att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras, är det endast för det fallet att talan inte kan bifallas såvitt avser denna grund som det finns anledning att pröva sökandenas andrahandsyrkande avseende att beloppet för de böter sökanden ålagts ska sättas ned.
Upptagande till prövning
Enligt kommissionen har sökanden inte något intresse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras.
Kommissionen har gjort gällande att den i det angripna beslutet inte slog fast att sökanden gjort sig skyldig till någon ny överträdelse och inte ändrade beloppet på de böter sökanden ålagts i 2009 års beslut, som blev slutgiltigt såvitt avser sökanden efter domen av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑45/10
, ej publicerad,
EU:T:2015:507
).
Enligt kommissionen kan en ogiltigförklaring av det angripna beslutet alltså inte ge sökanden någon fördel, eftersom sökanden under alla omständigheter är skyldig att betala det belopp den blivit skyldig att betala genom 2009 års beslut.
Kommissionen har tillagt att mot bakgrund av domen av den 6 oktober 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/kommissionen (
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
, punkterna
och
) hade situationen varit annorlunda endast om sökanden hade kunnat ifrågasätta, förutom böterna, sitt deltagande i överträdelsen.
Vidare kan inte de böter som ålagts ACW, CPA och sökanden med solidariskt betalningsansvar ändras, eftersom de följer av 2010 års beslut, som även detta har blivit slutgiltigt i förhållande till ACW och CPA.
Kommissionen har påpekat att sökanden inte kan kräva av ACW och CPA att de bär ett större eller annorlunda ansvar än det som slås fast genom 2010 års beslut för att täcka de belopp som återstår att betala enligt 2009 års beslut.
Sökanden har å sin sida gjort gällande att den har talerätt i egenskap av mottagare av det angripna beslutet.
Sökanden har påpekat att den även har talerätt på grund av att en ogiltigförklaring av det angripna beslutet skulle innebära att kommissionen ålades att betala tillbaka de böter sökanden betalade den 22 juli 2016.
Vad gäller kommissionens argument avseende att talan inte kan prövas, anser sökanden att detta resonemang är felaktigt. För det första vilar det på antagandet att 2009 års beslut utgör rättslig grund för återkrav av böterna.
Kommissionens antagande av det angripna beslutet kan dock enligt sökanden endast förklaras genom den omständigheten att 2010 års beslut, vilket har ”ersatt” 2009 års beslut, ogiltigförklarades genom domen av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Kommissionen borde således anta ett nytt beslut i sakfrågan i förhållande till sökanden för att ha en rättslig grund för att påföra sökanden böter.
Ingen hänvisning till 2009 års beslut kan således påverka frågan huruvida talan kan prövas.
För det andra har sökanden gjort gällande att om det konstateras att målet inte kan prövas borde så även ha varit fallet i mål T‑189/10, eftersom tribunalen var skyldig att pröva frågan huruvida talan kan tas upp till prövning ex officio. I annat fall kan det inte anses att förevarande talan inte kan prövas.
För det tredje har sökanden gjort gällande att den har talerätt avseende att tribunalen prövar beslutsdelen i 2009 års beslut, vilken ersatts genom 2010 års beslut och upprepats i det angripna beslutet, eftersom tribunalen, i mål T‑45/10, inte kunde uttala sig avseende fastställandet av bolagens solidariska ansvar, vilket nämns i beslutsdelen i 2009 års beslut, särskilt inte efter att 2010 års beslut ogiltigförklarats.
För det fjärde skulle en ogiltigförklaring av de angripna beslutet dels ålägga kommissionen att på nytt slå fast sökandens solidariska ansvar, för att komma fram till en ”bättre” fördelning av böterna, dels kunna utgöra en grund för att väcka talan om ersättning vid tribunalen.
För det femte har sökanden påpekat att talan inte syftar till att endast ifrågasätta ”den nya fördelningen av ansvaret”, utan även att ifrågasätta den omständigheten att sökanden påförts böter och det förfarande som lett till att det angripna beslutet antogs och fastställandet av förfallodatumet för dessa böter.
Kommissionen har inte, vad gäller prövningen av huruvida talan kan tas upp till prövning, ifrågasatt den omständigheten att sökanden har talerätt, vilket i vart fall inte allvarligt kan ifrågasättas, eftersom sökanden är den som det angripna beslutet riktar sig till.
Kommissionen har däremot gjort gällande att sökanden saknar berättigat intresse av att få saken prövad.
Enligt fast rättspraxis kan en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person endast prövas i den mån som personen har ett berättigat intresse av att den angripna rättsakten ogiltigförklaras. Ett sådant intresse förutsätter att ogiltigförklaringen av rättsakten kan medföra en fördel för den person som har väckt talan (se dom av den 13 juli 2000, Parlamentet/Richard,
C‑174/99 P
,
EU:C:2000:412
, punkt
och där angiven rättspraxis; dom av den 10 september 2009, Akzo Nobel m.fl./kommissionen,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 28 september 2004, MCI/kommissionen,
T‑310/00
,
EU:T:2004:275
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande mål ska det, för bedömningen av huruvida sökanden har ett berättigat intresse av att den angripna rättsakten ogiltigförklaras, inledningsvis konstateras att sökanden enligt artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut ålades att betala böter dels till ett belopp på 1913971 euro, solidariskt med ACW och med CPA, dels till ett belopp på 1432229 euro, solidariskt med ACW.
Dessa böter avsåg den överträdelse som dels företaget, i den mening som avses i unionens konkurrensrätt, bestående av sökanden, ACW och CPA, från den 30 september 1995 till den 17 maj 2000, och, å andra sidan, företaget, i den mening som avses i unionens konkurrensrätt, bestående av sökanden och ACW, från den 11 september 1991 till den 29 september 1995.
På grund av att betalningsskyldigheten för böterna som slogs fast i detta beslut är solidarisk är det utrett att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den enligt artikel 2 punkt 31 i 2009 års beslut krävde att sökanden betalade 1913971 euro och, enligt artikel 2 punkt 32 i samma beslut, krävde att sökanden betalade 1432229 euro.
Att betalningsskyldigheten är solidarisk innebär nämligen att kommissionen av varje medgäldenär kan kräva betalning av hela det belopp som ska betalas.
2010 års beslut ändrade inte tillämpningsområdet för denna skyldighet i förhållande till sökanden.
Genom 2010 års beslut avsåg kommissionen nämligen endast att korrigera ett fel avseende tillämpningen i förhållande till ACW av taket på 10 procent, vilken ändring kommissionen var skyldig att göra enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.
För att göra denna korrigering tillämpade kommissionen, genom 2010 års beslut, taket på 10 procent på det totala beloppet av böterna som ålagts ACW och satte följaktligen ned det beloppet till 1086129 euro.
För att göra denna nedsättning tillskrev kommissionen ACW ansvar för hela detta belopp, för den överträdelse sökanden, ACW och CPA hade deltagit i från den 30 september 1995 till den 17 maj 2000, varvid resten av böterna, det vill säga 827842 euro, skulle betalas endast av sökanden och CPA solidariskt (artikel 2 punkt 31 a och b i 2009 års beslut i dess lydelse enligt 2010 års beslut).
Kommissionen ålade dessutom sökanden att betala böter på 1432229 euro för den överträdelse sökanden och ACW hade deltagit i, för perioden från den 11 september 1991 till den 29 september 1995. Det totala belopp som skulle betalas av ACW, efter tillämpning av taket på 10 procent, täcktes redan av de första böterna (artikel 2 punkt 32 i 2009 års beslut, i dess lydelse enligt 2010 års beslut).
Sökanden var således under alla omständigheter skyldig att till kommissionen betala belopp som var helt identiska med dem sökanden inledningsvis ålagts att betala genom 2009 års beslut.
2010 års beslut ändrade däremot de yttre förhållandena hos det solidariska ansvaret för sökanden, ACW och CPA avseende betalningen av vart och ett av bötesbeloppen. Vad gäller det första av bötesbeloppen är ACW och CPA medgäldenärer med solidariskt ansvar med sökanden endast till ett belopp på 1086129 euro och endast CPA är med sökanden solidariskt ansvarig för resten av beloppet, det vill säga 827842 euro. När det gäller det andra bötesbeloppet blev sökanden vidare ensamt betalningsansvarig för det beloppet, nämligen 1432229 euro.
Sökanden väckte dessutom talan mot 2009 års beslut, vilken registrerades med målnummer T‑45/10, och sedan mot 2010 års beslut, vilken registrerades med målnummer T‑189/10. Genom två olika domar som avkunnades samma dag, ogillade tribunalen först den första talan och ogiltigförklarade sedan 2010 års beslut efter att ha bifallit talan avseende detta beslut såvitt avsåg den grund enligt vilken sökanden gjort gällande åsidosättande av sökandens rätt till försvar.
Om tribunalens ogillande av sökandens talan genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑45/10
, ej publicerad,
EU:T:2015:507
), såsom kommissionen gjort gällande, i avsaknad av överklagande av denna dom, lett till att kommissionens bedömningar avseende sökandens ansvar blivit slutgiltiga på grund av att sökanden under överträdelsen ingick i samma företag, i den mening som avses i unionens konkurrensrätt, vilket består av ACW, CPA och sökanden, har detta inte kunnat vara fallet vad gäller fastställandet av de böter dessa bolag ska betala med solidariskt ansvar enligt artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut. Denna senare del av 2009 års beslut ändrades nämligen genom 2010 års beslut, efter att sökanden väckt talan i mål T‑45/10.
Genom sin retroaktiva verkan ledde ogiltigförklaringen av 2010 års beslut visserligen till att den situation som förelåg före detta beslut återställdes och att giltigheten av artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut i dess första lydelse således förlängdes.
Efter denna ogiltigförklaring antog kommissionen emellertid det angripna beslutet, vars beslutsdel, vilken är helt identisk med den i 2010 års beslut, på nytt ändrade artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut.
Tvärtemot vad kommissionen gjort gällande har i detta hänseende den rättsliga ställningen för ACW och CPA, trots att de inte anslutit sig till sökandens talan mot 2010 års beslut, liksom för sökanden påverkats av ogiltigförklaringen av nämnda beslut.
Enligt fast rättspraxis ska domar om ogiltigförklaring som meddelas av unionsdomstolarna ha rättskraft så snart de vunnit laga kraft (dom av den 14 september 1999, kommissionen/AssiDomän Kraft Products m.fl.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punkt
).
ACW:s och CPA:s rättsliga ställning vad gäller de ogiltigförklarade bestämmelserna har samband med sökandens rättsliga ställning, eftersom dessa bestämmelser syftar till att fastställa bötesbeloppet som ska åläggas dem för överträdelser som de är solidariskt ansvariga för, och de yttre solidaritetsförhållandena mellan dessa bolag avseende dessa böter (se för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 10 april 2014, kommissionen m.fl./Siemens Österreich m.fl.,
C‑231/11 P–C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, punkterna
–
).
Artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut i dess lydelse enligt 2010 års beslut ändrade sökandens, ACW:s respektive CPA:s rättsliga ställningar genom att fördela dessa bötesbelopp annorlunda än enligt bestämmelsernas första lydelse.
Detsamma gäller beslutsdelen i det angripna beslutet, i vilken artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut ändrades till att bli identiska med bestämmelserna i 2010 års beslut.
I domen av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), uttalade sig tribunalen endast om åsidosättandet av sökandens rätt till försvar och inte om huruvida 2010 års beslut var rättsenligt i sak.
Trots att artikel 1 i detta beslut och artikel 1 i det angripna beslutet innehåller identiska bestämmelser, kan förevarande talan således leda till en för sökanden mer fördelaktig fördelning av bötesbeloppen som föreskrivs i dessa bestämmelser.
Det angripna beslutet skiljer sig dessutom från 2010 års beslut genom att en artikel 2 avseende utgångspunkten för beräkningen av dröjsmålsränta införs. Om denna ogiltigförklaras kan detta i sig självt medföra en fördel för sökanden.
Sökanden har således rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och sökandens yrkanden i detta avseende kan prövas.
Prövning i sak
Sökanden har åberopat fem grunder till stöd för sin talan.
Genom den första grunden har sökanden anfört att preskriptionsreglerna har åsidosatts. Den andra grunden avser sidosättande av artikel 266 FEUF och rätten till försvar. Genom den tredje grunden har sökanden gjort gällande att artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 har åsidosatts. Genom den fjärde grunden har sökanden gjort gällande att principen om likabehandling åsidosatts och den femte grunden avser maktmissbruk och bristande motivering.
Den fjärde grunden ska prövas först.
Den fjärde grunden
Inom ramen för den fjärde grunden har sökanden kritiserat kommissionen för att ha åsidosatt principen om likabehandling och detta på två sätt.
För det första har sökanden påpekat att den enligt 2009 års beslut befinner sig i samma situation som ACW vad gäller den period då överträdelserna begicks.
Sökanden har gjort gällande att tillämpningen av taket på 10 procent till förmån för ACW undantar ACW från dess ansvar för överträdelseperioden från den 11 september 1991 till den 29 september 1995.
Kommissionen borde således ha gjort den nedsättning av bötesbeloppet som följde av tillämpningen av taket på 10 procent på ACW även för sökanden, i stället för att låta sökanden ensam vara ansvarig för denna överträdelseperiod.
Sökanden har tillagt att fördelningen av bötesbeloppet såsom denna framgår av det angripna beslutet vid de nationella domstolarna kan påverka den slutliga fördelningen av bötesbeloppet till nackdel för sökanden, eftersom sökanden inte kan väcka regresstalan för det därtill hörande bötesbeloppet.
För det andra har sökanden påpekat att den förlorat samtliga medgäldenärer med vilka den var solidariskt betalningsskyldig, eftersom kommissionen satt ned ACW:s del av det bötesbelopp, vilket sökanden och ACW var solidariskt betalningsskyldiga för, med 100 procent, medan den för ACW:s del av det bötesbelopp ACW var solidariskt betalningsskyldig för med sökanden och CPA endast satt ned detta med 43 procent.
Detta val är fördelaktigt för CPA, eftersom CPA inte behöver bära en större del av beloppet, till skillnad från sökanden, som åläggs en större betalningsbörda, i egenskap av solidariskt ansvarig medgäldenär, och även i egenskap av ensam gäldenär.
Sökanden har gjort gällande att kommissionen borde ha tillämpat taket på 10 procent proportionerligt på de två bötesbeloppen, nämligen det som ålagts sökanden solidariskt med ACW och CPA och det som endast ålagts sökanden solidariskt tillsammans med ACW.
Även om denna fördelning inte var möjlig, på grund av att 2010 års beslut blev slutgiltigt i förhållande till ACW och CPA, borde kommissionen ändå ha satt ned det bötesbelopp som ålades sökanden.
I detta hänseende har sökanden påpekat att denna fördelning inte berör solidaritetsförhållandena mellan medgäldenärerna, utan förhållandet mellan medgäldenärerna och kommissionen.
Kommissionen har inledningsvis genmält att sökandens resonemang grundar sig på det felaktiga antagandet att ACW skulle ha varit undantagen från sitt ansvar för överträdelseperioden från den 11 september 1991 till den 29 september 1995.
Kommissionen har anfört att den i det angripna beslutet fastställt det maximala bötesbeloppet, för vilket varje bolag som utgjorde ett och samma företag i den mening som avses i artikel 101 FEUF var solidariskt betalningsskyldiga. Kommissionen har vidare angett att det maximala bötesbeloppet inte utgör ett separat bötesbelopp och inte motsvarar en viss period för deltagande i överträdelsen.
Vidare har kommissionen påpekat att överträdelsen begås av ett företag i den mening som avses i artikel 101 FEUF. De böter som ålagts varje företag som utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 101 FEUF speglar inte dessa företags deltagande i överträdelsen utan enbart det maximala beloppet som i förekommande fall kan krävas av dem för företagets – i den mening som avses i artikel 101 FEUF – deltagande i överträdelsen.
Kommissionen har dessutom angett att sökanden inte är skyldig att betala böter individuellt utan endast är skyldig att betala de böter som inledningsvis ålades sökanden solidariskt med ACW, på grund av nedsättningen av den solidariska betalningsskyldigheten med ACW.
Kommissionen har vidare gjort gällande att sökanden inte har visat på vilket sätt fördelningen av bötesbeloppet kunde ha varit mer fördelaktigt.
Kommissionen har slutligen anfört att sökanden kan inleda ett förfarande vid nationella behöriga domstolar om den anser att bötesbeloppet, i de interna förhållandena mellan solidariskt ansvariga medgäldenärer vilar på sökanden på ett oproportionerligt sätt.
Tribunalen erinrar om att det framgår av fast rättspraxis att likabehandlingsprincipen, enligt vilken lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling, utgör en allmän rättsprincip som har fastställts i artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (dom av den 11 juli 2014, Sasol m.fl./kommissionen,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
, punkt
).
I förevarande mål har sökanden gjort gällande två fall av skillnader i behandling. Det första fallet avser skillnaden i behandling av sökandens situation och ACW:s situation, och den andra avser skillnaden i behandling av sökandens situation och CPA:s situation.
Vad för det första gäller skillnaden i behandling vad gäller ACW, har sökanden gjort gällande att sökanden, liksom ACW, borde ha undantagits från ansvar på grund av tillämpningen på ACW av taket på 10 procent.
Tillämpningen på ACW av taket på 10 procent undantar inte alls ACW från dess ansvar för deltagande i överträdelsen.
Endast den del av böterna ACW var skyldig att betala solidariskt med bland annat sökanden sattes ned.
De böter som ålagts varje företag, som utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 101 FEUF, speglar inte heller dessa företags deltagande i överträdelsen utan enbart det maximala belopp kommissionen i förekommande fall kan kräva av dem för företagets, i den mening som avses i artikel 101 FEUF, deltagande i överträdelsen.
Det kan således inte anses att någon skillnad i behandling mellan sökanden och ACW förelegat.
Vad därefter gäller skillnaden i behandling i förhållande till CPA, har sökanden gjort gällande att ändringen av solidaritetsförhållandena mellan CPA, ACW och sökanden enbart varit till fördel för CPA, i den mån sökanden är skyldig att bära enbart en del av de böter som ska betalas solidariskt.
Enligt sökanden hade kommissionen kunnat fördela nedsättningen av den del av betalningen som inledningsvis ålåg ACW mellan medgäldenärerna på ett annat sätt.
Eftersom likabehandlingen ska prövas med beaktande inte bara av de böter som ålagts ACW, CPA och sökanden solidariskt, utan även de böter som ålagts ACW och sökanden solidariskt, ska det i förevarande mål i detta hänseende anses att kommissionen inte beaktat de skyldigheter som åligger den på grundval av principen om likabehandling.
Sökanden och CPA befinner sig nämligen i jämförbara situationer, på så sätt att de båda två är bolag som är solidariskt betalningsansvariga för böter tillsammans med ACW.
Kommissionen hade säkerligen kunnat fastställa den del av böterna för vilken ACW och sökanden var solidariskt betalningsansvariga på ett annorlunda sätt, för att begränsa den del av böterna sökanden var ensam skyldig att betala.
Det skulle den särskilt ha kunnat göra om den hade fördelat nedsättningen av ACW:s bötesbelopp annorlunda – proportionerligt mellan de två solidariska betalningsskyldighetsförhållandena i fråga.
I ett sådant fall hade det totala bötesbelopp ACW hade varit skyldig att betala till kommissionen för det första inte överstigit 10 procent av bolagets omsättning. För det andra hade denna nedsättning fördelats lika mellan det bötesbelopp som ålagts med solidariskt betalningsansvar mellan sökanden och ACW och de böter som ålagts med solidariskt betalningsansvar mellan sökanden, ACW och CPA.
Genom att sätta ned bötesbeloppet till förmån för ACW endast avseende det bötesbelopp som ålagts med solidariskt betalningsansvar för sökanden, CPA och ACW, åsidosatte kommissionen således principen om likabehandling utan någon objektiv motivering.
Tribunalen godtar således den fjärde grunden.
Även om denna grund kan leda till att det angripna beslutet ogiltigförklaras i sin helhet, ska tribunalen, med hänsyn till intresset av en god rättskipning, pröva den femte grunden, vilken avser artikel 2 i det angripna beslutet och enligt vilken det gjorts gällande maktmissbruk och bristande motivering och även avser förfallodatumet för böterna i fråga.
Den femte grunden
Genom den femte grunden, som består av två delar, har sökanden gjort gällande att artikel 2 i det angripna beslutet, i vilken förfallodatumet för böterna fastställs till den 10 maj 2010, är behäftad med maktmissbruk och bristande motivering.
För det första har sökanden gjort gällande att det är rättsstridigt att betalningsskyldigheten för böterna förfaller senast den 10 maj 2010, av det skälet att det, vid detta datum, inte förelåg någon rättslig grund för någon sådan skyldighet och att sökanden under alla omständigheter omöjligt kan iaktta ett sådant förfallodatum, som fastställts retroaktivt. För det andra har sökanden gjort gällande att beslutet är motstridigt mot bakgrund av tidigare praxis och att den motivering kommissionen angett inte är koherent.
Kommissionen har å sin sida bestritt detta argument. Förutom att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat, är sökanden enligt beslutet skyldig att betala böterna från och med antagandet av 2009 års beslut och det anges att fastställandet av förfallodatumet för böterna tre månader efter att 2010 års beslut antogs var till sökandens fördel.
Vad gäller den första delen av denna grund, vilken i huvudsak avser maktmissbruk med avseende på att det saknas grund för att fastställa förfallodatumet för böterna till den 10 maj 2010, framgår det för det första av rättspraxis att kommissionens befogenheter omfattar rätten att bestämma förfallodagen för böterna och från vilken dag dröjsmålsränta ska börja löpa, att fastställa räntesatsen och att besluta om närmare föreskrifter för verkställigheten av dess beslut genom att vid behov kräva att en bankgaranti ställs som täcker böternas kapitalbelopp och ränta. Den fördel som företagen skulle kunna få genom att betala böterna för sent, om en sådan befogenhet inte fanns, skulle nämligen försvaga de sanktioner som kommissionen ålägger inom ramen för sin uppgift att övervaka tillämpningen av konkurrensreglerna (se dom av den 29 april 2015, Total och Elf Aquitaine/kommissionen,
T‑470/11
,
EU:T:2015:241
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra är bestämmelserna i artikel 299 FEUF, enligt vilka rättsakter, bland annat från kommissionen, som innehåller en betalningsskyldighet som är verkställbar, tillämpliga på denna institutions beslut genom vilka böter åläggs (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 12 mars 2012, Universal/kommissionen,
T‑42/11
, ej publicerat,
EU:T:2012:122
, punkt
).
Enligt skäl 23 i det angripna beslutet finner kommissionen att 2009 års beslut, vilket bekräftas genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑45/10
, ej publicerad,
EU:T:2015:507
), fortsatt utgör grund för böterna.
Vidare anger kommissionen att i den skrivelse i vilken 2010 års beslut meddelades, skulle böterna betalas inom tre månader från det att detta beslut antogs. Kommissionen anser således implicit att ett sådant datum skulle fastställas i det angripna beslutet.
Kommissionen påpekar även att även om sökanden ställde bankgarantier till och med datumet för ogiltigförklaringen av 2010 års beslut ersatte den inte, från detta datum, dessa garantier med nya eller genom en preliminär inbetalning av de böter som skulle betalas. Kommissionen drar även slutsatsen att sökanden är skyldig att betala dröjsmålsränta från det datum då böterna inte längre täcktes av någon garanti, nämligen den 15 juli 2015, då domen av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
) meddelades.
2010 års beslut ersatte bestämmelserna i artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut om fastställande av de böter sökanden, CPA och ACW var solidariskt betalningsskyldiga för med nya bestämmelser om ändring av det totala bötesbelopp ACW var skyldigt att betala och solidaritetsförhållandena mellan de tre bolagen.
Med andra ord var artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut i sin första lydelse inte längre tillämpliga när 2010 års beslut trädde i kraft och vid meddelandet om detta beslut och kunde inte utgöra grund för att fastställa förfallodatumet för böterna i fråga. Endast datumet för mottagandet av meddelandet om 2010 års beslut, vilket sedan utgjorde rättslig grund för skyldigheten att betala böterna, kunde utgöra utgångspunkt för beräkningen av en sådan frist.
2010 års beslut ogiltigförklarades vidare såvitt det avsåg sökanden av tribunalen genom dom av den 15 juli 2015, GEA Group/kommissionen (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), vilket, såsom sökanden gjort gällande, innebär att detta beslut inte kan utgöra rättslig grund vare sig för sökandens skyldighet att betala böterna i fråga eller för fastställandet av förfallodatumet för dessa böter.
Såsom angetts i punkt 67 ovan har denna ogiltigförklaring fått till följd att den ursprungliga lydelsen av artikel 2 punkterna 31 och 32 i 2009 års beslut åter blev gällande. Denna lydelse ersattes emellertid på nytt av den lydelse som följer av artikel 1 i det angripna beslutet.
Skyldigheten att betala böterna följer således enbart av artikel 1 i det angripna beslutet och förfallodatumet för dessa böter kunde inte fastställas förrän från och med datumet för mottagandet av meddelandet om detta beslut.
Härav följer att den första delen av den femte grunden ska godtas. Det saknas anledning att pröva den andra delen av denna grund. Artikel 2 i det angripna beslutet ska ogiltigförklaras av detta skäl.
Av det ovan anförda följer att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras i sin helhet. Det saknas anledning att pröva de andra grunderna. Eftersom yrkandena om ändring av det angripna beslutet endast framställts i andra hand saknas det anledning att pröva dessa yrkanden.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har tappat målet och ska därför ersätta rättegångskostnaderna.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (femte avdelningen)
följande:

1)
Kommissionens beslut C(2016)3920 final av den 29 juni 2016 om ändring av kommissionens beslut K(2009)8682 slutlig av den 11 november 2009 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38589 – Värmestabilisatorer) ogiltigförklaras.

2)
Europeiska kommissionen ska ersätta rättegångskostnaderna.

D. Gratsias
I. Labucka
I. Ulloa Rubio
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 18 oktober 2018.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.