CELEX: 62019CJ0488
Begäran om förhandsavgörande
Polissamarbete och straffrättsligt samarbete
Europeisk arresteringsorder
Rambeslut 2002/584/RIF
Tillämpningsområde
Artikel 8.1 c
Begreppet ’verkställbar dom’
Brott som har lett till en fällande dom från en domstol i tredjeland
Konungariket Norge
Dom som erkänts och verkställts av den utfärdande staten med stöd av ett bilateralt avtal
Artikel 4 led 7 b
Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras
Brottets extraterritoriella karaktär

Begäran om förhandsavgörande avser tillämpligheten av rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (
EGT L 190, 2002, s. 1
), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (
EUT L 81, 2009, s. 24
) (nedan kallat rambeslut 2002/584), samt tolkningen av artikel 4 led 1 och 4 led 7 b i rambeslut 2002/584.
Begäran har framställts i samband med verkställigheten i Irland av en europeisk arresteringsorder som utfärdats mot JR för att han, i Litauen, ska avtjäna ett fängelsestraff som han dömts till av en norsk domstol, på grund av narkotikahandel. Denna dom erkändes av Republiken Litauen i enlighet med det bilaterala avtalet om erkännande och verkställighet av brottmålsdomar varigenom fängelsestraff eller frihetsberövande åtgärder utdömts, vilket ingicks den 5 april 2011 mellan Konungariket Norge och Republiken Litauen (nedan kallat det bilaterala avtalet av den 5 april 2011).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet
Konungariket Norge är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (
EGT L 1, 1994, s. 3
).
Avtalet om genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket av den 18 maj 1999
Det framgår av artikel 2 i avtalet mellan Europeiska unionens råd och Republiken Island och Konungariket Norge om dessa staters associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket av den 18 maj 1999 (
EGT L 176, 1999, s. 36
) att Republiken Island och Konungariket Norge ska genomföra och tillämpa Schengenregelverket, samt de unionsrättsakter som avses i detta avtal.
Avtalet om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge
Avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken Island och Konungariket Norge om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge (
EUT L 292, 2006, s. 2
), vilket godkändes av unionen genom artikel 1 i rådets beslut 2014/835/EU av den 27 november 2014 om ingående av avtal mellan Europeiska unionen och Republiken Island och Konungariket Norge om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge (
EUT L 343, 2014, s. 1
), trädde i kraft den 1 november 2019.
I ingressen till detta avtal anges bland annat att avtalsparterna ger uttryck för sitt ömsesidiga förtroende för varandras rättssystems uppbyggnad och funktion och för alla avtalsslutande parters förmåga att garantera en opartisk rättegång,
Rambeslut 2002/584
Skälen 5–8 i rambeslut 2002/584 har följande lydelse:
”(5)
Målet för unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa har medfört att behovet av utlämning mellan medlemsstaterna har försvunnit, och att det skall ersättas av ett system för överlämnande mellan rättsliga myndigheter. De nuvarande förfarandena för utlämning är komplicerade och riskerar att ge upphov till förseningar, vilket kan avhjälpas genom införande av ett nytt förenklat system för överlämnande av dömda eller misstänkta personer för verkställighet av domar eller lagföring. De traditionella samarbetsförbindelser mellan medlemsstaterna som hittills varit rådande bör ersättas av ett system med fri rörlighet för straffrättsliga avgöranden, såväl preliminära som slutliga, i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
(6)
Den europeiska arresteringsorder som införs genom detta rambeslut utgör den första konkreta åtgärden på det straffrättsliga området rörande principen om ömsesidigt erkännande, vilken Europeiska rådet har kallat en ’hörnsten’ i det rättsliga samarbetet.
(7)
Eftersom målet att ersätta den multilaterala utlämningsordning som bygger på Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957 inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och det därför på grund av dess omfattning och verkningar bättre kan uppnås på unionsnivå, kan rådet vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen …
(8)
Beslut om verkställighet av en europeisk arresteringsorder måste kontrolleras i tillräcklig omfattning, vilket innebär att en rättslig myndighet i den medlemsstat där den eftersökta personen har gripits måste fatta beslutet om huruvida han eller hon skall överlämnas.”
I artikel 1 i rambeslutet, med rubriken ”Skyldighet att verkställa en europeisk arresteringsorder”, föreskrivs följande:
”1.   Den europeiska arresteringsordern är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en medlemsstat med syftet att en annan medlemsstat skall gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd.
2.   Medlemsstaterna skall verkställa varje europeisk arresteringsorder i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande samt bestämmelserna i detta rambeslut.
3.   Detta rambeslut påverkar inte skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen.”
I artikel 2 i rambeslutet, angående dess tillämpningsområde, anges följande:
”1.   En europeisk arresteringsorder får utfärdas för gärningar som enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd i tolv månader eller mer. Detsamma gäller om ett straff eller en annan frihetsberövande åtgärd i minst fyra månader har dömts ut.
2.   Följande brott skall medföra överlämnande på grundval av en europeisk arresteringsorder enligt villkoren i detta rambeslut och utan kontroll av om det föreligger dubbel straffbarhet för gärningen, förutsatt att brotten, som de definieras i den utfärdande medlemsstatens lagstiftning, kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd i minst tre år i den utfärdande medlemsstaten:
…
–
Olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen.
…
4.   När det gäller andra brott än de som omfattas av punkt 2 kan överlämnandet förenas med villkoret att de gärningar för vilka den europeiska arresteringsordern har utfärdats skall utgöra ett brott enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning, oberoende av brottsrekvisit eller brottets rättsliga rubricering.”
Artikel 4 i nämnda rambeslut, med rubriken ”Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras”, har följande lydelse:
”Den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder
1.
om, i något fall som avses i artikel 2.4, den gärning som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern inte är ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten; …
…
5.
om det framgår av de uppgifter som står till den verkställande rättsliga myndighetens förfogande att den eftersöktes ansvar för samma gärningar prövats genom lagakraftägande dom i tredje land, under förutsättning att straffet, vid fällande dom, avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagstiftningen i det land där domen har meddelats,
…
7.
om en europeisk arresteringsorder avser brott som
a)
enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning anses ha begåtts helt eller delvis på dess territorium eller en plats som är likställd med den medlemsstatens territorium, eller
b)
har begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium och åtal enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning inte är tillåtet för sådana brott, när de begåtts utanför den verkställande statens territorium.”
I artikel 4a i rambeslut 2002/584 regleras verkställigheten av europeiska arresteringsorder som utfärdats i syfte att verkställa ett fängelsestraff eller en frihetsberövande åtgärd, i fall där personen i fråga inte var personligen närvarande vid förhandlingen som ledde till beslutet.
Enligt artikel 5 i rambeslutet får verkställigheten av en europeisk arresteringsorder underkastas något av de villkor som anges i den artikeln.
I artikel 8 i detta rambeslut, angående den europeiska arresteringsorderns innehåll och form, föreskrivs följande i punkt 1:
”En europeisk arresteringsorder skall innehålla följande uppgifter uppställda i enlighet med formuläret i bilagan:
…
c)
Uppgift om förekomsten av en verkställbar dom, en arresteringsorder eller något annat verkställbart rättsligt beslut med samma rättsverkan och som omfattas av artiklarna 1 och 2.
d)
Brottets beskaffenhet och brottsrubricering, särskilt med avseende på artikel 2.
e)
En beskrivning av de omständigheter under vilka brottet begåtts, inbegripet tidpunkt och plats samt den eftersöktes delaktighet i brottet.
f)
Det straff som dömts ut, om det rör sig om en slutlig dom, eller den straffskalan för brottet som föreskrivs i den utfärdande medlemsstatens lagstiftning.
…”
Artikel 15 i rambeslutet har följande lydelse:
”1.   Den verkställande rättsliga myndigheten skall, inom de tidsfrister och enligt de villkor som anges i detta rambeslut, besluta om en person skall överlämnas.
2.   Om den verkställande rättsliga myndigheten anser att de uppgifter som den utfärdande medlemsstaten har meddelat inte är tillräckliga för att myndigheten skall kunna besluta om överlämnandet, skall den begära att utan dröjsmål få nödvändiga kompletterande uppgifter, i synnerhet sådana som rör artiklarna 3–5 och 8, och får dessutom fastställa en tidsfrist inom vilken de skall inkomma, med beaktande av nödvändigheten att iaktta den tidsfrist som anges i artikel 17.
3.   Den utfärdande rättsliga myndigheten får när som helst överföra alla användbara kompletterande uppgifter till den verkställande rättsliga myndigheten.”
I artikel 31 i rambeslut 2002/584, med rubriken ”Förhållande till andra rättsliga instrument”, föreskrivs följande:
”1.   Bestämmelserna i detta rambeslut skall, utan att detta påverkar deras tillämpning i förbindelserna mellan medlemsstater och tredje länder, den 1 januari 2004 ersätta motsvarande konventionsbestämmelser om utlämning i förbindelserna mellan medlemsstaterna:
a)
Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957, tilläggsprotokollet till denna av den 15 oktober 1975, det andra tilläggsprotokollet till denna av den 17 mars 1978 och Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism av den 27 januari 1977, vad gäller utlämning,
…
2.   Medlemsstaterna får fortsätta att tillämpa de bilaterala eller multilaterala avtal eller överenskommelser som är i kraft när detta rambeslut antas, i den mån de gör det möjligt att fördjupa eller vidga rambeslutets målsättningar och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för överlämnande av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder.
…”
Rambeslut 2008/909/RIF
I artikel 3.1 i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (
EUT L 327, 2008, s. 27
), föreskrivs följande:
”Syftet med detta rambeslut är att fastställa regler enligt vilka medlemsstaterna, för att underlätta en social återanpassning av den dömda personen, ska erkänna en dom och verkställa påföljden.”
Artikel 17.1 i detta rambeslut har följande lydelse:
”Verkställigheten av en påföljd ska regleras enligt lagen i den verkställande staten. Myndigheterna i den verkställande staten ska, om inte annat följer av punkterna 2 och 3, ha behörighet att besluta om genomförandet av verkställigheten och att fastställa alla åtgärder i samband därmed, inklusive grunderna för förtida eller villkorlig frigivning.”
Rambeslut 2008/947/RIF
I skäl 8 i rådets rambeslut 2008/947/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder (
EUT L 337, 2008, s. 102
), anges följande:
”Ömsesidigt erkännande och övervakning av uppskjutna påföljder, villkorliga påföljder, alternativa påföljder och beslut om villkorlig frigivning syftar till att öka en dömd persons möjlighet till social återanpassning, genom att denne ges möjlighet att upprätthålla familjebanden samt språkliga, kulturella och andra band, samt även till att förbättra övervakningen av att alternativa påföljder och övervakningsåtgärder iakttas för att förhindra nya brott, och därigenom ta hänsyn till skyddet för brottsoffer och allmänheten.”
I artikel 1.1 i detta rambeslut föreskrivs följande:
”Syftet med detta rambeslut är att underlätta dömda personers sociala återanpassning, förbättra skyddet för brottsoffer och allmänhet samt underlätta tillämpningen av lämpliga alternativa påföljder och övervakningsåtgärder för gärningsmän som inte är bosatta i den dömande staten. För att kunna uppnå dessa mål fastställs i detta rambeslut regler enligt vilka en annan medlemsstat än den i vilken den berörda personen har dömts, ska erkänna domar och, i förekommande fall, övervakningsbeslut och övervaka de övervakningsåtgärder som påförts på grundval av en dom eller alternativa påföljder innefattade i en sådan dom samt fatta alla andra beslut med anknytning till den domen om inte annat föreskrivs i detta rambeslut.”
Irländsk rätt
2003 års lag om en europeisk arresteringsorder
Artikel 5 i European Arrest Warrant Act 2003 (2003 års lag om en europeisk arresteringsorder), i den lydelse som var tillämplig på omständigheterna i det nationella målet, varigenom rambeslut 2002/584 genomförs i irländsk rätt, har följande lydelse:
”Vid tillämpning av denna lag ska ett brott som är föremål för en europeisk arresteringsorder anses utgöra ett brott enligt [irländsk] rätt om den handling eller underlåtenhet som utgör det aktuella brottet utgör ett brott enligt [irländsk] rätt, och denna handling eller underlåtenhet begåtts [i Irland] vid den tidpunkt då den europeiska arresteringsordern utfärdades.”
I artikel 10 d i denna lag föreskrivs följande:
”När en rättslig myndighet i en utfärdande stat utfärdar en europeisk arresteringsorder avseende en person –
…
d)
som har dömts till ett fängelsestraff eller en frihetsberövande åtgärd i denna stat för ett brott som är föremål för en europeisk arresteringsorder, ska vederbörande, med stöd av och i enlighet med bestämmelserna i denna lag, gripas och överlämnas till den utfärdande staten.”
I artikel 44 i 2003 års lag föreskrivs följande:
”En person får inte överlämnas enligt denna lag om det brott som är föremål för den europeiska arresteringsorder som utfärdats mot vederbörande har begåtts eller påstås ha begåtts utanför den utfärdande staten och den handling eller underlåtenhet som brottet består i inte utgör ett brott enligt [irländsk] rätt av det skälet att det inte begåtts i [Irland].”
1977 Års lag om olovligt bruk av narkotika
I artikel 15.1 i Misuse of Drugs Act, 1977 (1977 års lag om olovligt bruk av narkotika), i dess ändrade lydelse, föreskrivs följande:
”Den som innehar narkotika, lovligen eller ej, i syfte att överlåta eller på annat sätt tillhandahålla denna till någon annan i strid med bestämmelserna i artikel 5 i denna lag, gör sig skyldig till brott.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
JR är litauisk medborgare. I januari 2014 greps han i Norge med en stor mängd narkotika som han hade åtagit sig att leverera från Litauen mot en viss summa pengar. Genom en dom av den 28 november 2014 dömdes han av en norsk domstol, Heggen og Frøland tingrett (Tingsrätten i Heggen och Frøland, Norge), till fängelse i fyra år och sex månader för brottet ”olovlig leverans av en synnerligen stor mängd narkotika”, vilket kriminaliseras enligt den norska strafflagstiftningen. Denna dom vann laga kraft.
Genom dom av den 18 juni 2015 erkände Jurbarko rajono apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i Jurbarkas, Litauen) den norska domen av den 28 november 2014, med stöd av det bilaterala avtalet av den 5 april 2011, för att påföljden skulle kunna verkställas i Litauen.
Den 7 april 2016 överlämnade de norska myndigheterna JR till de litauiska myndigheterna.
I november 2016 beslutade de behöriga myndigheterna att JR skulle friges villkorligt, och antog samtidigt åtgärder för ”intensiv övervakning”. Sedan JR brutit mot de villkor som uppställts för den villkorliga frigivningen beslutade Marijampolės apylinkės teismo Jurbarko rūmai (Distriktsdomstolen i Marijampolė, avdelningen för Jurbarkas, Litauen) den 5 februari 2018, att återstoden av fängelsestraffet skulle verkställas, det vill säga ett år, sju månader och 24 dagar.
JR flydde då till Irland. Den 24 maj 2018 utfärdade de litauiska myndigheterna en europeisk arresteringsorder för att han skulle överlämnas.
I januari 2019 greps JR i Irland och dömdes till fängelse för brott avseende narkotikainnehav begångna i denna medlemsstat. Enligt den hänskjutande domstolen, det vill säga High Court (Överdomstolen i brottmål, Irland), skulle JR ha avtjänat straffet den 21 oktober 2019.
Samtidigt inleddes ett förfarande för att verkställa den europeiska arresteringsordern. Vid den hänskjutande domstolen motsatte sig JR ett överlämnande till de litauiska myndigheterna, dels av det skälet att det endast var Konungariket Norge som kunde begära honom utlämnad, dels av det skälet att Irland, på grund av det aktuella brottets extraterritoriella karaktär, det vill säga den omständigheten att brottet begåtts i en annan stat än den utfärdande staten, i förevarande fall Litauen, ska vägra att verkställa arresteringsordern.
High Court (Överdomstolen i brottmål) anser att rambeslut 2002/584 är tillämpligt i förevarande fall. Även om den fällande dom som är aktuell i förevarande fall meddelades i ett tredjeland, har den likväl erkänts och verkställts i en medlemsstat. Med stöd av artikel 1 i nämnda rambeslut kan denna medlemsstat således utfärda en europeisk arresteringsorder för att det resterande straffet ska verkställas.
Vad gäller det skäl till att vägra verkställighet som JR har åberopat anser den hänskjutande domstolen emellertid att den måste pröva de villkor som föreskrivs i artikel 4 led 1 och 4 led 7 b i rambeslut 2002/584.
För det första följer det av led 1 i artikel 4 att om den utfärdande staten inte har uppgett att det aktuella brottet är något av de som anges i artikel 2.2 i rambeslut 2002/584, måste det styrkas att dubbel straffbarhet föreligger. Det måste således prövas huruvida en person som transporterat den mängd narkotika JR levererat gjort sig skyldig till ett brott enligt irländsk lag. För det andra ska det enligt artikel 4 led 7 b i nämnda rambeslut först prövas huruvida det aktuella brottet som begåtts i ett tredjeland ska kvalificeras som ”extraterritoriellt” och därefter, i förekommande fall, huruvida irländsk lag tillåter lagföring av sådana brott när de begåtts utanför Irland.
Vad särskilt gäller extraterritorialitet söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida det är relevant att JR begick förberedande handlingar i den stat som utfärdat den europeiska arresteringsordern. Om dessa handlingar ska beaktas vid tillämpningen av rambeslut 2002/584 är brottet inte extraterritoriellt och det skäl till att vägra verkställighet som föreskrivs i artikel 4 led 7 b i rambeslutet skulle således inte vara tillämpligt.
Mot denna bakgrund beslutade High Court (Överdomstolen i brottmål) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Är rambeslut 2002/584 tillämpligt i en situation där den eftersökta personen har dömts och påförts ett straff i ett tredjeland, när domen har erkänts i den utfärdande staten och verkställts enligt lagen i den staten med stöd av ett bilateralt avtal mellan tredjelandet och den utfärdande staten?
2)
För det fall att den första frågan ska besvaras jakande: Hur ska den verkställande rättsliga myndigheten, i en situation där den verkställande medlemsstaten med stöd av sin nationella lagstiftning har tillämpat de fakultativa skäl till att inte verkställa den europeiska arresteringsordern som anges i artikel 4 led 1 och 4 led 7 b i rambeslut 2002/584, bedöma ett brott som påstås ha begåtts i det tredjelandet, men där omständigheterna kring detta brott visar att förberedelser skett i den utfärdande staten?”
Förfarandet vid domstolen
Den hänskjutande domstolen ansökte om att förevarande mål skulle handläggas enligt det förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande som föreskrivs i artikel 107 och följande artiklar i domstolens rättegångsregler. Domstolen beslutade den 10 juli 2019, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, att avslå denna ansökan.
I andra hand ansökte den hänskjutande domstolen om att det förfarande för skyndsam handläggning som föreskrivs i artikel 105.1 i domstolens rättegångsregler skulle tillämpas. Domstolens ordförande avslog denna ansökan genom beslut av den 12 augusti 2019.
Det beslutet grundades på den omständigheten att motiveringen till den hänskjutande domstolens begäran inte gjorde det möjligt för EU-domstolen att avgöra huruvida målet krävde en skyndsam handläggning, vilket den hänskjutande domstolen upplystes om.
Till stöd för ansökan om att målet skulle handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande eller, i andra hand, enligt förfarandet för skyndsam handläggning, uppgav den hänskjutande domstolen endast att ”svaren på de frågor som ställts i förevarande begäran ’är avgörande för bedömningen av [svarandens] rättsliga ställning’, och har särskilt betydelse för frågan huruvida svaranden ska överlämnas till Litauen eller försättas på fri fot när han har avtjänat det fängelsestraff som han dömts till här i landet, det vill säga kring den 21 oktober 2019”.
Den hänskjutande domstolen angav emellertid inga skäl till varför den anser att EU-domstolens svar skulle kunna vara avgörande för frågan huruvida JR eventuellt ska försättas på fri fot och i sådant fall under vilka omständigheter. Det framgår inte heller av beslutet om hänskjutande huruvida JR, med stöd av den aktuella europeiska arresteringsordern, faktiskt hålls eller fortsättningsvis kommer att hållas frihetsberövad efter den 21 oktober 2019, eller huruvida mindre ingripande åtgärder kan vidtas eller har planerats.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 1.1 och artikel 8.1 c i rambeslut 2002/584 ska tolkas så, att en europeisk arresteringsorder får utfärdas med stöd av ett rättsligt avgörande från den utfärdande medlemsstaten varigenom det förordnats om att ett straff som utdömts av en domstol i tredjeland ska verkställas i den medlemsstaten, när den aktuella domen har erkänts genom ett avgörande från en domstol i den utfärdande medlemsstaten i enlighet med ett bilateralt avtal mellan dessa stater.
Det ska inledningsvis erinras om att enligt artikel 8.1 c i rambeslut 2002/584 ska en europeisk arresteringsorder innehålla uppgifter om förekomsten av en verkställbar dom, en arresteringsorder eller något annat verkställbart rättsligt beslut med samma rättsverkan och som omfattas av artiklarna 1 och 2.
Härav följer att den europeiska arresteringsordern ska grunda sig på ett nationellt rättsligt beslut, vilket innebär att det ska röra sig om ett beslut som är fristående i förhållande till den europeiska arresteringsordern (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 juni 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, punkterna
och
). Ett sådant beslut, oavsett om det rör sig om en dom eller ett annat rättsligt avgörande, måste nödvändigtvis härröra från en domstol eller en annan rättslig myndighet i en medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 november 2016, Özçelik,
C‑453/16 PPU
,
EU:C:2016:860
, punkterna
och
).
Såsom domstolen har slagit fast är rambeslutet nämligen endast tillämpligt på medlemsstaterna och inte på tredjeländer (dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, punkt
).
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att en norsk domstol den 28 november 2014 dömde JR, en litauisk medborgare, till fängelse i fyra år och sex månader, och att denna dom erkändes och blev verkställbar i Litauen genom ett beslut som en litauisk domstol antog den 18 juni 2015 med stöd av det bilaterala avtalet av den 5 april 2011. I november 2016 beslutade de behöriga myndigheterna att JR skulle friges villkorligt. Den 5 februari 2018 antogs emellertid ett beslut om att det resterande straffet skulle verkställas, eftersom JR inte iakttagit villkoren för denna frigivning. Den aktuella europeiska arresteringsordern utfärdades på grundval av detta sistnämnda beslut.
Såsom påpekats i punkterna 43 och 44 ovan kan en dom som meddelats av en domstol i ett tredjeland inte i sig ligga till grund för en europeisk arresteringsorder.
Ett beslut från en domstol i den utfärdande staten varigenom en sådan dom från ett tredjeland erkänns och blir verkställbar, samt senare beslut som antagits av rättsliga myndigheter i den utfärdande staten för att den erkända domen ska verkställas (nedan kallade beslut om erkännande och verkställighet) kan emellertid uppfylla kraven i artiklarna 1.1, 2.1 och 8.1 c i rambeslut 2002/584.
I detta hänseende ska det inledningsvis påpekas att beslut om erkännande och verkställighet utgör rättsliga avgöranden i den mening som avses i dessa bestämmelser, eftersom de har antagits av de rättsliga myndigheterna i en medlemsstat för att ett fängelsestraff ska verkställas (se, analogt, dom av den 13 januari 2021, MM,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
, punkterna
och
).
Eftersom dylika beslut gör det möjligt att verkställa en dom i denna medlemsstat ska de dessutom, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, anses utgöra antingen en ”verkställbar dom” eller ett ”verkställbart beslut”.
Slutligen innebär syftet med dessa beslut, det vill säga att en fällande dom ska verkställas, att de omfattas av tillämpningsområdet för artiklarna 1 och 2 i rambeslut 2002/584, under förutsättning att domen i fråga medför ett fängelsestraff på minst fyra månader.
Såsom framgår av punkt 44 i generaladvokatens förslag till avgörande definieras nämligen tillämpningsområdet för artiklarna 1 och 2 i rambeslut 2002/584 utifrån syftet med det rättsliga avgörande som är avsett att ligga till grund för en europeisk arresteringsorder. I detta avseende framgår det av artikel 1.1 i rambeslutet att en arresteringsorder ska utfärdas i syfte att överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd. Vad gäller verkställighet av ett fängelsestraff följer det dessutom av artikel 2.1 i rambeslutet att straffet måste vara på minst fyra månader för att en europeisk arresteringsorder ska kunna utfärdas.
Dessa bestämmelser kräver däremot inte att det straff som ska verkställas har dömts ut genom en dom från domstolarna i den utfärdande medlemsstaten eller från domstolarna i en annan medlemsstat. De innehåller således inga uppgifter som skulle kunna leda till slutsatsen att rambeslut 2002/584 inte är tillämpligt för det fall att ett fängelsestraff har utdömts av en domstol i tredjeland och erkänts genom ett avgörande från en domstol i den utfärdande medlemsstaten. Artiklarna 1 och 2 i rambeslut 2002/584 utgör följaktligen inte hinder mot att beslut om erkännande och verkställighet läggs till grund för utfärdandet av en europeisk arresteringsorder som syftar till att ett fängelsestraff på minst fyra månader ska verkställas.
Det ska dessutom erinras om att enligt fast rättspraxis ska unionens sekundärrättsliga bestämmelser tolkas och tillämpas med iakttagande av grundläggande rättigheter, varvid en integrerad del härav utgörs av iakttagande av rätten till försvar, som följer av rätten till en rättvis rättegång, vilken säkerställs genom artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) (dom av den 10 augusti 2017, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 49 i sitt förslag till avgörande ska rambeslut 2002/584 tolkas på ett sätt som säkerställer att de berörda personernas grundläggande rättigheter iakttas, utan att effektiviteten hos systemet för rättsligt samarbete mellan medlemsstaterna – varav en väsentlig del utgörs av den europeiska arresteringsordern såsom den har utformats av unionslagstiftaren – för den skull äventyras (dom av den 10 augusti 2017, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, punkt
).
När de rättsliga myndigheterna i en medlemsstat utfärdar en europeisk arresteringsorder för att säkerställa verkställigheten – i den medlemsstaten – av ett fängelsestraff som utdömts av en domstol i ett tredjeland, vars avgörande har erkänts i nämnda medlemsstat, är dessa myndigheter följaktligen skyldiga att se till att de krav som uppställs inom ramen för systemet med en europeisk arresteringsorder i fråga om förfaranden och grundläggande rättigheter iakttas.
Detta system innehåller två nivåer av skydd som den eftersökta personen ska åtnjuta. Det rättsliga skyddet på den första nivån, det vill säga vid antagandet av ett nationellt rättsligt beslut kompletteras nämligen av skyddet på den andra nivån, det vill säga när den europeiska arresteringsordern utfärdas, vilket kan komma att ske kort tid efter det att nämnda nationella rättsliga beslut har utfärdats (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 juni 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, punkt
).
Detta skydd innebär att ett avgörande ska meddelas på i vart fall den ena av dessa båda skyddsnivåer för att det ska kunna anses uppfylla de krav som uppställs inom ramen för ett effektivt domstolsskydd (dom av den 12 december 2019, Openbaar Ministerie (Åklagarmyndigheten i Bryssel),
C‑627/19 PPU
,
EU:C:2019:1079
, punkt
).
För att uppfylla dessa krav i ett fall där de rättsliga myndigheterna i en medlemsstat har erkänt en dom varigenom en domstol i ett tredjeland har utdömt en frihetsberövande påföljd och dessa myndigheter har beslutat att utfärda en europeisk arresteringsorder på grundval av detta erkännande, måste lagstiftningen i denna medlemsstat, åtminstone på en av dessa båda skyddsnivåer, möjliggöra en domstolsprövning som innebär att det går att kontrollera huruvida den dömdes grundläggande rättigheter, och i synnerhet de skyldigheter som följer av artiklarna 47 och 48 i stadgan, har iakttagits inom ramen för det förfarande som resulterade i den dom som meddelats i tredjelandet och som därefter erkänts i den utfärdande medlemsstaten.
Om det råder tvivel om huruvida de skyldigheter som avses i föregående punkt har iakttagits, ankommer det på den verkställande rättsliga myndigheten att i enlighet med artikel 15.2 i rambeslut 2002/584 vända sig till den utfärdande medlemsstaten för att få tillgång till sådana uppgifter som är nödvändiga för att den ska kunna besluta om den berörda personen ska överlämnas eller ej.
Det ska även påpekas att det nationella målet rör en europeisk arresteringsorder som har utfärdats på grundval av beslut om erkännande och verkställighet av en dom som meddelats av en domstol i Konungariket Norge, ett tredjeland som har sådana förmånliga förbindelser med unionen som går utöver ett rent ekonomiskt och kommersiellt samarbete, eftersom detta land är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, deltar i det gemensamma europeiska asylsystemet, genomför och tillämpar Schengenregelverket och har ingått ett avtal med unionen om ett förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge, vilket trädde i kraft den 1 november 2019. Inom ramen för detta avtal gav parterna uttryck för sitt ömsesidiga förtroende för varandras rättssystems uppbyggnad och funktion, samt förmåga att garantera en opartisk rättegång.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Artiklarna 1.1 och 8.1 c i rambeslut 2002/584 ska tolkas så, att en europeisk arresteringsorder får utfärdas med stöd av ett rättsligt avgörande från den utfärdande medlemsstaten varigenom det förordnats om att ett straff som utdömts av en domstol i tredjeland ska verkställas i den medlemsstaten, när den aktuella domen har erkänts genom ett avgörande från en domstol i den utfärdande medlemsstaten i enlighet med ett bilateralt avtal mellan dessa stater. Utfärdandet av en europeisk arresteringsorder förutsätter emellertid dels att den eftersökta personen har dömts till fängelse i minst fyra månader, dels att det förfarande som resulterade i den dom från tredjeland som sedermera erkänts i den utfärdande medlemsstaten har genomförts med iakttagande av de grundläggande rättigheterna och, i synnerhet, de skyldigheter som följer av artiklarna 47 och 48 i stadgan.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 ska tolkas så, att när en europeisk arresteringsorder har utfärdats på grundval av ett rättsligt avgörande från den utfärdande medlemsstaten som gör det möjligt att i denna medlemsstat verkställa ett straff som utdömts av en domstol i ett tredjeland, i ett fall där det aktuella brottet begåtts i detta tredjeland, ska frågan huruvida brottet har ”begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium” avgöras med beaktande av den omständigheten att förberedande handlingar begåtts i den utfärdande medlemsstaten.
Det ska inledningsvis framhållas att det fakultativa skäl till att vägra verkställighet som föreskrivs i artikel 4 led 1 i rambeslut 2002/584, och som den hänskjutande domstolen har hänvisat till, inte är tillämpligt på omständigheterna i det nationella målet. Mot bakgrund av den hänskjutande domstolens beskrivning av de faktiska omständigheterna ingår brottet i det nationella målet nämligen i den kategori av brott som avses i artikel 2.2 femte strecksatsen i rambeslut 2002/584, det vill säga olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen. Det tycks dessutom förhålla sig så att de gärningar som JR begått straffas i både Litauen och Norge med fängelse i minst tre år. I enlighet med denna bestämmelse ska den eftersökta personen således överlämnas utan en föregående kontroll av dubbel straffbarhet.
Det framgår dessutom av beslutet om hänskjutande att Irland har antagit en bestämmelse som syftar till att införliva artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 med nationell rätt, nämligen artikel 44 i 2003 års lag om en europeisk arresteringsorder. I denna artikel 44 föreskrivs att överlämnande ska vägras om den gärning som utgör det brott som avses i den europeiska arresteringsordern har begåtts någon annanstans än i den utfärdande medlemsstaten, och denna gärning inte utgör ett brott mot irländsk rätt om den begåtts utanför Irland.
I detta hänseende ska det erinras om att det följer av artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 att verkställighet av en europeisk arresteringsorder får vägras om två kumulativa villkor är uppfyllda, nämligen dels att det brott som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern har begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium, dels att det enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning inte är tillåtet att väcka åtal för sådana brott när de begåtts utanför sistnämnda medlemsstats territorium.
Vad gäller det första villkoret, som är det enda som omfattas av den hänskjutande domstolens frågor, ska det påpekas att begreppet ”brott som begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium” inte innehåller någon hänvisning till vare sig den utfärdande medlemsstatens eller den verkställande statens lagstiftning. Detta begrepp får följaktligen inte tolkas av de rättsliga myndigheterna i varje enskild medlemsstat efter eget skön och enligt respektive nationell lagstiftning. Det följer nämligen av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten att i den mån artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar vad avser nämnda begrepp, ska det ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela unionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2010, Mantello,
C‑261/09
,
EU:C:2010:683
, punkt
).
Härvidlag ska det sammanhang som bestämmelsen ingår i, samt det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen, beaktas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 maj 2016, Dworzecki,
C‑108/16 PPU
,
EU:C:2016:346
, punkt
).
Vad för det första gäller det mål som eftersträvas med det fakultativa skäl till att vägra verkställighet av en europeisk arresteringsorder som föreskrivs i artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584, ska det noteras att denna bestämmelse syftar till att säkerställa att den rättsliga myndigheten i den verkställande staten inte ska bli skyldig att efterkomma en europeisk arresteringsorder som har utfärdats för verkställighet av ett straff som dömts ut för ett brott som lagförts med stöd av en mer långtgående internationell straffrättslig behörighet än vad som erkänns enligt den statens lagstiftning.
Det kan konstateras att detta syfte inte äventyras när – såsom är fallet i det nationella målet – den rättsliga myndigheten i den utfärdande medlemsstaten utfärdar en europeisk arresteringsorder på grundval av ett avgörande från en domstol i den medlemsstaten varigenom en dom som meddelats av en domstol i en annan stat erkänns och blir verkställbar, eftersom sistnämnda domstol har dömt den eftersökta personen till ett fängelsestraff i enlighet med sin egen territoriella straffrättsliga behörighet.
Vad för det andra gäller syftet med rambeslut 2002/584, erinrar domstolen om att såsom särskilt framgår av dess artikel 1.1 och 1.2, samt skälen 5 och 7, är det avsett att ersätta den multilaterala utlämningsordning som bygger på Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957, med ett system för överlämnande mellan rättsliga myndigheter av dömda eller misstänkta personer för verkställighet av domar eller för lagföring, vilket ska grunda sig på principen om ömsesidigt erkännande (dom av den 1 juni 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, punkt
).
Rambeslutet syftar således, genom inrättandet av ett nytt, förenklat och effektivare system för överlämnande av personer som har dömts eller misstänks för brott, till att underlätta och påskynda det rättsliga samarbetet för att uppnå målet för unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, på grundval av den höga grad av förtroende som ska finnas mellan medlemsstaterna (dom av den 1 juni 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, punkt
).
Inom detta område med frihet, säkerhet och rättvisa ska fri rörlighet för personer garanteras, samtidigt som lämpliga åtgärder ska vidtas avseende kontroller vid yttre gränser, asyl, invandring samt förebyggande och bekämpande av brottslighet, såsom föreskrivs i artikel 3.2 FEU. I detta sammanhang syftar rambeslut 2002/584 bland annat till att förebygga risken för att personer som begått brott undgår lagföring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juni 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, punkt
, och dom av den 25 juli 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Förhållanden under frihetsberövanden i Ungern),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, punkt
).
Förverkligandet av dessa mål skulle äventyras om den verkställande staten kunde vägra att överlämna den eftersökta personen för det fall att domstolarna i den utfärdande medlemsstaten har erkänt och åtagit sig att verkställa en dom som meddelats av en domstol i en annan stat, varigenom denna person har dömts till ett fängelsestraff för ett brott som begåtts i sistnämnda stat. En sådan vägran skulle nämligen inte bara kunna försena verkställigheten av straffet, utan även medföra en risk för att den eftersökta personen undgår lagföring.
En tolkning av artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 som innebär att verkställighet av en europeisk arresteringsorder kan vägras i den situation som avses i föregående punkt skulle dessutom riskera att undergräva de instrument för rättsligt samarbete som syftar till att underlätta återanpassningen av dömda personer, däribland rambeslut 2008/909.
Enligt artikel 3.1 i sistnämnda rambeslut består dess syfte i att fastställa regler enligt vilka medlemsstaterna, för att underlätta en social återanpassning av den dömda personen, ska erkänna den dom och verkställa den påföljd som utdömts av domstol i en annan medlemsstat. Det framgår särskilt av artikel 17.1 i det rambeslutet att verkställigheten av en påföljd omfattar beslut om villkorlig frigivning av den dömda personen.
Om den tolkning av artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 som det redogjorts för i punkterna 73 och 74 ovan godtogs, skulle en villkorlig frigivning av den dömda personen kunna göra det möjligt för vederbörande att undgå verkställigheten av återstoden av straffet i den stat som erkänt och verkställer påföljden, genom att ta sig till en annan medlemsstat som i sin nationella rätt har införlivat det fakultativa skäl till att vägra verkställighet som föreskrivs i denna bestämmelse. Den risk för straffrihet som en sådan tolkning skulle medföra kan både avskräcka medlemsstaterna från att begära erkännande av domar, och leda till att de behöriga myndigheterna i den verkställande staten begränsar användningen av åtgärder för villkorlig frigivning.
Samma överväganden gäller i tillämpliga delar för rambeslut 2008/947, vari det fastställs regler enligt vilka en annan medlemsstat än den i vilken den berörda personen har dömts, ska erkänna domar och, i förekommande fall, övervakningsbeslut och övervaka de övervakningsåtgärder som påförts på grundval av en dom eller alternativa påföljder innefattade i en sådan dom, eftersom nämnda rambeslut – enligt dess artikel 1.1, jämförd med skäl 8 – syftar till att förhindra nya brott, skydda både brottsoffer och allmänheten, samt öka dömda personers möjligheter till social återanpassning.
Av det ovan anförda följer att frågan huruvida det brott som ligger till grund för en fällande dom som meddelats i ett tredjeland, och som erkänts av domstolarna i den medlemsstat som utfärdat en europeisk arresteringsorder för att denna dom ska verkställas, har begåtts ”utanför den utfärdande medlemsstatens territorium” ska avgöras med beaktande av det tredjelandets – i förevarande fall Konungariket Norges – straffrättsliga behörighet som har gjort det möjligt att lagföra detta brott, och inte den utfärdande medlemsstatens behörighet i detta avseende.
Vad gäller den hänskjutande domstolens frågor om huruvida den omständigheten att förberedande handlingar har begåtts i den utfärdande medlemsstaten ska beaktas, är det tillräckligt att påpeka att det framgår av punkt 78 ovan att denna omständighet saknar betydelse eftersom den medlemsstaten inte själv har lagfört brottet utan erkänt en dom från en domstol i en annan stat, en dom som sistnämnda stat meddelat med stöd av sin territoriella straffrättsliga behörighet.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584 ska tolkas så, att när en europeisk arresteringsorder har utfärdats på grundval av ett rättsligt avgörande från den utfärdande medlemsstaten som gör det möjligt att i denna medlemsstat verkställa ett straff som utdömts av en domstol i ett tredjeland, i ett fall där det aktuella brottet begåtts i detta tredjeland, ska frågan huruvida brottet har ”begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium” avgöras med beaktande av det tredjelandets – i förevarande fall Konungariket Norges – straffrättsliga behörighet som har gjort det möjligt att lagföra detta brott, och inte den utfärdande medlemsstatens behörighet i detta avseende.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1)
Artiklarna 1.1 och 8.1 c i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009, ska tolkas så, att en europeisk arresteringsorder får utfärdas med stöd av ett rättsligt avgörande från den utfärdande medlemsstaten varigenom det förordnats om att ett straff som utdömts av en domstol i tredjeland ska verkställas i den medlemsstaten, när den aktuella domen har erkänts genom ett avgörande från en domstol i den utfärdande medlemsstaten i enlighet med ett bilateralt avtal mellan dessa stater. Utfärdandet av en europeisk arresteringsorder förutsätter emellertid dels att den eftersökta personen har dömts till fängelse i minst fyra månader, dels att det förfarande som resulterade i den dom från tredjeland som sedermera erkänts i den utfärdande medlemsstaten har genomförts med iakttagande av de grundläggande rättigheterna och, i synnerhet, de skyldigheter som följer av artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

2)
Artikel 4 led 7 b i rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, ska tolkas så, att när en europeisk arresteringsorder har utfärdats på grundval av ett rättsligt avgörande från den utfärdande medlemsstaten som gör det möjligt att i denna medlemsstat verkställa ett straff som utdömts av en domstol i ett tredjeland, i ett fall där det aktuella brottet begåtts i detta tredjeland, ska frågan huruvida brottet har ”begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium” avgöras med beaktande av det tredjelandets – i förevarande fall Konungariket Norges – straffrättsliga behörighet som har gjort det möjligt att lagföra detta brott, och inte den utfärdande medlemsstatens behörighet i detta avseende.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.