CELEX: 62017CJ0622
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Direktīva 2010/13/ES
Audiovizuālo mediju pakalpojumi
Televīzijas apraide
3. panta 1. un 2. punkts
Uztveršanas un retranslācijas brīvība
Nacionālā naida kurināšana
Uztvērējas dalībvalsts veiktie pasākumi
Mediju pakalpojumu sniedzēju un pārējo personu, kuras sniedz televīzijas kanālu vai raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumus, pagaidu pienākums šīs dalībvalsts teritorijā izplatīt vai retranslēt televīzijas kanālu tikai maksas paketēs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (
OV 2010, L 95, 1. lpp.
), 3. panta 1. un 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā starp
Baltic Media Alliance Ltd
(turpmāk tekstā – “
BMA
”) un
Lietuvos radijo ir televizijos komisija
(Lietuvas Radio un televīzijas komisija, Lietuva; turpmāk tekstā – “LRTK”) par šīs iestādes 2016. gada 18. maija lēmumu (turpmāk tekstā – “2016. gada 18. maija lēmums”), ar ko mediju pakalpojumu sniedzējiem, kuri darbojas Lietuvas teritorijā, un pārējām personām, kuras sniedz Lietuvas patērētājiem televīzijas kanālu vai atsevišķu raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumus, ir uzlikts pienākums divpadsmit mēnešus pēc šī lēmuma spēkā stāšanās dienas izplatīt vai retranslēt kanālu
NTV Mir Lithuania
Lietuvas teritorijā tikai maksas paketēs.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Konvencija par pārrobežu televīziju
Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju, kas parakstīta Strasbūrā 1989. gada 5. maijā, 4. pants “Uztveršanas un retranslācijas brīvība” ir formulēts šādi:
“Puses nodrošina vārda un informācijas brīvību saskaņā ar 10. pantu [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības [k]onvencijā[, kura parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī,] un tās garantē uztveršanas brīvību, un neliedz retranslēt to teritorijā tādu raidījumu pakalpojumus, kuri atbilst šīs konvencijas normām.”
Savienības tiesības
Direktīva 89/552/EEK
Padomes Direktīvas 89/552/EEK (1989. gada 3. oktobris) par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (
OV 1989, L 298, 23. lpp.
), ceturtajā, devītajā, desmitajā un piecpadsmitajā apsvērumā bija noteikts:
“tā kā Eiropas Padome ir pieņēmusi Eiropas konvenciju par pārrobežu televīziju;
[..]
tā kā dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos par televīzijas raidorganizāciju un kabeļu televīzijas operatoru darbību ir atšķirības, dažas no kurām var kavēt brīvu televīzijas pārraižu apriti Kopienā un traucēt konkurenci kopējā tirgū;
tā kā saskaņā ar Līgumu jālikvidē jebkuri šādi brīvības ierobežojumi raidpakalpojumu nodrošināšanai Kopienā;
[..]
tā kā prasība, ka izcelsmes valstij vajadzētu pārbaudīt televīzijas raidījumu atbilstību valsts likumiem, kā norādīts šajā direktīvā, saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem ir pietiekama, lai nodrošinātu pārraižu brīvu apriti bez otrreizējas pārbaudes šajā pašā sakarā uztvērējās dalībvalstīs; tā kā tomēr izņēmuma kārtā un ar īpašiem nosacījumiem uztvērējas dalībvalstis var uz laiku pārtraukt televīzijas raidījumu retranslāciju.”
Šīs direktīvas 2. panta 2. punktā bija noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo televīzijas pārraižu retranslāciju no citām dalībvalstīm to iemeslu dēļ, uz kuriem attiecas jomas, ko koordinē šī direktīva. Dalībvalstis var īslaicīgi pārtraukt televīzijas raidījumu retranslāciju, ja ir ievēroti šādi nosacījumi:
[..].”
Direktīva 97/36/EK
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/36/EK (1997. gada 30. jūnijs), ar ko groza Direktīvu 89/552 (
OV 1997, L 202, 60. lpp.
), Direktīvas 89/552 2. pants tika aizstāts ar jaunu tekstu un Direktīvā 89/552 tika iekļauts jauns 2.a pants, kura 1. un 2. punktā bija noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un neierobežo televīzijas raidījumu retranslāciju savā teritorijā no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē šī direktīva.
2.   Dalībvalstis uz laiku var pieļaut atkāpi no 1. punkta šādos gadījumos:
[..].”
Direktīva 2010/13
Ar Direktīvu 2010/13 tika kodificēta un aizstāta Direktīva 89/552 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/65/EK (2007. gada 11. decembris) (
OV 2007, L 332, 27. lpp.
). Direktīvas 2010/13 1., 4., 5., 8., 26., 35., 36., 41., 43., 54. un 104. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
[..] Direktīva 89/552 [..] ir vairākkārt būtiski grozīta. Skaidrības un praktisku iemeslu dēļ minētā direktīva būtu jākodificē.
[..]
(4)
Ņemot vērā jaunās tehnoloģijas audiovizuālo mediju pakalpojumu pārraidīšanā, tiesiskajam regulējumam attiecībā uz apraides darbību veikšanu būtu jāņem vērā strukturālo pārmaiņu, informācijas un komunikāciju tehnoloģiju (“IKT”) izplatības un tehnoloģiju attīstības ietekme uz uzņēmējdarbības modeļiem, jo īpaši komerciālās apraides finansēšanu, un būtu jānodrošina optimāli apstākļi Eiropas informāciju tehnoloģiju un plašsaziņas līdzekļu nozares un pakalpojumu konkurētspējai un juridiskajai noteiktībai, kā arī kultūras un valodu daudzveidības ievērošana.
(5)
Audiovizuālo mediju pakalpojumi vienlīdz ir kultūras un ekonomikas pakalpojumi. To pieaugošā nozīme attiecībā uz sabiedrību, demokrātiju, jo īpaši nodrošinot informācijas brīvību, viedokļu dažādību un mediju plurālismu, kā arī uz izglītību un kultūru attaisno īpašu noteikumu piemērošanu šiem pakalpojumiem.
[..]
(8)
Ir būtiski, lai dalībvalstis nodrošinātu aizsardzību pret jebkurām darbībām, kuras varētu traucēt televīzijas raidījumu aprites un tirdzniecības brīvību vai varētu veicināt dominējoša stāvokļa rašanos, kas varētu novest pie plurālisma un televīzijas informācijas brīvības ierobežojumiem vai informācijas nozares brīvības ierobežojumiem kopumā.
[..]
(26)
Šajā direktīvā mediju pakalpojumu sniedzēja definīcijai nebūtu jāattiecas uz fiziskām un juridiskām personām, kas vienīgi pārraida raidījumus, par kuriem redakcionālā atbildība ir kādas trešās personas kompetencē.
[..]
(35)
Praktisku kritēriju kopuma pieņemšana ir izstrādāta, lai ar vispusīgu procedūru noteiktu, ka mediju pakalpojumu sniedzējs ir tikai vienas dalībvalsts jurisdikcijā sakarā ar pakalpojumiem, uz ko attiecas šī direktīva. Tomēr, ņemot vērā [..] Tiesas judikatūru un lai izvairītos no gadījumiem, kad raidorganizācija neatrodas nevienas dalībvalsts jurisdikcijā, būtu jāatsaucas uz uzņēmējdarbības veikšanas kritēriju [LESD] 49. līdz 55. panta nozīmē kā uz izšķirošo kritēriju dalībvalsts jurisdikcijas noteikšanā.
(36)
Prasība, ka izcelsmes valstij būtu jāpārbauda apraides atbilstība valsts tiesību aktiem, kā norādīts šajā direktīvā, saskaņā ar Savienības tiesību aktiem ir pietiekama, lai nodrošinātu apraides brīvu apriti bez otrreizējas pārbaudes šajā pašā sakarā uztvērējās dalībvalstīs. Tomēr izņēmuma kārtā un ar īpašiem nosacījumiem uztvērējas dalībvalstis var uz laiku pārtraukt televīzijas apraides retranslāciju.
[..]
(41)
Dalībvalstīm būtu jāspēj piemērot sīkāk izstrādātus un stingrākus noteikumus šīs direktīvas koordinētajās jomās attiecībā uz to jurisdikcijā esošiem mediju pakalpojumu sniedzējiem, vienlaikus nodrošinot, ka šie noteikumi atbilst Savienības tiesību aktu vispārējiem principiem. Lai regulētu tādas situācijas, kad raidorganizācija, kas atrodas vienas dalībvalsts jurisdikcijā, veic televīzijas apraidi, kas pilnībā vai galvenokārt ir vērsta uz citas dalībvalsts teritoriju, piemērots risinājums, kurā ņemtas vērā dalībvalstu bažas, neapšaubot izcelsmes valsts principa atbilstīgu piemērošanu, būtu izvirzīt prasību dalībvalstīm sadarboties un – noteikumu pārkāpšanas gadījumā – veikt Tiesas judikatūras [..] kodifikāciju apvienojumā ar efektīvāku procedūru. Jēdzienu “noteikumi vispārēju sabiedrības interešu jomā” ir attīstījusi Tiesa savā judikatūrā saistībā ar [EKL] 43. un 49. pantu (tagad [LESD] 49. un 56. pants), un šis jēdziens aptver, cita starpā, patērētāju aizsardzības, nepilngadīgo aizsardzības un kultūras politikas normas. Dalībvalstij, kas lūdz sadarboties, būtu jānodrošina tas, ka attiecīgie sīkāk izstrādātie valsts noteikumi ir objektīvi nepieciešami un ka tos piemēro nediskriminējoši un samērīgi.
[..]
(43)
Saskaņā ar šo direktīvu neatkarīgi no izcelsmes valsts principa piemērošanas dalībvalstis var turpināt piemērot pasākumus, kas ierobežo televīzijas apraides brīvu apriti, bet tikai saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti šajā direktīvā, un saskaņā ar tajā noteikto procedūru. Tomēr Tiesa ir konsekventi uzsvērusi, ka jebkurš ierobežojums brīvi sniegt pakalpojumus, piemēram, jebkura atkāpe no Līguma pamatprincipa, ir jāinterpretē ierobežojoši [šauri] [..].
[..]
(54)
Dalībvalstis var brīvi veikt pasākumus, ko tās uzskata par piemērotiem attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem, kurus raida no trešām valstīm un kuri neatbilst 2. pantā paredzētajiem nosacījumiem, ja tie atbilst Savienības tiesību aktiem un Savienības starptautiskajām saistībām.
[..]
(104)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus – proti, radīt telpu bez iekšējām robežām attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem, vienlaikus nodrošinot augstu aizsardzības līmeni attiecībā uz vispārējas intereses mērķiem, jo īpaši saistībā ar nepilngadīgo aizsardzību un cilvēka cieņas aizsardzību, kā arī veicinot tiesības personām ar īpašām vajadzībām, – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka šīs direktīvas mēroga un iedarbības dēļ minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar [LES] 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. [..]”
Direktīvas 2010/13 I nodaļā ietvertā 1. panta “Definīcijas” 1. punkta a) un c) līdz f) apakšpunktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“audiovizuālo mediju pakalpojums” ir:
i)
pakalpojums, kā definēts [LESD] 56. un 57. pantā, uz kuru attiecināma mediju pakalpojumu sniedzēja redakcionāla atbildība un kura galvenais nolūks ir nodrošināt plašākai sabiedrībai raidījumus, lai to informētu, izklaidētu vai izglītotu, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2002/21/EK [(2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
)] 2. panta a) punkta nozīmē. Šādi audiovizuālo mediju pakalpojumi ir vai nu televīzijas apraide, kā definēts šā punkta e) apakšpunktā, vai arī audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma, kā definēts šā punkta g) apakšpunktā;
[..]
[..]
c)
“redakcionāla atbildība” ir efektīva kontrole gan attiecībā uz raidījumu izvēli, gan uz to organizāciju, kuru nodrošina vai nu hronoloģisku raidījumu programmu televīzijas apraides gadījumā, vai arī katalogā, ja tie ir audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma. Redakcionāla atbildība ne vienmēr ietver juridisku atbildību saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz saturu vai sniegtajiem pakalpojumiem;
d)
“mediju pakalpojumu sniedzējs” ir fiziska vai juridiska persona, kurai ir redakcionāla atbildība par audiovizuālo mediju pakalpojuma audiovizuālā satura izvēli un kura nosaka veidu, kādā tas tiek organizēts;
e)
“televīzijas apraide” (t.i., lineārs audiovizuālo mediju pakalpojums) ir audiovizuālo mediju pakalpojums, ko sniedz mediju pakalpojumu sniedzējs raidījumu vienlaicīgai skatīšanai, pamatojoties uz raidījumu programmu;
f)
“raidorganizācija” ir mediju pakalpojumu sniedzējs, kas nodrošina televīzijas apraidi”.
Atbilstoši Direktīvas 2010/13 2. panta 1.–3. punktam:
“1.   Katra dalībvalsts nodrošina, lai visi tās jurisdikcijā esošo mediju pakalpojumu sniedzēju sniegtie audiovizuālo mediju pakalpojumi atbilstu šīs dalībvalsts tiesību sistēmas noteikumiem, ko piemēro plašākai sabiedrībai paredzētiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem.
2.   Šajā direktīvā dalībvalsts jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji ir:
a)
mediju pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī saskaņā ar 3. punktu;
[..].
3.   Šajā direktīvā uzskata, ka turpmāk norādītajos gadījumos mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī:
a)
mediju pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs ir šajā dalībvalstī un redakcionālus lēmumus par audiovizuālo mediju pakalpojumiem pieņem minētajā dalībvalstī;
b)
ja mediju pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs ir vienā dalībvalstī, bet redakcionālus lēmumus par audiovizuālo mediju pakalpojumiem pieņem citā dalībvalstī, tad uzskata, ka tas veic uzņēmējdarbību tajā dalībvalstī, kurā darbojas audiovizuālo mediju pakalpojumu darbībā iesaistītā darbaspēka nozīmīga daļa. Ja audiovizuālo mediju pakalpojumu darbībās iesaistītā darbaspēka nozīmīga daļa darbojas katrā no šīm dalībvalstīm, tad uzskata, ka mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību tajā dalībvalstī, kurā ir tā galvenais birojs. Ja nevienā no šīm dalībvalstīm nedarbojas audiovizuālo mediju pakalpojumu darbībās iesaistītā darbaspēka nozīmīga daļa, tad uzskata, ka mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību tajā dalībvalstī, kurā tas pirmo reizi sāka darbību saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, ar noteikumu, ka tā uztur stabilu un efektīvu saikni ar šīs dalībvalsts ekonomiku;
c)
ja mediju pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs ir dalībvalstī, bet lēmumus par audiovizuālo mediju pakalpojumiem pieņem trešā valstī vai arī otrādi, uzskata, ka tas veic uzņēmējdarbību attiecīgajā dalībvalstī, ar nosacījumu, ka šajā dalībvalstī darbojas nozīmīga daļa audiovizuālo mediju pakalpojumu darbībās iesaistītā darbaspēka.”
Šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē ar šo direktīvu.
2.   Attiecībā uz televīzijas apraidi dalībvalstis uz laiku var atkāpties no 1. punkta, ja tiek izpildīti šādi nosacījumi:
a)
televīzijas apraide no citas dalībvalsts nepārprotami, nopietni un būtiski pārkāpj 27. panta 1. vai 2. punktu un/vai 6. pantu;
b)
iepriekšējos 12 mēnešos raidorganizācija vismaz divreiz ir pārkāpusi a) apakšpunktā minēto(‑os) noteikumu(‑us);
c)
attiecīgā dalībvalsts rakstiski ir paziņojusi raidorganizācijai un Komisijai par iespējamiem pārkāpumiem un par tās nodomu atbilstīgi rīkoties, ja šādi pārkāpumi atkal atkārtotos;
d)
apspriešanās ar raidītāju dalībvalsti un Komisiju 15 dienās pēc c) apakšpunktā minētā paziņojuma iesniegšanas nav noslēgusies ar izlīgumu, un iespējamais pārkāpums turpinās.
Divos mēnešos pēc paziņojuma par dalībvalsts veiktajiem pasākumiem Komisija izlemj, vai šie pasākumi atbilst Savienības tiesību aktiem. Ja tā izlemj, ka neatbilst, dalībvalstij prasa steidzami izbeigt attiecīgos pasākumus.”
Minētās direktīvas 4. panta 2.–5. punktā ir paredzēts:
“2.   Ja dalībvalsts:
a)
ir izmantojusi brīvas izvēles iespēju saskaņā ar 1. punktu pieņemt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus vispārēju sabiedrības interešu jomā; un
b)
novērtē, ka raidorganizācija citas dalībvalsts jurisdikcijā veic televīzijas apraidi, kas pilnībā vai galvenokārt ir vērsta uz tās teritoriju,
tā var sazināties ar dalībvalsti, kuras jurisdikcijā ir attiecīgā raidorganizācija, lai panāktu abpusēji pieņemamu risinājumu problēmām, kas radušās. Saņemot pamatotu lūgumu no pirmās minētās dalībvalsts, jurisdikcijas dalībvalsts lūdz raidorganizāciju ievērot attiecīgos noteikumus vispārējo sabiedrības interešu jomā. Jurisdikcijas dalībvalsts divos mēnešos informē pirmo dalībvalsti par rezultātiem, kas panākti saistībā ar minēto lūgumu. Jebkura no abām dalībvalstīm var aicināt kontaktkomiteju, kas izveidota saskaņā ar 29. pantu, izskatīt attiecīgo lietu.
3.   Pirmā dalībvalsts var pieņemt atbilstīgus pasākumus pret attiecīgo raidorganizāciju, ja tā izvērtē, ka:
a)
rezultāti, kas panākti, piemērojot 2. punktu, nav apmierinoši; un
b)
attiecīgā raidorganizācija veic uzņēmējdarbību jurisdikcijas dalībvalstī, lai apietu stingrākus noteikumus jomās, kuras koordinē ar šo direktīvu, un kas būtu piemērojami, ja minētā raidorganizācija veiktu uzņēmējdarbību pirmajā dalībvalstī.
Šādi pasākumi ir objektīvi nepieciešami, tos piemēro nediskriminējoši un samērīgi noteiktajiem mērķiem.
4.   Dalībvalstis var veikt pasākumus atbilstīgi 3. punktam tikai tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
tā ir paziņojusi Komisijai un tai dalībvalstij, kurā raidorganizācija veic uzņēmējdarbību, par savu nodomu veikt šādus pasākumus, vienlaikus sniedzot pamatojumu iemesliem, kas ir tās novērtējuma pamatā; un
b)
Komisija ir nolēmusi, ka šie pasākumi atbilst Savienības tiesību aktiem un jo īpaši ka pasākumus piemērojušās dalībvalsts novērtējums saskaņā ar 2. un 3. punktu ir pareizi pamatots.
5.   Komisija pieņem lēmumu trīs mēnešos pēc tam, kad tā saņēmusi paziņojumu, kas paredzēts 4. punkta a) apakšpunktā. Ja Komisija nolemj, ka pasākumi neatbilst Savienības tiesību aktiem, attiecīgā dalībvalsts atturas no ierosināto pasākumu veikšanas.”
Atbilstoši šīs pašas direktīvas 6. pantam:
“Dalībvalstis ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, ka audiovizuālo mediju pakalpojumi, kurus nodrošina to jurisdikcijā esoši mediju pakalpojumu sniedzēji, nesatur naida kurināšanu rases, dzimuma, reliģijas vai valstspiederības dēļ.”
Lietuvas tiesības
Ar 2006. gada 2. jūlija
Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas
(Lietuvas Republikas Lietuvas Likums par informācijas sniegšanu sabiedrībai) (
Žin
., 2006., Nr. 82‑3254) redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietai (turpmāk tekstā – “Likums par informācijas sniegšanu sabiedrībai”), 19. panta 1. punkta 3) apakšpunktā, ar ko ir transponēts Direktīvas 2010/13 6. pants, ir paredzēts:
“Plašsaziņas līdzekļos ir aizliegts izplatīt
[..]
3)
materiālus, kuros tiek izplatīta kara propaganda, kurināts karš vai naids, izsmiekls vai nicinājums vai kuri veicina diskrimināciju, vardarbību vai skarbu fizisku attieksmi pret kādu personu grupu vai personu, kas pieder noteiktai grupai, pamatojoties uz vecumu, dzimumu, seksuālo orientāciju, etnisko izcelsmi, rasi, tautību, valstspiederību, valodu, izcelsmi, sociālo stāvokli, ticību, pārliecību, uzskatiem vai reliģiju; [..].”
Šī likuma 33. panta 11. un 12. punktā ir noteikts:
“11.   Raidorganizācijām, kas retranslē televīzijas kanālus, kā arī citām personām, kas Lietuvas patērētājiem sniedz apraides internetā pakalpojumus, ar kuriem piedāvā televīzijas kanālus un/vai apraidi, ko veido retranslēto kanālu un/vai apraides internetā paketes, ir jāievēro [LRTK] izstrādātie noteikumi attiecībā uz šo pakešu sastāvu un jāgarantē patērētāju tiesības saņemt objektīvu informāciju, viedokļu, kultūru un valodu daudzveidība un piemērota nepilngadīgo aizsardzība pret publiski pieejamās informācijas kaitīgām sekām. Divpadsmit mēnešus pēc šī panta 12. punkta 1. apakšpunktā paredzētā lēmuma pieņemšanas televīzijas kanālus, kuros ir pārraidīta informācija, uz ko attiecas [šī likuma] 19. panta 1. punkta 3) apakšpunktā noteiktais aizliegums, var retranslēt un/vai apraidīt internetā vienīgi maksas piedāvājuma paketēs; šādā gadījumā ir aizliegts šīs paketes subsidēt vai atbalstīt, vai tās jebkādā citā veidā veicināt, un to cena nedrīkst būt zemāka par izmaksām, kas radušās pakalpojumu sniedzējam, lai iegūtu, retranslētu un/vai izplatītu internetā televīzijas raidījumus, kuri veido minētās televīzijas kanālu paketes.
12.   Ja [LRTK] konstatē, ka televīzijas kanālā, ko retranslē un/vai apraida internetā no Eiropas Savienības dalībvalstīm, Eiropas Ekonomikas zonas valstīm vai citām Eiropas valstīm, kas ir ratificējušas [Eiropas konvenciju par pārrobežu televīziju], vai šī kanāla raidījumos ir tikusi faktiski publiskota, pārraidīta izplatīšanai un izplatīta televīzijas raidījumu retranslācijā informācija, uz kuru attiecas apraides aizliegums, kas ir noteikts [šī likuma] 19. panta 1. punkta 1), 2) un 3) apakšpunktā:
1)
tā pieņem lēmumu, atbilstoši kuram attiecīgais kanāls var tikt izplatīts tikai maksas paketēs, un paziņo par to raidorganizācijām un citām personām, kas Lietuvas patērētājiem sniedz pakalpojumus, kuri saistīti ar televīzijas kanālu izplatīšanu un/vai atsevišķu raidījumu izplatīšanu internetā;
2)
nekavējoties veic minētā likuma 34.
pantā norādītos pasākumus, lai nodrošinātu, ka televīzijas kanālu un/vai televīzijas raidījumu apraide atbilst [minētā] likuma prasībām.
[..]”
Ar Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 34.
panta 1. un 3. punktu ir transponēts Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts. Šī likuma 34.
panta 1. punktā ir noteikts, ka Lietuvā tiek garantēta audiovizuālo mediju pakalpojumu, kuri tiek retranslēti tostarp no dalībvalstīm, uztveršanas brīvība. Minētā panta 34.
panta 3. punktā ir paredzēts, ka šī brīvība var tikt “ierobežota uz laiku”, ja ir izpildīti Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi.
No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatpakete ir televīzijas kanālu kopums, ko izveido un patērētājiem piedāvā raidorganizācija vai cita persona, kas sniedz minētajiem patērētājiem televīzijas kanālu vai raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumus par noteiktu fiksētu samaksu. Maksas pakete ir visi apraidītie kanāli, kuri tiek piedāvāti patērētājiem par papildu samaksu, kas nav ietverti pamatpaketes cenā.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
BMA
ir Lielbritānijā reģistrēta sabiedrība, kam
Office of Communications
(Sakaru iestāde, Apvienotā Karaliste) ir izsniegusi licenci televīzijas kanāla
NTV Mir Lithuania
apraidei.
LRTK saskaņā ar Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktu un 12. punkta 1) apakšpunktu pieņēma 2016. gada 18. maija lēmumu. Šis lēmums ir pamatots ar faktu, ka kanālā
NTV Mir Lithuania
2016. gada 15. aprīļa raidījumā “Ypatingas įvykis. Tyrimas” (“Īpašs notikums. Izmeklēšana”) bija ietverta informācija, ar kuru tika kurināts nacionālais naids un kura ir aizliegta ar šī likuma 19. panta 1. punkta 3) apakšpunktu.
2016. gada 22. jūnijā LRTK pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru tika izdarīti grozījumi 2016. gada 18. maija lēmumā. Tā atsauca pienākumu pārraidīt kanālu
NTV Mir Lithuania
vienīgi maksas piedāvājuma paketēs un nolēma uzsākt šī kanāla darbības pagaidu pārtraukšanas procedūru atbilstoši Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 34
. panta 3. punktam. Šajā nolūkā tā paziņoja 2016. gada 18. maija lēmumā konstatētos pārkāpumus, kā arī pasākumus, kurus tā bija iecerējusi veikt, ja šādi pārkāpumi atkārtotos. LRTK turklāt par attiecīgajiem pārkāpumiem paziņoja arī Sakaru iestādei.
Tajā pašā dienā
BMA
cēla prasību
Vilniaus apygardos administracinis teismas
(Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva) atcelt 2016. gada 18. maija lēmumu. Šajā nolūkā
BMA
tostarp apgalvoja, ka šis lēmums ir pieņemts, pārkāpjot Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktu, un ka šis lēmums ir šķērslis citas dalībvalsts izcelsmes televīzijas kanāla retranslācijai. Pamatojumam, ar ko attaisno šo šķērsli un procedūru šī lēmuma pieņemšanai, tātad bija jāatbilst šai tiesību normai. Tomēr šis pamatojums tai neatbilda.
Šādos apstākļos
Vilniaus apygardos administracinis teismas
(Viļņas Administratīvā apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2010/13] 3. panta 1. un 2. punkts attiecas tikai uz gadījumiem, kad uztvērēja dalībvalsts vēlas [pārtraukt] televīzijas apraidi un/vai retranslāciju, vai tas attiecas arī uz citiem pasākumiem, kurus uztvērēja dalībvalsts veic, lai citādi ierobežotu [audiovizuālo mediju pakalpojumu] uztveršanas un pārraidīšanas brīvību?
2)
Vai [Direktīvas 2010/13] 8. apsvērums un 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem uztvērējām dalībvalstīm pēc tam, kad tās ir konstatējušas, ka minētās direktīvas 6. pantā minētais materiāls ir ticis publicēts, pārraidīts izplatīšanai un izplatīts televīzijas [kanāla] retranslācijā un/vai izplatīts internetā no Eiropas Savienības dalībvalsts, neievērojot Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā paredzētos nosacījumus, ir aizliegts pieņemt [Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai] 33. panta 11. punktā un 33. panta 12. punkta 1) apakšpunktā paredzēto lēmumu, proti, uzlikt par pienākumu retranslētājiem, kuri darbojas uztvērējas dalībvalsts teritorijā, un citām personām, kuras sniedz televīzijas raidījumu izplatīšanas pakalpojumus internetā, uz laiku nodrošināt, ka televīzijas [kanālu] var retranslēt un/vai izplatīt internetā tikai televīzijas raidījumu paketēs, kas ir pieejamas par papildu maksu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
LRTK un Lietuvas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams.
Pirmām kārtām tās norāda, ka uzdotajiem jautājumiem ir hipotētisks raksturs. Tā kā LRTK grozīja 2016. gada 18. maija lēmumu tajā pašā dienā, kad
BMA
pret to vērsās iesniedzējtiesā, un atsauca pienākumu pārraidīt kanālu
NTV Mir Lithuania
tikai maksas paketēs, kā arī uzsāka pārtraukšanas procedūru saskaņā ar Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktu, pamatlietai esot zudis priekšmets, jo
BMA
vairs nav intereses panākt, lai tiesa konstatētu, ka šis lēmums ir prettiesisks.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir sadarbības starp Tiesu un dalībvalstu tiesām instruments, ar ko Tiesa sniedz dalībvalstu tiesām norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kuras tām vajadzīgas, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas (skat. tostarp spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
18.
punkts).
No šīs judikatūras arī izriet, ka tikai valsts tiesai, kura izskata lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu pieņemt nolēmumu lietā, gan jautājumu, ko tā uzdod Tiesai, atbilstība. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (spriedums, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
27.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prejudiciālā nolēmuma pamatā ir nevis konsultatīvu viedokļu formulēšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan vajadzība efektīvi atrisināt strīdu (spriedums, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
28.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu ir izklāstījusi, ka, neraugoties uz 2016. gada 18. maija lēmuma grozījumiem, ar kuriem LRTK atcēla
BMA
apstrīdētos pasākumus, tai būs jālemj par to, vai ar šo lēmumu LRTK ir pārkāpusi šīs sabiedrības tiesības un vai minētais lēmums tā pieņemšanas dienā bija tiesisks.
Šajā ziņā
BMA
norāda, ka 2016. gada 18. maija lēmums bija spēkā no 2016. gada 23. maija līdz 27. jūnijam, ka šajā laikposmā tam bija nelabvēlīga ietekme attiecībā uz
BMA
un ka, grozīdama šo lēmumu, LRTK nav nedz atzinusi, ka šis lēmums būtu prettiesisks, nedz novērsusi sekas, ko tas jau bija radījis. Turklāt
BMA
norāda, ka konstatējums, ka 2016. gada 18. maija lēmums ir prettiesisks, tostarp ļaujot novērst risku, ka varbūtējais prettiesiskums atkārtotos nākotnē.
Tātad, tā kā dienā, kurā tika celta prasība pamatlietā, kas netika apmierināta, LRTK atcēla
BMA
apstrīdētos pasākumus, iesniedzējtiesā patiešām ir izskatīšanā esoša lieta.
Šajos apstākļos nav acīmredzams, ka pamatlietai būtu zudis priekšmets, jo prejudiciālajiem jautājumiem nebūtu nekāda sakara ar lietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai ka tā attiektos uz hipotētisku problēmu.
Otrām kārtām Lietuvas valdība norāda, ka pasākums – kurš rada pienākumu divpadsmit mēnešus veikt televīzijas kanāla apraidi tikai maksas paketēs –, kāds aplūkots pamatlietā, valsts teritorijā ierobežo piekļuvi šim kanālam, tomēr nepārtraucot audiovizuālo mediju pakalpojuma retranslāciju. Tādēļ šāds pasākums neietilpstot Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā un esot atbilstoši valsts tiesībām veikts autonoms pasākums; tādējādi šīs direktīvas normu interpretācija neesot nepieciešama.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka šis arguments neattiecas uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, bet gan būtībā attiecas uz pamatlietu un, konkrētāk, ir pirmā uzdotā jautājuma priekšmets (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1991. gada 4. oktobris, Society for the Protection of Unborn Children Ireland,
C‑159/90
,
EU:C:1991:378
,
15.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir uzskatāms par pieņemamu.
Par lietas būtību
Ievada apsvērumi
Pirmām kārtām ir jāizskata LRTK un Lietuvas valdības argumenti, saskaņā ar kuriem televīzijas kanāls, kāds aplūkots pamatlietā, kura raidījumi tiek gatavoti trešajā valstī, neietilpstot Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā un tādējādi uz to nevarot attiekties šajā direktīvā noteiktā uztveršanas un retranslācijas brīvība.
Lietuvas valdība norāda, ka kanāla
NTV Mir Lithuania
raidījumus gatavo sabiedrība, kura veic uzņēmējdarbību Krievijā, un ka
BMA
, kas veic uzņēmējdarbību Apvienotajā Karalistē, tikai piedāvā vienkāršu šī kanāla izplatīšanas pakalpojumu Lietuvas teritorijā, neuzņemoties nekādu redakcionālo atbildību par tā saturu.
Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvā 2010/13, kā izriet no tās 35. apsvēruma, ir noteikts praktisku kritēriju kopums, kas nosaka, kuras dalībvalsts jurisdikcijā ir mediju pakalpojumu sniedzējs saistībā ar pakalpojumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva.
Saskaņā ar Direktīvas 2010/13 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu dalībvalsts jurisdikcijā ir mediju pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī šīs direktīvas 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, par kuriem tiek uzskatīts, ka tie veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī saskaņā ar minētā 2. panta 3. punktu.
Pirmkārt, jēdziens “mediju pakalpojumu sniedzējs” Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir definēts kā fiziska vai juridiska persona, kurai ir redakcionāla atbildība par audiovizuālo mediju pakalpojuma audiovizuālā satura izvēli un kura nosaka veidu, kādā tas tiek organizēts.
Jēdziens “redakcionāla atbildība” šīs direktīvas 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir definēts kā “efektīva kontrole gan attiecībā uz raidījumu izvēli, gan uz to organizāciju, kura nodrošina vai nu hronoloģisku raidījumu programmu televīzijas apraides gadījumā, vai arī katalogā, ja tie ir audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma”. Tieši šīs kontroles īstenošana, pieņemot redakcionālus lēmumus, un fakts, ka tam ir no šīs kontroles izrietošā redakcionālā atbildība, raksturo mediju pakalpojumu sniedzēju, kurš definēts minētās direktīvas 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā.
Tātad fiziskajai vai juridiskajai personai, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, ir redakcionālā atbildība Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē par pārraidītā televīzijas kanāla raidījumiem, ja tā izvēlas šī kanāla raidījumus un organizē hronoloģisku raidījumu programmu. Tādējādi tā šajā gadījumā ir mediju pakalpojumu sniedzēja šīs direktīvas 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.
Savukārt, kā izriet no Direktīvas 2010/13 26. apsvēruma, mediju pakalpojumu sniedzēja definīcija neietver fiziskās vai juridiskas personas, kuras tikai izplata raidījumus, par kuriem redakcionālā atbildība ir trešajām personām.
Attiecībā uz dažādiem faktoriem, kas šajā ziņā ir jāņem vērā, apstāklis, ka dalībvalsts regulators ir izsniedzis attiecīgajai personai licenci, var būt norāde uz to, ka šai personai ir redakcionālā atbildība par apraidītā kanāla raidījumiem, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 40. punktā, nevar būt izšķirošs, ja Savienības likumdevējs Direktīvā 2010/13 nav saskaņojis licenču vai administratīvo atļauju izsniegšanu audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanai. Turklāt ir jāizvērtē, vai attiecīgā persona ir pilnvarota pieņemt galīgu lēmumu par pašu audiovizuālo piedāvājumu, kas nozīmē, ka tās rīcībā ir pietiekami materiālie un cilvēku resursi, lai varētu uzņemties šādu atbildību, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 43.–45. punktā.
Otrkārt, Direktīvas 2010/13 2. panta 3. punkta a)–c) apakšpunktā ir uzskaitīti gadījumi, kuros tiek uzskatīts, ka mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, un tātad uz to attiecas šīs direktīvas piemērošanas joma.
No Direktīvas 2010/13 2. panta 3. punkta a) apakšpunkta izriet, ka mediju pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, ja šī pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs ir šajā dalībvalstī un ja tas “redakcionālus lēmumus par audiovizuālo mediju pakalpojumiem pieņem minētajā dalībvalstī”.
No tā izriet, ka, lai noteiktu, vai uz fizisko vai juridisko personu attiecas Direktīvas 2010/13 piemērošanas joma atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 3. punkta a) apakšpunktam, ir jāpārbauda ne vien tas, vai attiecīgajai personai, kurai ir redakcionālā atbildība attiecībā uz sniegtajiem audiovizuālo mediju pakalpojumiem, ir galvenais birojs dalībvalstī, bet arī tas, vai redakcionālie lēmumi par šiem pakalpojumiem tiek pieņemti šajā dalībvalstī.
Ja šāda pārbaude ir fakta jautājums, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, tad Tiesa tomēr var sniegt tai Savienības tiesību interpretācijas elementus, kuri tai ir nepieciešami, lai izšķirtu lietu, kuru tai ir lūgts izlemt.
Lai veiktu šī sprieduma 46. punktā minēto pārbaudi, ir jāzina, vai šī sprieduma 40. punktā minētie redakcionālie lēmumi par audiovizuālo mediju pakalpojumiem tiek pieņemti tajā dalībvalstī, kuras teritorijā attiecīgajam mediju pakalpojumu sniedzējam ir galvenais birojs.
Šajā saistībā ir jānorāda, ka vietai, kurā tiek pieņemti šie redakcionālie lēmumi par audiovizuālo mediju pakalpojumiem, ir nozīme, arī piemērojot praktiskos kritērijus, kuri paredzēti Direktīvas 2010/13 2. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktā.
Šajā ziņā, pirmkārt, no Direktīvas 2010/13 2. panta 3. punkta b) apakšpunkta pirmā teikuma izriet – “ja mediju pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs ir vienā dalībvalstī, bet redakcionālus lēmumus par audiovizuālo mediju pakalpojumiem pieņem citā dalībvalstī, tad uzskata, ka tas veic uzņēmējdarbību tajā dalībvalstī, kurā darbojas audiovizuālo mediju pakalpojumu darbībā iesaistītā darbaspēka nozīmīga daļa”. Otrkārt, šīs direktīvas 2. panta 3. punkta c) apakšpunktā ir noteikts – “ja mediju pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs ir dalībvalstī, bet lēmumus par audiovizuālo mediju pakalpojumiem pieņem trešā valstī vai arī otrādi, uzskata, ka tas veic uzņēmējdarbību attiecīgajā dalībvalstī, ar nosacījumu, ka šajā dalībvalstī darbojas nozīmīga daļa audiovizuālo mediju pakalpojumu darbībās iesaistītā darbaspēka”.
Turklāt, kā izriet attiecīgi no Direktīvas 2010/13 2. panta 3. punkta b) apakšpunkta un šīs direktīvas 2. panta 3. punkta c) apakšpunkta formulējuma, arī vietai, kurā atrodas mediju pakalpojumu sniedzēja galvenais birojs, kā arī vietai, kurā strādā darbaspēks, kurš iesaistīts tā darbībās, ir nozīme šo tiesību normu piemērošanā.
No šī sprieduma 38.–51. punktā veiktās pārbaudes var secināt, ka redakcionālās atbildības īstenošana attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem ir raksturīga šo pakalpojumu sniedzējam Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Turklāt vieta, kurā mediju pakalpojumu sniedzējam ir galvenais birojs, un vieta, kurā tiek pieņemti redakcionālie lēmumi par minētajiem pakalpojumiem, tāpat attiecīgā gadījumā vieta, kurā strādā darbaspēks, kurš iesaistīts šo pakalpojumu darbībās, ir atbilstošie kritēriji, pēc kuriem tiek pārbaudīts, vai šis pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 3. punktu, jo tā sniegtie pakalpojumi ietilpst Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā. Savukārt faktam, ka televīzijas kanāla raidījumi, kas tiek izplatīti dalībvalsts teritorijā, var tikt gatavoti trešajā valstī, šajā ziņā nav nozīmes.
Otrām kārtām ir jāizskata Lietuvas valdības arguments, ka būtu jāpiemēro Lietuvas tiesiskais regulējums, jo kanāls
NTV Mir Lithuania
ir paredzēts vienīgi Lietuvas teritorijai un
BMA
veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, nevis Lietuvas Republikā, lai apietu šo tiesisko regulējumu.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Direktīvas 2010/13 4. panta 2.–5. punktā ir paredzēta īpaša procedūra to situāciju atrisināšanai, kurās raidorganizācija, kas atrodas vienas dalībvalsts jurisdikcijā, veic televīzijas apraidi, kura pilnībā vai galvenokārt ir vērsta uz citas dalībvalsts teritoriju. Proti, ja tiek ievēroti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi un procedūra, uztvērēja dalībvalsts var piemērot šādai raidorganizācijai savus noteikumus vispārēju sabiedrības interešu jomā vai citus, stingrākus noteikumus šīs direktīvas koordinētajās jomās.
Šajā gadījumā tomēr nav strīda par to, ka LRTK nav ievērojusi šo procedūru, pieņemot 2016. gada 18. maija lēmumu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka nedz apstāklis, ka kanāla
NTV Mir Lithuania
raidījumi var tikt gatavoti trešajā valstī, nedz – tā kā Lietuvas Republika nav ievērojusi Direktīvā 2010/13 paredzēto īpašo procedūru – apstāklis, ka šis kanāls, kura nodrošinātājs veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, ir paredzēts vienīgi Lietuvas teritorijai, neatbrīvo Lietuvas Republiku no šīs direktīvas piemērošanas.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz pasākumu, kuru dalībvalsts veic sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ, – ko veido mediju pakalpojumu sniedzēju, kuru raidījumi ir paredzēti šīs dalībvalsts teritorijai, un pārējo personu, kuras sniedz minētās dalībvalsts patērētājiem televīzijas kanālu un raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumu, pienākums divpadsmit mēnešus televīzijas kanālu no citas dalībvalsts minētās dalībvalsts teritorijā izplatīt vai retranslēt tikai maksas paketēs, – attiecas šī tiesību norma.
Tiesas atbilde uz šo jautājumu ir balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru
BMA
, uz kuru attiecas pamatlietā aplūkotie pasākumi, ir mediju pakalpojumu sniedzējs, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, nevis Lietuvas Republikā, proti, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē, un kas ietilpst Direktīvas 2010/13 piemērošanas jomā saskaņā ar tās 1. un 2. pantu; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ņemot vērā šī sprieduma 37.–52. punktā ietvertās norādes.
Savukārt, tā kā pārējām personām, kas sniedz Lietuvas patērētājiem televīzijas kanālu vai raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumu, nav “mediju pakalpojumu sniedzēja” statusa Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tātad uz tām neattiecas šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punkts.
Turklāt ir jāpiebilst, ka mediju pakalpojumu sniedzējs, kas veic uzņēmējdarbību Lietuvā, ir šīs dalībvalsts jurisdikcijā, kā izriet no Direktīvas 2010/13 2. panta, jo šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punkts tam nebūtu piemērojams.
Lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir jāatgādina, ka Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo audiovizuālo mediju pakalpojumu no citām dalībvalstīm retranslāciju to iemeslu dēļ, uz kuriem attiecas jomas, ko koordinē šī direktīva, kuru vidū ir minētās direktīvas 6. pantā paredzētie pasākumi pret naida kurināšanu. Tomēr attiecībā uz televīzijas apraidi šīs pašas direktīvas 3. panta 2. punktā dalībvalstīm ir atļauts uz laiku atkāpties no minētā 3. panta 1. punkta, ja tiek izpildīti vairāki materiāltiesiskie un procesuālie nosacījumi.
No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka starp, pirmkārt,
BMA
un, otrkārt, LRTK un Lietuvas valdību pastāv domstarpības attiecībā uz Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta piemērojamību. Kamēr
BMA
apgalvo, ka šī tiesību norma attiecas uz jebkuru uztvērējas dalībvalsts veiktu televīzijas raidījumu uztveršanas un retranslācijas brīvības ierobežojumu – ierobežojumu, kas ir jāsaprot LESD 56. pantā minētā ierobežojuma jēdziena izpratnē, – LRTK un Lietuvas valdība uzskata, ka minētā tiesību norma attiecas vienīgi uz gadījumu, kad televīzijas raidījumu uztveršana un retranslācija tiek pilnībā pārtraukta.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts un mērķi, bet arī tās konteksts, kā arī visas Savienības tiesību normas. Savienības tiesību normas vēsturiskais konteksts arī var būt viens no tās elementiem, kuriem ir nozīme tās interpretācijā (skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
50.
punkts).
Pirmkārt, pats Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta formulējums neļauj noteikt to pasākumu raksturu, uz kuriem attiecas šī tiesību norma.
Otrkārt, attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts, un tās mērķiem ir jānorāda – kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 59. punktā –, ja šajā direktīvā audiovizuālo mediju pakalpojumu jomā ir konkrēti noteikta LESD 56. pantā garantētā pakalpojumu sniegšanas brīvība, kā izriet no 104. apsvēruma, attiecībā uz šiem pakalpojumiem ieviešot “telpu bez iekšējām robežām”, tad tajā pašā laikā, kā liecina 5. apsvērums, tiek ņemts vērā gan minēto pakalpojumu kultūras, gan ekonomiskais raksturs un to nozīme attiecībā uz demokrātiju, izglītību un kultūru, kas attaisno īpašu noteikumu piemērošanu šiem pakalpojumiem.
Turklāt no Direktīvas 89/552 devītā un desmitā apsvēruma izrietēja, ka ierobežojumi, ko Savienības likumdevējs grasījās likvidēt, izrietēja no atšķirībām starp dalībvalstu tiesību normām attiecībā uz televīzijas apraides darbību un televīzijas programmu izplatīšanu. Tādējādi jomas, kas koordinētas ar šo direktīvu, bija koordinētas tikai attiecībā uz pašu televīzijas apraidi atbilstoši minētās direktīvas 1. panta a) punktā sniegtajai tās definīcijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV,
C‑244/10 un C‑245/10
,
EU:C:2011:607
,
31.
un
32.
punkts).
No Direktīvas 2010/13 1. un 4. apsvēruma izriet, ka ar to tiek veikta Direktīvas 89/552 kodifikācija, ņemot vērā jaunās tehnoloģijas audiovizuālo mediju pakalpojumu pārraidīšanā. No tā izriet, ka ar pirmo minēto direktīvu koordinētās jomas ir koordinētas tikai attiecībā uz pašu audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu.
Treškārt, attiecībā uz Direktīvas 2010/13 3. panta vēsturisko kontekstu ir jānorāda, ka savā sākotnējā redakcijā Direktīvas 89/552 2. panta 2. punkta pirmās daļas otrajā teikumā bija minēta iespēja dalībvalstīm īslaicīgi “pārtraukt” televīzijas raidījumu retranslāciju, ja bija izpildīti tajos paredzētie nosacījumi. Ja Savienības likumdevējs, ar Direktīvu 97/36 grozīdams Direktīvu 89/552, ir ieviesis jaunu 2.a pantu, kura 2. punkta pirmajā daļā būtībā ir pārņēmis šīs direktīvas 2. panta 2. punkta pirmās daļas otrā teikuma sākotnējo formulējumu, aizstājot vārdu “pārtraukt” ar vārdiem “pieļaut atkāpi”, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 57. punktā, tad Direktīvas 97/36 pamatojumā nav nevienas norādes, ka ar šo grozījumu Savienības likumdevējs būtu vēlējies pārskatīt pasākumu, uz kuriem tā attiecas, raksturu. Gluži pretēji, Direktīvas 89/552 piecpadsmitajā apsvērumā, neraugoties uz šo grozījumu, joprojām bija minēta uztvērējas dalībvalsts iespēja “uz laiku pārtraukt televīzijas raidījumu retranslāciju” – tas kopš tā laika ir minēts arī Direktīvas 2010/13 36. apsvērumā.
Tāpat ir jāpiebilst, ka Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju – kas tika izstrādāta vienlaikus ar Direktīvu 89/552 un uz kuru ir norādīts šīs direktīvas ceturtajā apsvērumā –4. pantā, kurā ir ietverta Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punktam līdzīga tiesību norma, ir prasīts, lai šīs konvencijas puses “garantē uztveršanas brīvību” un “neliedz retranslēt” to teritorijās pakalpojumus, kuri ietilpst minētās konvencijas piemērošanas jomā un kuri atbilst tās normām.
Fakts, ka Savienības likumdevējs Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punkta formulējumā ir iedvesmojies no Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju 4. pantā ietvertā teksta, liek domāt, ka vārdiem “uztveršanas brīvība” un “ierobežojums” saistībā ar šo direktīvu ir specifiska nozīme, kas ir šaurāka nekā LESD 56. pantā minētajam jēdzienam “pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums”.
Šajā saistībā jānorāda, ka attiecībā uz Direktīvu 89/552 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 97/36, kuras 2.a panta 1. un 2. punkts būtībā atbilst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktam, Tiesa ir nospriedusi, ka ar šo pirmo minēto direktīvu tika noteikts princips, saskaņā ar kuru uztvērēja dalībvalsts atzīst, ka tieši izcelsmes dalībvalstij jāveic pārbaude attiecībā uz tās jurisdikcijā esošo pakalpojumu sniedzēju audiovizuālo mediju pakalpojumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV,
C‑244/10 un C‑245/10
,
EU:C:2011:607
,
35.
punkts).
Šajā ziņā Tiesa ir uzsvērusi, ka izcelsmes dalībvalsts tiesību, kas piemērojamas audiovizuālo mediju pakalpojumiem, piemērošanas un Direktīvas 89/552 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 97/36, normu ievērošanas pārbaude ir tikai tās dalībvalsts kompetencē, no kuras tiek veikta apraide, un ka uztvērējai dalībvalstij nav atļauts veikt savu pārbaudi saistībā ar tādiem iemesliem, kas ietilpst jomās, kuras tiek koordinētas ar šo direktīvu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV,
C‑244/10 un C‑245/10
,
EU:C:2011:607
,
36.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Savukārt Direktīva 2010/13 principā ļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas vispārīgā veidā sekmē vispārējo interešu mērķi, tomēr neieviešot televīzijas raidījumu otrreizēju pārbaudi, kas papildinātu pārbaudi, kura jāveic raidījuma izcelsmes dalībvalstij (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 9. jūlijs, De Agostini un TV‑Shop, no C‑34/95 līdz
C‑36/95
,
EU:C:1997:344
,
34.
punkts).
No 1997. gada 9. jūlija sprieduma De Agostini un TV‑Shop (no
C‑34/95 līdz C‑36/95
,
EU:C:1997:344
) izriet, ka uz valsts pasākumu ar vispārējo interešu mērķi, kas reglamentē atsevišķus audiovizuālo mediju pakalpojumu izplatīšanas vai raidīšanas aspektus, neattiecas Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts, izņemot, ja ar to ir ieviesta televīzijas raidījumu otrreizēja pārbaude, kas papildina pārbaudi, kura jāveic raidījuma izcelsmes dalībvalstij.
Tiesa 2011. gada 22. septembra sprieduma Mesopotamia Broadcast un Roj TV (
C‑244/10 un C‑245/10
,
EU:C:2011:607
) 50. punktā ir norādījusi, ka uz Direktīvu 89/552 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 97/36, neattiecas dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurš neattiecas konkrēti uz programmu izplatīšanu un raidīšanu, un kas vispārīgā veidā sekmē sabiedriskās kārtības mērķi, tomēr nekavējot audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju no citām dalībvalstīm.
Tomēr 2011. gada 22. septembra sprieduma Mesopotamia Broadcast un Roj TV (
C‑244/10 un C‑245/10
,
EU:C:2011:607
) 50. punktu nedrīkst interpretēt tādējādi, ka valsts pasākums būtu ierobežojums Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punkta izpratnē, jo tiesiskais regulējums, uz kuru pamatojoties tas ir pieņemts, reglamentē atsevišķus audiovizuālo mediju pakalpojumu raidīšanas un izplatīšanas aspektus, piemēram, noteikumus, ar kādiem šie pakalpojumi tiek raidīti vai izplatīti.
Šāds ierobežojums nav valsts pasākums, kas vispārīgā veidā sekmē sabiedriskās kārtības mērķi un kas reglamentē noteikumus, ar kādiem uztvērējas dalībvalsts patērētājiem tiek raidīts televīzijas kanāls, jo šādi noteikumi nerada šķēršļus pašai minētā kanāla retranslācijai. Proti, ar šādu pasākumu netiek ieviesta attiecīgā kanāla apraides otrreizēja kontrole, kas papildina pārbaudi, kura jāveic raidījuma izcelsmes dalībvalstij.
Attiecībā uz pamatlietā aplūkoto pasākumu, pirmkārt, no LRTK un Lietuvas valdības sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka, pieņemdams Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktu un 33. panta 12. punkta 1) apakšpunktu, uz kuru pamatojoties ir izdots 2016. gada 18. maija lēmums, valsts likumdevējs vēlējās cīnīties pret tādas informācijas aktīvu izplatīšanu, kura diskreditē Lietuvas Valsti un kura apdraud tās valsts statusu, lai, ņemot vērā televīzijas īpaši lielo ietekmi uz sabiedriskās domas veidošanu, aizsargātu Lietuvas informatīvās telpas drošību, kā arī garantētu un saglabātu sabiedrības interesi tikt pienācīgi informētai. Šajā tiesību normā minētā informācija ir informācija, uz kuru attiecas šī likuma 19. pantā paredzētais aizliegums, tostarp informācija, kura ietver aicinājumu vardarbīgi gāzt Lietuvas konstitucionālo iekārtu, ar kuru tiek mudināts kaitēt Lietuvas Republikas suverenitātei, tās teritoriālajai integritātei un politiskajai neatkarībai, kurā tiek izplatīta kara propaganda, kurināts karš vai naids, izsmiekls vai nicinājums, vai kura veicina diskrimināciju, vardarbību vai skarbu fizisku attieksmi pret kādu personu grupu vai personu, kas pieder noteiktai grupai, tostarp tautības dēļ.
Savos apsvērumos Tiesā LRTK precizēja, ka 2016. gada 18. maija lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz to, ka kanālā
NTV Mir Lithuania
izplatītajos raidījumos bija ietverta nepatiesa informācija, ar kuru tika kurināts naidīgums un naids tautības dēļ pret Baltijas valstīm attiecībā uz lietuviešu un latviešu līdzdalību holokaustā un saistībā ar Baltijas valstu it kā nacionālistisko un neonacistisko iekšējo politiku, kura apdraudot krievu mazākumtautību, kas dzīvo šo valstu teritorijā. Šis raidījums, kā norāda LRTK, bija domāts īpaši Lietuvas krievvalodīgajai minoritātei un tā mērķis bija ar dažādiem propagandas līdzekļiem negatīvā un uzvedinošā veidā ietekmēt šīs sabiedrības grupas nostāju attiecībā uz Lietuvas Republikas, Igaunijas Republikas un Latvijas Republikas iekšējo un ārējo politiku, likt uzsvaru uz nesaskaņām un polarizāciju sabiedrībā, kā arī uzsvērt rietumvalstu radīto saspīlējumu Austrumeiropā un Krievijas Federācijas upura lomu.
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka šie konstatējumi būtu apstrīdēti; tomēr tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Pamatojoties uz to, ir uzskatāms, ka tādam pasākumam, kāds aplūkots pamatlietā, vispārīgā veidā ir sabiedriskās kārtības mērķis.
Otrkārt, LRTK un Lietuvas valdība savos rakstveida apsvērumos ir precizējušas, ka 2016. gada 18. maija lēmums – ar ko mediju pakalpojumu sniedzējiem, kuru raidījumi ir paredzēti Lietuvas teritorijai, un pārējām personām, kuras sniedz Lietuvas patērētājiem televīzijas kanālu vai raidījumu internetā izplatīšanas pakalpojumus, ir uzlikts pienākums divpadsmit mēnešus izplatīt vai retranslēt kanālu
NTV Mir Lithuania
šajā teritorijā tikai maksas paketēs – reglamentē vienīgi šī kanāla apraides Lietuvas patērētājiem noteikumus. Tajā pašā laikā pamatlietā nav strīda par to, ka ar 2016. gada 18. maija lēmumu nav pārtraukta vai aizliegta minētā kanāla retranslācija Lietuvas teritorijā, jo, neraugoties uz minēto lēmumu, tas joprojām var tikt likumīgi apraidīts šajā teritorijā, un Lietuvas patērētāji to joprojām var skatīties, ja tie abonē maksas paketi.
Tādējādi tāds pasākums, kāds aplūkots pamatlietā, nekavē televīzijas kanāla, uz kuru attiecas šis pasākums, televīzijas raidījumu no citas dalībvalsts retranslāciju uztvērējas dalībvalsts teritorijā.
Tātad uz šādu pasākumu neattiecas Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz pasākumu, ko dalībvalsts veic sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ, ko veido mediju pakalpojumu sniedzēju, kuru raidījumi ir paredzēti šīs dalībvalsts teritorijai, un pārējo personu, kuras sniedz minētās dalībvalsts patērētājiem televīzijas kanālu un raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumu, pienākums divpadsmit mēnešus televīzijas kanālu minētās dalībvalsts teritorijā izplatīt vai retranslēt tikai maksas paketēs, tomēr nekavējot pašu šī kanāla televīzijas raidījumu retranslāciju šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, neattiecas šī tiesību norma.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva), 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz pasākumu, ko dalībvalsts veic sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ, ko veido mediju pakalpojumu sniedzēju, kuru raidījumi ir paredzēti šīs dalībvalsts teritorijai, un pārējo personu, kuras sniedz minētās dalībvalsts patērētājiem televīzijas kanālu un raidījumu izplatīšanas internetā pakalpojumu, pienākums divpadsmit mēnešus televīzijas kanālu minētās dalībvalsts teritorijā izplatīt vai retranslēt tikai maksas paketēs, tomēr nekavējot pašu šī kanāla televīzijas raidījumu retranslāciju šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, neattiecas šī tiesību norma.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – lietuviešu.