CELEX: 62016TJ0640
Concurență
Înțelegeri
Stabilizatori termici
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE
Decizie de modificare a deciziei inițiale
Acțiune în anulare
Interes de a exercita acțiunea
Admisibilitate
Amenzi
Plafon de 10 %
Grup de societăți
Egalitate de tratament

Istoricul cauzei
Reclamanta, GEA Group AG a rezultat din fuziunea, în anul 2005, dintre Metallgesellschaft AG (denumită în continuare „MG”) și o altă societate. MG era societatea‑mamă, care deținea anterior anului 2000, direct sau prin intermediul filialelor, Chemson Gesellschaft für Polymer‑Additive mbH (denumită în continuare „OCG”) și Polymer‑Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (denumită în continuare „OCA”).
La 17 mai 2000, MG a cedat OCG, care a fost redenumită Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (denumită în continuare „ACW”).
După dizolvarea sa din luna mai 2000, activitățile OCA au fost preluate de o societate denumită, de la 30 august 2000, Chemson Polymer‑Additive AG (denumită în continuare „CPA”) care în prezent nu mai face parte din grupul pentru care reclamanta era societatea‑mamă.
Cauza T‑45/10
Prin Decizia C(2009) 8682 din 11 noiembrie 2009 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici) (denumită în continuare „Decizia din 2009”), Comisia a considerat că un anumit număr de întreprinderi încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la două serii de acorduri și de practici concertate anticoncurențiale care acopereau teritoriul SEE și care se refereau, pe de o parte, la sectorul stabilizatorilor din staniu și, pe de altă parte, la sectorul uleiului de soia epoxidat și al esterilor (denumit în continuare „sectorul ESBO/esteri”).
La articolul 1 alineatul (2) litera (k), Decizia din 2009 a considerat‑o pe reclamantă răspunzătoare pentru încălcările săvârșite pe piața sectorului ESBO/esteri în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 17 mai 2000.
Răspunderea sa a fost reținută pentru toată perioada încălcării, în calitate de succesor al MG, pentru încălcările săvârșite în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 17 mai 2000 de OCG și în perioada cuprinsă între 13 martie 1997 și 17 mai 2000 de OCA.
În plus, în calitate de succesor al OGC, ACW a fost sancționată, pe de o parte, pentru încălcarea săvârșită de OCG pe toată durata perioadei încălcării, și anume perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 17 mai 2000, și, pe de altă parte, pentru încălcarea săvârșită de OCA în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1999 și 17 mai 2000, deși părțile sociale ale acesteia din urmă erau deținute în proporție de 100 % de OCG.
În calitate de succesor al OCA, CPA a fost sancționată, pe de o parte, pentru încălcarea săvârșită de OCA în perioada cuprinsă între 13 martie 1997 și 17 mai 2000 și, pe de altă parte, pentru încălcarea săvârșită de OCG în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1995 și 30 septembrie 1999, deși părțile sociale ale acesteia din urmă erau deținute în proporție de 100 % de OCA. În conformitate cu articolul 2 al doilea paragraf din Decizia din 2009:
„Pentru încălcarea (încălcările) din [sectorul ESBO/esteri], se impun următoarele amenzi:
[…]
31)
[reclamanta], [ACW] și [CPA] sunt […] răspunzătoare în solidar pentru suma de 1913971 [de euro];
32)
[reclamanta] și [ACW] sunt […] răspunzătoare în solidar pentru suma de 1432229 [de euro];
[…]”
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 28 ianuarie 2010, reclamanta a introdus o acțiune împotriva Deciziei din 2009.
Prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑45/10
, nepublicată,
EU:T:2015:507
), Tribunalul a respins acțiunea formulată de reclamantă.
Cauza T‑189/10
La 15 decembrie 2009, ACW a atras atenția Comisiei Europene asupra faptului că amenda care i‑a fost aplicată prin Decizia din 2009 depășea plafonul autorizat de 10 % din cifra sa de afaceri (denumit în continuare „plafonul de 10 %”), în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 [CE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 8/vol. 1, p. 167).
Întrucât amenda aplicată ACW depășea plafonul de 10 %, Comisia a adoptat la 8 februarie 2010 Decizia C(2010) 727 final de modificare a Deciziei [din 2009] (denumită în continuare „Decizia din 2010”).
În cadrul Deciziei din 2010, Comisia a considerat că amenda la care a fost obligată ACW, în solidar, pe de o parte, cu reclamanta și cu CPA și, pe de altă parte, cu reclamanta, depășea plafonul de 10 %, astfel încât era necesar ca Decizia din 2009 să fie modificată [a se vedea considerentul (2) al Deciziei din 2010].
Comisia a precizat de asemenea în decizie că cuantumul amenzii aplicate reclamantei și CPA rămânea neschimbat, însă că cel al amenzii aplicate ACW trebuia redus și că Decizia din 2010 nu avea nicio incidență asupra celorlalte destinatare ale Deciziei din 2009.
Articolul 1 din Decizia din 2010 a modificat articolul 2 al doilea paragraf din Decizia din 2009 după cum urmează:
„Articolul 2 [punctul] 31) se înlocuiește cu textul următor:
«31.a)
[reclamanta], [ACW] și [CPA] sunt obligate [în solidar] la plata sumei de 1086129 [de euro];
31.b)
[reclamanta] și [CPA] sunt obligate [în solidar] la plata sumei de 827842 [de euro].»
Articolul 2 [punctul] 32) se înlocuiește cu textul următor:
«32)
[reclamanta] este obligată la plata sumei de 1432229 [de euro].»”
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 aprilie 2010, reclamanta a formulat o acțiune împotriva Deciziei din 2010 și a solicitat Tribunalului, în subsidiar, modificarea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
Prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), Tribunalul a anulat Decizia din 2010, în ceea ce o privea pe reclamantă. Tribunalul a statuat că Comisia a încălcat dreptul la apărare al reclamantei, întrucât a adoptat Decizia din 2010 fără să o audieze în prealabil.
Decizia atacată
Prin scrisoarea din 5 februarie 2016, Comisia a informat reclamanta cu privire la intenția sa de a adopta o nouă decizie și a invitat ACW, CPA și reclamanta să prezinte observații scrise.
La 24 martie 2016, reclamanta a transmis Comisiei observațiile sale scrise.
Prin scrisoarea din 2 mai 2016, Comisia a răspuns la observațiile reclamantei.
La 29 iunie 2016, Comisia a adoptat Decizia C(2016) 3920 final de modificare a Deciziei din 2009 (denumită în continuare „decizia atacată”).
Articolul 1 din decizia atacată a preluat în mod identic termenii, reproduși la punctul 15 de mai sus, ai articolului 1 din Decizia din 2010, care modifica articolul 2 al doilea paragraf din Decizia din 2009.
Articolul 2 din decizia atacată a stabilit la 10 mai 2010 data exigibilității amenzilor.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 8 septembrie 2016, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
În anexa la cererea introductivă, reclamanta a depus observațiile Comisiei din 18 martie 2013 ca răspuns la întrebarea Tribunalului referitoare la eventuala conexare a cauzelor T‑45/10 și T‑189/10 în procedurile referitoare la aceste două cauze (denumită în continuare „Anexa A.9”).
La 22 septembrie 2016, președintele Tribunalului a adoptat o măsură de organizare a procedurii în scopul de a întreba reclamanta dacă depunerea Anexei A.9 fusese autorizată de Comisie.
La 27 septembrie 2016, reclamanta a informat Tribunalul că nu solicitase Comisiei acordul său pentru a depune Anexa A.9.
Prin decizia din 28 septembrie 2016, președintele Camerei a cincea a Tribunalului a decis să nu retragă din dosarul cauzei Anexa A.9. la cererea introductivă, în măsura în care, în primul rând, documentul în cauză provenea dintr‑o procedură anterioară în cauza T‑189/10 între aceleași părți principale, în al doilea rând, cauza T‑640/16 era conexă cu cauzele T‑45/10 și T‑189/10, întrucât decizia atacată în prezenta cauză era urmarea anulării Deciziei din 2010 în cauza T‑189/10 și, în al treilea rând, Anexa A.9. privea un răspuns al Comisiei la o măsură de organizare a procedurii adoptată de Tribunal în cauzele T‑45/10 și T‑189/10.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 1 februarie 2018.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, anularea deciziei atacate;
–
cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii și stabilirea unei noi date, ulterioare adoptării deciziei atacate, pentru plata amenzii și pentru stabilirea momentului la care încep să curgă dobânzile de întârziere;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
–
cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Prin acțiunea formulată, reclamanta solicită, cu titlu principal, anularea deciziei atacate și, cu titlu subsidiar, modificarea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
În memoriul în apărare, Comisia susține că acțiunea este inadmisibilă.
Întrucât reclamanta a solicitat, cu titlu principal, anularea deciziei atacate, numai în ipoteza unei respingeri a acestor concluzii ar trebui să se examineze concluziile reclamantei privind reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată, prezentate cu titlu subsidiar.
Cu privire la admisibilitate
Potrivit Comisiei, reclamanta nu are niciun interes să solicite anularea deciziei atacate.
Pe de o parte, aceasta subliniază că nu a constatat în decizia atacată nicio nouă încălcare imputabilă reclamantei și nu a modificat cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată prin Decizia din 2009, care a devenit definitivă față de reclamantă ca urmare a Hotărârii din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑45/10
, nepublicată,
EU:T:2015:507
).
Astfel, potrivit Comisiei, anularea deciziei atacate nu poate conferi niciun avantaj reclamantei, în măsura în care aceasta din urmă este ținută, indiferent de situație, să plătească amenda la care este obligată în temeiul Deciziei din 2009.
Aceasta adaugă că situația nu ar fost diferită, în lumina Hotărârii din 6 octombrie 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Comisia (
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
, punctele
și
) decât dacă reclamanta ar fi putut contesta, pe lângă amendă, și participarea sa la încălcare.
Pe de altă parte, amenda aplicată ACW și CPA în solidar cu reclamanta nu poate fi modificată, în măsura în care aceasta rezultă din Decizia din 2010 care, la rândul său, a devenit definitivă față de ACW și de CPA.
Comisia subliniază că reclamanta nu le va putea pretinde ACW și CPA să își asume o răspundere mai importantă sau diferită de cea stabilită prin Decizia din 2010 pentru a acoperi cuantumurile restante datorate în temeiul Deciziei din 2009.
În ceea ce o privește, reclamanta arată că, în calitate de destinatar al deciziei atacate, dispune de calitate procesuală activă.
Aceasta adaugă că dispune de asemenea de un interes de a exercita acțiunea, întrucât anularea deciziei atacate ar constrânge Comisia să ramburseze amenda pe care aceasta a plătit‑o la 22 iulie 2016.
În ceea ce privește argumentele invocate de Comisie referitoare la inadmisibilitatea acțiunii, reclamanta apreciază că acest raționament este eronat. În primul rând, acesta se bazează pe premisa potrivit căreia Decizia din 2009 ar constitui un temei juridic pentru recuperarea amenzii.
Or, adoptarea de către Comisie a deciziei atacate nu se poate justifica, potrivit reclamantei, decât prin faptul că Decizia din 2010 care a „înlocuit” Decizia din 2009 a fost anulată prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Astfel, Comisia a trebuit să adopte o nouă decizie cu privire la fond împotriva reclamantei, pentru a dispune de un temei juridic pentru a‑i aplica o amendă.
Prin urmare, nicio referire la Decizia din 2009 nu poate afecta admisibilitatea acțiunii.
În al doilea rând, reclamanta susține că, presupunând‑o stabilită, inadmisibilitatea acțiunii ar fi trebuit să fie de asemenea constatată în cauza T‑189/10, în măsura în care Tribunalul era obligat să examineze din oficiu admisibilitatea acțiunii respective. Or, întrucât această situație nu se regăsește în speță, nu se poate considera că prezenta acțiune este inadmisibilă.
În al treilea rând, reclamanta susține că dispune de un interes ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la dispozitivul Deciziei din 2009, astfel cum a fost înlocuit prin Decizia din 2010 și preluat în decizia atacată, deoarece, în cauza T‑45/10, Tribunalul nu era în măsură să se pronunțe cu privire la stabilirea răspunderii comune și în solidar a societăților, menționată în dispozitivul Deciziei din 2009, cu atât mai puțin după anularea Deciziei din 2010.
În al patrulea rând, anularea deciziei atacate, pe de o parte, ar obliga Comisia să stabilească din nou răspunderea comună și în solidar a reclamantei, pentru a se ajunge la o „mai bună” repartizare a amenzii și, pe de altă parte, ar putea constitui un temei pentru introducerea unei acțiuni în reparare în fața Tribunalului.
În al cincilea rând, reclamanta subliniază că acțiunea nu urmărește să conteste numai „noua repartizare a răspunderii”, ci și aplicarea amenzilor în ceea ce o privește, precum și procedura care a condus la adoptarea deciziei atacate și la stabilirea datei plății acestor amenzi.
În această privință, este necesar să se arate, de la bun început, că Comisia nu contestă, în vederea aprecierii admisibilității acțiunii, faptul că reclamanta dispune de calitate procesuală activă, ceea ce, indiferent de situație, nu poate fi dezbătut în mod serios, având în vedere că aceasta este destinatara deciziei atacate.
În schimb, Comisia invocă lipsa interesului reclamantei de a exercita acțiunea.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care reclamantul are un interes să obțină anularea actului atacat, un astfel de interes presupunând ca anularea acestui act să fie susceptibilă, prin rezultatul său, să confere un avantaj părții care a introdus acțiunea respectivă (a se vedea Hotărârea din 13 iulie 2000, Parlamentul/Richard
C‑174/99 P
,
EU:C:2000:412
, punctul
și jurisprudența citată, Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 28 septembrie 2004, MCI/Comisia,
T‑310/00
,
EU:T:2004:275
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, pentru a se aprecia dacă reclamanta dispune de un interes în anularea deciziei atacate, trebuie amintit mai întâi că, în temeiul articolului 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009, reclamanta a fost obligată la plata, pe de o parte, a unei amenzi de 1913971 de euro, în solidar cu ACW și cu CPA, și, pe de altă parte, a unei amenzi de 1432229 de euro, în solidar cu ACW.
Aceste amenzi urmăreau să sancționeze încălcarea la care participaseră, pe de o parte, întreprinderea, în sensul dreptului concurenței al Uniunii Europene, compusă din reclamantă, ACW și CPA, în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1995 și 17 mai 2000, și, pe de altă parte, întreprinderea, în sensul dreptului concurenței al Uniunii Europene, alcătuită din reclamantă și ACW, în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 29 septembrie 1995.
Prin urmare, în considerarea naturii solidare a obligației de plată a amenzii care a fost enunțată în decizie, este cert că Comisia putea în mod întemeiat să solicite reclamantei, în temeiul articolului 2 punctul 31 din Decizia din 2009, plata unei amenzi de 1913971 de euro și, în temeiul articolului 2 punctul 32 din aceeași decizie, plata sumei de 1432229 de euro.
Obligarea în solidar presupune astfel că Comisia poate să solicite din partea fiecărui codebitor plata integrală a sumei datorate.
Decizia din 2010 nu a modificat conținutul acestei obligații față de reclamantă.
Astfel, prin Decizia din 2010, Comisia a intenționat numai să corecteze o eroare referitoare la aplicarea plafonului de 10 % față de ACW, corectare pe care era obligată să o efectueze în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
În acest scop, prin Decizia din 2010, Comisia a aplicat plafonul de 10 % cuantumului total al amenzilor aplicate ACW și, drept urmare, l‑a redus pe acesta din urmă la suma de 1086129 de euro.
Pentru a efectua această reducere, Comisia a considerat toată această sumă ca fiind amenda la care ACW este obligată în solidar pentru încălcarea la care participaseră reclamanta, ACW și CPA, în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1995 și 17 mai 2000, restul amenzii, și anume 827842 de euro, fiind datorat în solidar numai de reclamantă și de CPA [articolul 2 punctul 31 literele (a) și (b) din Decizia din 2009, astfel cum a fost modificată prin Decizia din 2010].
Pe de altă parte, Comisia a obligat‑o numai pe reclamantă la plata unei amenzi de 1432229 de euro, pentru încălcarea la care ea și ACW participaseră în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 29 septembrie 1995, cuantumul total exigibil ACW, după aplicarea plafonului de 10 %, fiind deja acoperit de prima amendă [articolul 2 punctul 32 din Decizia din 2009, astfel cum a fost modificată prin Decizia din 2010].
În consecință, reclamanta era obligată indiferent de situație la plata către Comisie a unor sume perfect identice cu cele la care fusese obligată inițial prin Decizia din 2009.
În schimb, Decizia din 2010 a modificat stabilirea relațiilor externe de solidaritate dintre reclamantă, ACW și CPA pentru plata cuantumului fiecărei dintre aceste amenzi. Pe de o parte, în ceea ce privește prima amendă, ACW și CPA nu mai sunt codebitoare în solidar ale reclamantei decât pentru suma de 1086129 de euro și numai CPA este debitoare în solidar a reclamantei pentru suma restantă, și anume 827842 de euro. Pe de altă parte, în ceea ce privește a doua amendă, reclamanta a devenit singura debitoare a sumei exigibile în acest temei, și anume 1432229 de euro.
În plus, trebuie amintit că reclamanta a formulat succesiv o acțiune împotriva Deciziei din 2009, înregistrată sub numărul T‑45/10, și o acțiune împotriva Deciziei din 2010, înregistrată sub numărul T‑189/10. Prin două hotărâri distincte pronunțate în aceeași zi, Tribunalul, pe de o parte, a respins prima acțiune și, pe de altă parte, a anulat Decizia din 2010, întrucât a admis motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare al reclamantei.
Or, în timp ce, astfel cum susține Comisia, respingerea acțiunii reclamantei de către Tribunal prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑45/10
, nepublicată,
EU:T:2015:507
), a avut ca efect, în lipsa unui recurs formulat împotriva acestei hotărâri, conferirea unui caracter definitiv aprecierilor Comisiei privind răspunderea reclamantei pentru apartenența sa, în cursul încălcării, la aceeași întreprindere, în sensul dreptului concurenței al Uniunii, alcătuită din ACW, din CPA și din ea însăși, situația nu poate să fie aceeași în ceea ce privește stabilirea caracterului solidar al amenzilor exigibile de aceste societăți în temeiul articolului 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009. Astfel, această din urmă parte a Deciziei din 2009 a fost modificată prin Decizia din 2010 ulterior introducerii acțiunii reclamantei în cauza T‑45/10.
În mod cert, prin efectul său retroactiv, anularea Deciziei din 2010 pronunțată în cauza T‑189/10 a avut drept consecință restabilirea situației anterioare acestei decizii și, așadar, repunerea în vigoare a articolului 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009 în formularea inițială.
Cu toate acestea, ca urmare a acestei anulări, Comisia a adoptat decizia atacată, al cărei dispozitiv, care este perfect identic cu cel al Deciziei din 2010, a modificat din nou articolul 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009.
În această privință, contrar a ceea ce susține Comisia, deși nu sunt părți în acțiunea formulată de reclamantă împotriva Deciziei din 2010, situația juridică a ACW și CPA, la fel ca situația juridică a reclamantei, a fost afectată de anularea Deciziei din 2010.
Astfel, pe de o parte, trebuie amintit că hotărârile de anulare beneficiază, în dreptul Uniunii, de autoritate absolută de lucru judecat (Hotărârea din 14 septembrie 1999, Comisia/AssiDomän Kraft Products și alții,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punctul
).
Pe de altă parte, situația juridică a ACW și CPA în raport cu dispozițiile anulate este legată de cea a reclamantei, în măsura în care aceste dispoziții au ca obiect stabilirea cuantumului amenzilor care trebuie aplicate acestora pentru încălcările de care sunt răspunzătoare în solidar, precum și a relațiilor externe de solidaritate dintre aceste societăți cu privire la amenzile respective (a se vedea în acest sens prin analogie Hotărârea din 10 aprilie 2014, Comisia și alții/Siemens Österreich și alții,
C‑231/11 P-C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, punctele
-
).
Articolul 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009, astfel cum a fost modificat prin Decizia din 2010, a modificat situațiile juridice ale reclamantei, ale ACW și ale CPA, întrucât a operat o repartizare a cuantumului amenzilor diferită de cea efectuată de aceste dispoziții în formularea lor inițială.
Aceeași este situația și în cazul dispozitivului deciziei atacate, care a modificat articolul 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009, în termeni identici cu cei ai Deciziei din 2010.
Pe de altă parte, în Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), Tribunalul s‑a pronunțat numai cu privire la încălcarea dreptului la apărare al reclamantei, iar nu cu privire la legalitatea, pe fond, a Deciziei din 2010.
Astfel, deși articolul 1 din această decizie și articolul 1 din decizia atacată cuprind dispoziții identice, prezenta acțiune ar putea conduce la o repartizare a cuantumului amenzilor prevăzute de aceste dispoziții mai favorabilă reclamantei.
În plus, decizia atacată diferă de Decizia din 2010 prin introducerea articolului 2 referitor la stabilirea momentului la care încep să curgă dobânzile de întârziere, a cărui anulare ar putea, ea însăși, să confere un avantaj reclamantei.
În consecință, reclamanta dispune de un interes legitim de a solicita anularea deciziei atacate, iar concluziile cererii formulate în acest scop sunt, așadar, admisibile.
Cu privire la fond
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă cinci motive.
Primul motiv este întemeiat pe încălcări ale normelor privind prescripția. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 266 TFUE și a dreptului la apărare. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003. Al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și al cincilea motiv, pe excesul de putere și pe nemotivare.
Se impune să se examineze în primul rând cel de al patrulea motiv.
Cu privire la al patrulea motiv
În cadrul celui de al patrulea motiv al acțiunii, reclamanta reproșează Comisiei că a încălcat principiul egalității de tratament din două cauze.
În primul rând, reclamanta amintește că, în temeiul Deciziei din 2009, se află în aceeași situație ca ACW în ceea ce privește perioadele încălcării.
Or, aceasta arată că aplicarea plafonului de 10 % în avantajul ACW o exonerează pe aceasta din urmă de răspundere pentru perioada încălcării cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 29 septembrie 1995.
Astfel, Comisia ar fi trebuit să extindă asupra reclamantei avantajul reducerii cuantumului amenzii în conformitate cu aplicarea plafonului de 10 % față de ACW, fără a o lăsa numai pe reclamantă drept singura răspunzătoare pentru această perioadă a încălcării.
Aceasta adaugă că repartizarea cuantumului amenzii, astfel cum rezultă din decizia atacată, poate afecta, în dezavantajul său, repartizarea finală a cuantumului amenzii în fața instanțelor naționale, în măsura în care aceasta se află în imposibilitatea de a formula o acțiune în regres pentru cuantumul amenzii corespunzător.
În al doilea rând, reclamanta subliniază că a pierdut codebitorii solidari, în măsura în care Comisia a redus în proporție de 100 % partea ACW din amenda la plata căreia era obligată în solidar cu aceasta din urmă, în timp ce a redus cu numai 43 % partea ACW din amenda la plata căreia era obligată în solidar cu aceasta și cu CPA.
Această alegere ar fi în avantajul CPA, având în vedere că aceasta nu trebuie să suporte o parte mai ridicată din cuantumul amenzii, în mod contrar față de reclamantă, căreia i se impune o sarcină mai ridicată, în calitate de codebitor solidar, însă și în calitate de debitor unic.
Reclamanta susține că Comisia ar fi trebuit să aplice plafonul de 10 % în mod proporțional cu cuantumul celor două amenzi, și anume cea care i‑a fost aplicată în solidar cu ACW și cu CPA și cea care i‑a fost aplicată în solidar cu ACW.
Deși este cert că această împărțire nu era posibilă din cauză că Decizia din 2010 devenise definitivă față de ACW și de CPA, totuși Comisia trebuia să reducă cuantumul amenzii aplicate reclamantei.
În această privință, ea precizează că această repartizare nu privește raporturile de solidaritate dintre codebitori, ci raporturile dintre aceștia din urmă și Comisie.
Mai întâi, Comisia răspunde că raționamentul reclamantei se întemeiază pe ipoteza eronată potrivit căreia ACW ar fi fost exonerată de răspundere pentru perioada încălcării cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 29 septembrie 1995.
Aceasta subliniază că a stabilit, în cadrul deciziei atacate, cuantumul maxim al amenzii la plata căreia fiecare societate dintre cele care alcătuiesc aceeași întreprindere, în sensul articolului 101 TFUE, putea fi obligată în mod solidar. Ea precizează că acest cuantum maxim nu constituie nicidecum o amendă distinctă și nu corespunde unei perioade anume de participare la încălcare.
Aceasta amintește de asemenea că încălcarea este săvârșită de o întreprindere, în sensul articolului 101 TFUE. Astfel, amenda aplicată fiecăreia dintre societățile care compun aceeași întreprindere, în sensul articolului 101 TFUE, nu reflectă participarea societăților menționate la încălcare, ci numai cuantumul maxim care le poate fi cerut, dacă este cazul, pentru participarea întreprinderii, în sensul articolului 101 TFUE, la încălcare.
Pe de altă parte, ea precizează că reclamanta nu este obligată la plata unei amenzi individuale, ci este singura obligată față de Comisie la plata amenzii impuse inițial în solidar cu ACW, din cauza reducerii răspunderii solidare a acesteia din urmă.
În continuare, Comisia susține că reclamanta nu a dovedit în ce mod o repartizare a cuantumului amenzii ar fi putut fi mai avantajoasă.
În sfârșit, Comisia invită reclamanta să formuleze o acțiune în fața instanțelor naționale competente dacă aceasta consideră că amenda, în raporturile interne dintre codebitorii solidari, îi revine în mod disproporționat.
În această privință, trebuie amintit că principiul egalității de tratament, care impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv, constituie un principiu general de drept al Uniunii, consacrat la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (Hotărârea din 11 iulie 2014, Sasol și alții/Comisia,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
, punctul
).
În speță, reclamanta invocă două inegalități de tratament. Prima privește tratarea diferită a situației sale și a celei a ACW și a doua privește tratarea diferită a situației sale și a celei a CPA.
În ceea ce privește, în primul rând, diferența de tratament în raport cu ACW, reclamanta susține că ar fi trebuit, precum ACW, să beneficieze de o exonerare de răspundere datorită aplicării față de ACW a plafonului de 10 %.
Cu toate acestea, trebuie subliniat că aplicarea față de ACW a plafonului de 10 % nu o exonerează nicidecum de răspunderea sa pentru participarea la încălcare.
Astfel, a fost redusă numai partea din amendă pe care aceasta era obligată să o plătească în solidar în special cu reclamanta.
Qui plus est
, amenda aplicată fiecărei societăți dintre cele care alcătuiesc aceeași întreprindere, în sensul articolului 101 TFUE, nu reflectă participarea societăților respective la încălcare, ci numai cuantumul maxim care le poate fi pretins, dacă este cazul, de Comisie pentru participarea întreprinderii, în sensul articolului 101 TFUE, la încălcare.
Prin urmare, nu se poate constata nicio inegalitate de tratament între reclamantă și ACW.
În ceea ce privește, în al doilea rând, diferența de tratament în raport cu CPA, reclamanta susține că modificarea relațiilor de solidaritate dintre CPA, ACW și reclamantă a fost realizată numai în beneficiul CPA, întrucât reclamanta este obligată să suporte singură o parte din amenda în solidar.
Astfel, potrivit reclamantei, Comisia ar fi putut repartiza în mod diferit între codebitorii solidari reducerea părții amenzii la plata căreia ACW era obligată inițial.
În această privință, în măsura în care egalitatea de tratament trebuie să fie verificată ținându‑se seama nu numai de amenda aplicată în solidar ACW, CPA și reclamantei, ci și de amenda aplicată în solidar ACW și reclamantei, trebuie să se considere că, în speță, Comisia nu și‑a respectat obligațiile care îi revin în temeiul principiului egalității de tratament.
Astfel, pe de o parte, reclamanta și CPA se află într‑o situație comparabilă, în sensul că ambele sunt societăți obligate în solidar la plata unei amenzi împreună cu ACW.
Pe de altă parte, Comisia ar fi putut negreșit să stabilească diferit partea din amendă la plata căreia ACW și reclamanta erau obligate în solidar, pentru a limita partea din amendă la care aceasta din urmă putea fi obligată de una singură.
Aceasta ar fi fost situația mai precis dacă Comisia ar fi repartizat reducerea cuantumului amenzii ACW în mod proporțional în cadrul celor două raporturi de solidaritate în cauză.
În această ipoteză, pe de o parte, cuantumul total al amenzilor la care ACW putea fi obligată față de Comisie nu ar fi depășit 10 % din cifra sa de afaceri și, pe de altă parte, această reducere ar fi fost repartizată în mod echitabil între amenda aplicată în solidar ACW și reclamantei și amenda aplicată în solidar reclamantei, ACW și CPA.
Astfel, întrucât a aplicat reducerea cuantumului amenzii efectuată în avantajul ACW numai asupra amenzii aplicate în solidar reclamantei, CPA și ACW, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament, fără nicio justificare obiectivă.
Prin urmare, al patrulea motiv trebuie admis.
Deși acest motiv este de natură să determine anularea deciziei atacate în totalitate, este necesar, în scopul bunei administrări a justiției, să se examineze cel de al cincilea motiv, care privește articolul 2 din decizia atacată, întemeiat pe excesul de putere, precum și pe nemotivare și referitor la data exigibilității amenzilor în cauză.
Cu privire la al cincilea motiv
În cadrul celui de al cincilea motiv, care cuprinde două aspecte, reclamanta susține că articolul 2 din decizia atacată, care stabilește data exigibilității amenzilor la 10 mai 2010, este afectat de un exces de putere și de nemotivare.
Pe de o parte, potrivit reclamantei, obligația de a plăti amenzile cel târziu la 10 mai 2010 este nelegală, pentru motivele că la această dată nu exista niciun temei juridic care să susțină o asemenea obligație și că ea se află, indiferent de situație, în imposibilitate absolută de a respecta un asemenea termen stabilit retroactiv. Pe de altă parte, reclamanta susține că decizia este contradictorie, având în vedere practica sa anterioară, și că motivarea furnizată de Comisie nu este coerentă.
La rândul său, Comisia contestă această argumentație. Pe lângă caracterul suficient de motivat al deciziei atacate, aceasta consideră în esență că reclamanta era obligată să efectueze plata amenzilor din momentul adoptării Deciziei din 2009 și că stabilirea datei exigibilității amenzilor la trei luni după adoptarea Deciziei din 2010 era în avantajul său.
În ceea ce privește primul aspect al prezentului motiv, întemeiat în esență pe excesul de putere în considerarea unei lipse de temei pentru a stabili data exigibilității amenzilor la 10 mai 2010, pe de o parte, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, competența cu care este învestită Comisia include facultatea de a determina data exigibilității amenzii și cea la care încep să curgă dobânzile de întârziere, de a stabili nivelul acestor dobânzi și de a hotărî modalitățile de executare a deciziei sale solicitând, dacă este cazul, constituirea unei garanții bancare care să acopere cuantumul principal și dobânzile amenzii aplicate, având în vedere că, în lipsa unei asemenea competențe, avantajul de care întreprinderile ar fi susceptibile să beneficieze prin plata cu întârziere a amenzilor ar determina reducerea efectului sancțiunilor aplicate de Comisie în cadrul misiunii care îi este încredințată, cea de asigurare a aplicării normelor de concurență (a se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2015, Total și Elf Aquitaine/Comisia,
T‑470/11
,
EU:T:2015:241
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, dispozițiile articolului 299 TFUE, potrivit cărora actele, în special cele ale Comisiei, care impun o obligație pecuniară constituie titlu executoriu, sunt aplicabile deciziilor acestei instituții prin care se aplică o amendă (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 martie 2012, Universal/Comisia,
T‑42/11
, nepublicată,
EU:T:2012:122
, punctul
).
În speță, în primul rând, trebuie arătat că, potrivit considerentului (23) al deciziei atacate,
primo
, Comisia consideră că Decizia din 2009, confirmată prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑45/10
, nepublicată,
EU:T:2015:507
), rămâne temeiul amenzilor.
Secundo
, Comisia precizează că, în scrisoarea de notificare a Deciziei din 2010, amenda era plătibilă într‑un termen de trei luni calculat de la data acestei decizii. Prin urmare, Comisia consideră, în mod implicit, că în decizia atacată trebuia să se stabilească o astfel de dată.
Tertio
, Comisia subliniază că, deși reclamanta a furnizat garanții bancare până la data anulării Deciziei din 2010, aceasta nu a înlocuit, începând de la această dată, aceste garanții cu unele noi sau cu o plată provizorie a amenzii datorate. Prin urmare, aceasta deduce de aici că dobânzile de întârziere sunt datorate de reclamantă începând de la data la care amenda nu mai era acoperită de nicio garanție, și anume de la 15 iulie 2015, data pronunțării Hotărârii din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
În al doilea rând, pe de o parte, este necesar să se arate că Decizia din 2010 a înlocuit dispozițiile articolului 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009 de stabilire a cuantumului amenzilor pentru care reclamanta, CPA și ACW erau răspunzătoare în solidar cu noi dispoziții care modificau cuantumul total al amenzii datorate de ACW și raporturile de solidaritate dintre cele trei societăți.
Cu alte cuvinte, la data intrării în vigoare a Deciziei din 2010 și a notificării acesteia, dispozițiile articolului 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009 în formularea inițială nu mai erau aplicabile și nici nu puteau sta la baza stabilirii datei exigibilității amenzilor în cauză. Numai data primirii notificării Deciziei din 2010, care constituia din acel moment temeiul juridic al obligației de plată a acestor amenzi, putea servi ca moment de la care începe să curgă un asemenea termen.
Pe de altă parte, Decizia din 2010 a fost anulată de Tribunal în ceea ce o privea pe reclamantă prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), astfel încât, după cum arată în esență reclamanta, această decizie nu poate servi drept temei juridic atât pentru obligația reclamantei de plată a amenzilor în cauză, cât și pentru determinarea datei exigibilității acestora.
În mod cert, astfel cum s‑a arătat la punctul 67 de mai sus, această anulare a avut ca efect reactivarea formulării inițiale a articolului 2 punctele 31 și 32 din Decizia din 2009. Cu toate acestea, această formulare a fost înlocuită din nou cu cea care rezultă din articolul 1 din decizia atacată.
Astfel, este necesar să se considere că obligația de plată a amenzilor rezultă numai din articolul 1 din decizia atacată și că termenul de exigibilitate al acestor amenzi nu putea fi determinat decât începând de la data primirii notificării acestei decizii.
În consecință, primul aspect al celui de al cincilea motiv trebuie admis, fără să fie necesar să se examineze cel de al doilea aspect, iar articolul 2 din decizia atacată trebuie anulat pentru acest motiv.
Rezultă din tot ceea ce precedă că, fără să fie necesar să se examineze celelalte motive ale acțiunii, decizia atacată trebuie să fie anulată în totalitate. Din moment ce concluziile în vederea reformării nu au fost prezentate decât cu titlu subsidiar, nu este necesar să fie examinate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia C(2016) 3920 final a Comisiei din 29 iunie 2016 de modificare a Deciziei C(2009) 8682 final a Comisiei din 11 noiembrie 2009 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici).

2)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 octombrie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.