CELEX: 62014CJ0611
Преюдициално запитване
Нелоялни търговски практики
Директива 2005/29/ЕО
Членове 6 и 7
Реклама на абонамент за сателитна телевизия
Цена на абонамента, която освен месечната абонаментна такса включва и шестмесечна такса за необходимата карта за декодиране на сигнала
Шестмесечна такса, която не е посочена или е представена по-незабележимо от месечната
Заблуждаващо действие
Заблуждаващо бездействие
Транспониране на разпоредба от директива единствено в документите от подготвителните работи по транспониращия национален закон, но не и в самия текст на този закон

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 6 и 7 от Директива 2005/29/EО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/ЕО, 98/27/ЕО и 2002/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялните търговски практики“) (
ОВ L 149, 2005 г., стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260).
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу Canal Digital Danmark A/S (наричано по-нататък „Canal Digital“) във връзка с прилаганите от това дружество практики по продажба на абонаменти за пакети телевизионни програми.
Правна уредба
Директива 2005/29
Съображения 5, 6, 11, 12, 14 и 18 от Директива 2005/29 гласят:
„(5)
При отсъствието на еднакви общностни правила, пречките пред свободното движение на услуги и стоки през граница или пред свободата на установяване, могат да бъдат оправдани като се има предвид съдебната практика (основана върху прецеденти) на Съда на Европейските общности, но само дотолкова, доколкото тези пречки се стремят да защитят цели в обществен интерес и съответстват на тези цели. С оглед целите на Общността установени в Договора и във вторичното законодателство във връзка със свободата на движение и в съответствие с политиката на Комисията за търговските съобщения, изложена в съобщението от Комисията, озаглавено „Последствия от Зелената книга за търговски връзки във вътрешния пазар“, такива пречки трябва да бъдат отстранени. Те могат да бъдат отстранени само чрез установяване на еднаква нормативна уредба на общностно ниво, която осигурява висока степен на защита на потребителите и чрез изясняване на някои правни концепции на равнище Общност, до степен, необходима за правилното функциониране на вътрешния пазар и за удовлетворяване на изискването за правна обезпеченост.
(6)
Следователно настоящата директива сближава законодателствата на държавите членки относно нелоялните търговски практики, включително нелоялната реклама, които пряко нарушават икономическите интереси на потребителите и в тази връзка непряко нарушават и икономическите интереси на конкурентите действащи законосъобразно. […]
[…]
(11)
Високото ниво на сходство, постигнато чрез сближаването на националните разпоредби чрез настоящата директива, създава високо общностно ниво на защита на потребителите. Тази директива въвежда единна забрана на тези нелоялни търговски практики, които изопачават икономическото поведение на потребителите. […]
(12)
Хармонизирането ще повиши значително правната сигурност както за потребителите, така и за търговците. Както потребителите, така и търговците ще разчитат на една единна регулаторна рамка, основана на ясно определени правни понятия, регулирайки всички аспекти на нелоялните търговски практики в рамките на Европейския съюз. Резултатът ще бъде премахване на пречките, произтичащи от разделянето на разпоредбите за нелоялни търговски практики, които нарушават икономическите интереси на потребителите и постигане на възможността за изграждане на вътрешен пазар в тази област.
[…]
(14)
Желателно е заблуждаващите търговски практики да обхващат онези практики, включително заблуждаваща реклама, които чрез заблуждаващи действия не позволяват на потребителя да направи информиран и следователно ефективен избор. В съответствие със законодателствата и практиките на държавите членки относно заблуждаващата реклама настоящата директива класифицира заблуждаващите практики като заблуждаващи действия и бездействия. По отношение на бездействието, тази директива въвежда ограничен брой ключови елементи от информация, от която се нуждае потребителя[т], за да вземе решение за покупка на база информираност. Не е необходимо тази информация да се разпространява във всички реклами, а само когато търговецът прави предложение за продажба, което предложение е понятие — ясно определено в директивата. Цялостният подход за хармонизиране, възприет в тази директива, не изключва възможността държавите членки да уредят в националното си законодателство основни характеристики на отделни стоки като например, вещи с колекционерска стойност, електрически стоки, неспоменаването на които би било съществен пропуск при отправяне на предложението за покупка. […]
[…]
(18)
Целесъобразно е да се защитят всички потребители от нелоялни търговски практики […]. Съобразно принципа на пропорционалност и с оглед ефективното прилагане на защитните мерки, съдържащи се в нея, настоящата директива приема като база за сравнение средния потребител, който е сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив, като отчита обществените, културни и лингвистични фактори, както се тълкуват от Съда […]. Тестът за средния потребител не е статистически тест. Националните съдилища и властите ще трябва да използват своята собствена преценка за отсъждане на решения, като вземат предвид съдебната практика на Съда на Европейските общности, основана върху прецеденти, за да определят типичната реакция на средния потребител в конкретен случай“.
Член 1 от Директива 2005/29 гласи:
„Целта на настоящата директива е да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и постигане на високо ниво на защита на потребителите чрез сближаване на законовите, подзаконови и административни разпоредби на държавите членки по отношение на нелоялните търговски практики, накърняващи икономическите интереси на потребителите“.
Член 2 от тази директива гласи:
„За целите на настоящата директива:
[…]
в)
„продукт“ означава всички стоки или услуги […];
г)
„търговски практики от търговците към потребителите“ (наричани по-долу за краткост „търговски практики“) са всяко действие, бездействие[,] поведение или представяне, търговски съобщения, включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и] с [рекламиране], продажба или доставка на стока до потребители;
д)
„съществено изопачаване на икономическото поведение на потребители“ означава използване на търговска практика, която значително накърнява способността на потребителя да вземе решение на база осведоменост, принуждаващо потребителя да вземе решение за сделка, което не би взел при други обстоятелства;
[…]
и)
„оферта за продажба“ означава търговско съобщение, което посочва характеристиките на стоката и цената по начин, съответстващ на използваните средства за търговски съобщения и следователно позволява на потребителя да направи покупка;
[…]
к)
„решение за сделка“ означава всяко решение, взето от потребител относно това как и при какви условия да купи, да заплати изцяло или частично, да задържи или да се разпореди със стоката, или да упражни договорно право[,] свързано със стоката, независимо дали потребителят решава да действа или се въздържа от действие“.
Член 5 от Директива 2005/29 гласи:
„1.   Забраняват се нелоялните търговски практики.
2.   Една търговска практика е нелоялна, ако:
a)
противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа,
и
б)
съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение по отношение на продукта на средния потребител, до когото достига или за когото е предназначена стоката, или на средния представител на група, когато една търговска практика е ориентирана към група потребители.
[…]
4.   По-специално търговските практики са нелоялни, когато:
a)
са заблуждаващи по смисъла на членове 6 и 7,
[…]“.
Член 6 от Директива 2005/29 е озаглавен „Заблуждаващи действия“ и предвижда:
„1.   Заблуждаваща е тази търговска практика, която съдържа невярна информация и следователно е невярна, или по някакъв начин, включително когато посредством цялостното представяне заблуждава или е възможно да заблуди средни[я] потребител, дори и ако съдържащата се в нея информаци[я] е фактически точна, по отношение на един или повече от посочените по-долу елементи, и във всички случаи подтиква или е възможно да подтикне потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел:
[…]
г)
цената или начина, по който е формирана цената или съществуването на специфично ценово предимство;
[…]“.
Член 7 от Директива 2005/29 е озаглавен „Заблуждаващи бездействия“ и гласи:
„1.   Заблуждаваща е тази търговска практика, която във фактически контекст, отчитайки всички характеристики и обстоятелства и ограниченията на средството за комуникация, пропуска съществена информация, необходима на средния потребител съгласно контекста, за да вземе решение за сделка на база осведоменост и следователно подтиква или е възможно да подтикне средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
2.   Заблуждаващо бездействие е също и търговска практика[,] при която отчитайки характеристиките, описани в параграф 1, търговецът укрива или предоставя по неясен, неразбираем, двусмислен или несвоевременен начин такава съществена информация по смисъла на тази алинея, или когато пропуска да определи целта на търговската практика, ако вече не е ясна от контекста, и когато, и в двата случая това подтиква или е възможно да подтикне средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
3.   Когато средствата за комуникация при осъществяване на търговска практика налагат ограничения в пространството или времето, тези ограничения и всякакви мерки, предприети от търговеца за предоставяне на информация на потребителите чрез други средства, ще бъдат взети предвид при вземане на решението дали има пропусната информация.
4.   В случай на оферта за покупка, информацията по-долу ще се счита за съществена, ако вече не е очевидна от контекста:
а)
основни характеристики на стоката, до степен, отговаряща на средството за комуникация и стоката;
б)
седалище и адрес на управление, географски адрес и самоличност на търговеца, като неговото търговско наименование и когато е приложимо, седалище и адрес на управление и идентичността на търговеца, за чиято сметка действа;
в)
цената, с включени данъци, или когато естеството на стоката е такова, че цената не може да бъде изчислена предварително, начинът[,] по който цената се изчислява, а също когато е необходимо, всички допълнителн[и] разходи по транспорт, доставка или пощенски такси или, когато тези не могат да бъдат изчислени в разумни граници предварително, факта[,] че такива допълнителни такси може да бъдат дължими от потребителя;
г)
уговорките за плащане, доставка, изпълнение и политика за разглеждане на жалби, ако те се отклоняват от изискванията за дължимата професионална грижа;
д)
за стоки и сделки, включващи право на отказ или прекратяване, наличието на такова право.
5.   Изисквания за предоставяне на информация, установени в законодателството на Общността във връзка с търговски съобщения, включително реклама или продажби, неизчерпателен списък от които се съдържа в приложение II, се считат за съществени“.
Датското право
Директива 2005/29 е транспонирана в датското право с Lov nr. 1547 om ændring af lov om markedsføring (Gennemførelse af direktivet om urimelig handelspraksis, kontrolundersøgelser m.v.) (Закон № 1547 за изменение на Закона за търговското предлагане (прилагане на Директивата за нелоялните търговски практики, контрола и др.) от 20 декември 2006 г. (наричан по-нататък „Законът за изменение на закона за търговското предлагане“).
Член 3 от Markedsføringslov (Закон за търговското предлагане), в меродавната му за спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „Законът за търговското предлагане“), гласи:
„Търговците нямат право да дават заблуждаващи или неверни сведения, нито да пропускат да упоменат съществена информация, ако това може да промени съществено икономическото поведение на потребителите или другите търговци на пазара.
Забраняват се търговските предложения, които като съдържание, форма или подход са заблуждаващи, агресивни или оказват недопустимо влияние върху потребителите или търговците и може да променят съществено икономическото им поведение.
Когато се посочват факти, трябва да може да бъдат доказани.
Министърът на търговията и растежа определя конкретните форми на търговски предложения, за които във всички случаи съгласно правото на ЕС трябва да се приеме, че нелоялни спрямо потребителите“.
В мотивите към проектозакон № L2 от 4 октомври 2006 г., въз основа на който впоследствие е приет Законът за изменение на закона за търговското предлагане, се посочва:
„Членове 6, 7, 8 и 9 от [Директивата за нелоялните търговски практики] следва да бъдат включени в новата редакция на сегашните разпоредби на член 3 относно заблуждаващите и непочтените търговски предложения заедно с нова разпоредба, която да отразява изискването на Директивата за предоставяне на определена информация в насочените към потребители оферти за продажба“.
В документите от подготвителните работи по този закон, отнасящи се до проекта за член 3, първа алинея, въз основа на който е приет член 3, първа алинея от Закона за търговското предлагане, се посочва:
„Пропускът може да се състои в това, че търговецът прикрива съществена информация или я предоставя по неясен, неразбираем, двусмислен или неподходящ начин. При преценката дали е съществен пропускът обаче трябва да се взема предвид контекстът на търговското предложение, включително всички обстоятелства и ограничения, свързани с използваното средство за комуникация. Трябва да се вземат предвид и всички мерки, предприети от търговеца за предоставяне на информацията чрез други форми на предлагане. Възможно е обаче да има и съществена информация, неупоменаването на която е заблуждаващо при всички случаи, включително когато рекламата се осъществява чрез средства, налагащи ограничения във времето и пространството. Окончателното решение по въпроса дали е налице нарушение следва, както и досега, да се взема след конкретна преценка на съответното търговско предложение“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Canal Digital е установено в Дания предприятие, което предлага на потребителите телевизионни абонаменти, включително под формата на пакети от телевизионни програми.
Пред Retten i Glostrup (Глострупски съд, Дания) е образувано наказателно производство срещу дружеството за това, че с водената през есента на 2009 г. рекламна кампания за някои абонаменти шест пъти е нарушило член 3, първа алинея от Закона за търговското предлагане.
Според посочения съд кампанията включва два рекламни клипа, разпространявани по телевизията и по интернет, както и три рекламни банера в интернет, и по-точно на началната страница на уебсайта на Canal Digital.
Цената на телевизионните абонаменти се състои от месечна такса в размер на 99 датски крони (DKK) (около 13,30 EUR) или 149 DKK (около 20 EUR), от една страна, и от друга, шестмесечна такса от 389 DKK (около 52,30 EUR) за „картово обслужване“.
В двата рекламни клипа, разпространявани по телевизията и по интернет, размерът на месечната такса е обявен гласно и изписан в кръг на екрана, както и в текст в долната част на екрана. Никаква информация за шестмесечното „картово обслужване“ не е спомената гласно. Размерът на таксата за това „картово обслужване“ е изписан в текста в долната част на екрана, в който е посочен и общият размер на цената за потребителя за първата година на абонамента (наричана по-нататък „минималният срок на договора“). Общата цена, дължима от абоната за минималния срок на договора, с включено шестмесечно „картово обслужване“, е посочена и в кръга на екрана с по-дребен шрифт от този, с който е изписана месечната такса, но не е спомената гласно в рекламата. Текстът, в който са споменати шестмесечното „картово обслужване“ и общата цена за минималния срок на договора и който е изписан с по-дребен шрифт в долната част на екрана, е показан за по-дълго време, отколкото кръгът, общо за около шест секунди. В рекламния клип, в който се посочва цената от 99 DKK, размерът на месечната такса е изписан в кръга с шрифт, който е около четири пъти по-едър от шрифта на текста в долната част на екрана. Текстът в долната част на екрана е бял на цвят и част от него, включително частта за шестмесечното „картово обслужване“, е показана на светъл фон. В рекламния клип, в който се посочва цената от 149 DKK, размерът на месечната такса е изписан в кръга с шрифт, който е около 1,5 пъти по-едър от шрифта на текста в долната част на екрана. Текстът в долната част на екрана е бял на цвят и е показан на синьо-зелен фон.
В единия от рекламните банери размерът на месечната такса, а именно 99 DKK, е изписан в кръг. В кръга е посочена, но с по-дребен шрифт, и общата цена, която потребителят би платил за минималния срок на договора. Не е дадена информация за шестмесечното „картово обслужване“. При натискане с мишката върху рекламния банер потребителят може да получи допълнителна информация за абонамента, включително за въпросното „картово обслужване“.
В другите два рекламни банера е изписан само размерът на месечната такса, а именно 99 DKK. При натискане с мишката върху рекламния банер потребителят се прехвърля на началната страница на уебсайта на Canal Digital, където може да намери по-подробна информация за абонамента, включително за шестмесечното „картово обслужване“.
Последното деяние, до което се отнася наказателното производство, е свързано с началната страница на уебсайта на Canal Digital. Там абонаментите са представени под заглавието „Най-евтиният пакет цифрова HD-телевизия в Дания“. До текста има кръг, в който е изписана цена, а именно 99 DKK. Отдолу с по-дребен шрифт е упомената общата цена, дължима за минималния срок на договора. Информация за шестмесечното „картово обслужване“ е дадена малко по-долу на началната страница с различен и по-дребен шрифт, както и още по-надолу, под заглавието „Условия на офертата“. Там е посочена и общата цена, дължима за минималния срок на договора, с включено „картово обслужване“.
Във връзка с шестте упоменати деяния пред запитващата юрисдикция е образувано наказателно производство срещу Canal Digital за извършено нарушение на член 3, първа алинея от Закона за търговското предлагане, по съображение че дружеството не е дало достатъчно ясна информация на потребителите за това, че в допълнение към месечната такса от 99 DKK или 149 DKK се дължат и 389 DKK за абонамент за шестмесечно „картово обслужване“.
Запитващата юрисдикция, която отбелязва, че разпоредбите на член 7, параграфи 1 и 3 от Директива 2005/29 не са въведени в Закона за търговското предлагане, а само са споменати в мотивите към проектозакона, въз основа на който е приет действащият закон, изразява съмнения в съвместимостта на последния с Директивата.
Освен това, като има предвид, че спорът в главното производство повдига въпроси относно тълкуването на членове 6 и 7 от Директивата, Retten i Glostrup (Глострупски съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли Директива [2005/29] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като тази по член 3 от [Закона за търговското предлагане], с която се забраняват заблуждаващите търговски практики, включително във връзка с офертите за продажба, но нито в член 3, нито другаде в този закон се споменават ограниченията, които произтичат от член 7, параграф 1 от Директивата, съгласно който трябва да се вземе предвид дали при тази търговска практика се пропуска съществена информация, необходима на средния потребител предвид контекста, за да вземе информирано решение за сделка, както и от член 7, параграф 3 от Директивата, съгласно който трябва да се вземе предвид това, че използваното средство за комуникация налага ограничения в пространството и времето?
2)
Трябва ли член 6 от Директива [2005/29] да се тълкува в смисъл, че когато търговецът е решил да определи общата цена за текущ абонамент така, че потребителят да дължи както текуща месечна такса, така и текуща шестмесечна такса, това трябва да се смята за заблуждаващо действие, ако в търговското предложение месечната цена ясно се откроява, докато шестмесечната такса е съвсем пропусната или пък е представена по-незабележимо?
3)
Трябва ли член 7 от Директива [2005/29] да се тълкува в смисъл, че когато търговецът е решил да определи общата цена за текущ абонамент така, че потребителят да дължи както текуща месечна такса, така и текуща шестмесечна такса, това трябва да се смята за заблуждаващо бездействие по смисъла на член 7 от Директивата, ако в търговското предложение месечната цена ясно се откроява, докато шестмесечната такса е съвсем пропусната или пък е представена по-незабележимо?
4)
Когато се преценява дали при описаните във втория и третия въпрос обстоятелства търговската практика е заблуждаваща, трябва ли да се вземе предвид дали описаното търговско предложение:
а)
съдържа общата цена на абонамента за минималния срок на договора с включена шестмесечна такса;
и/или
б)
е направено чрез обяви или реклами в интернет, в които се препраща към уебсайта на търговеца, на който е посочена шестмесечната такса и/или общата цена на абонамента с включена шестмесечна такса?
5)
За отговора на втория и третия въпрос има ли значение дали търговското предложение е направено в телевизионна реклама?
6)
Съдържа ли член 7, параграф 4 от Директива [2005/29] изчерпателно изброяване на данните, които представляват съществена информация в офертите за продажба?
7)
Ако отговорът на шестия въпрос е утвърдителен, член 7, параграф 4 от Директива [2005/29] изключва ли възможността офертата за продажба, в която е посочена общата цена, която потребителят би платил за първата година на абонамента (минималният срок на договора), да се смята за заблуждаваща търговска практика по смисъла на член 7, параграфи 1 и 2 или по смисъла на член 6 от Директивата, например ако е дадена допълнителна информация за някои, но не за всички компоненти на цената на продукта?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 7, параграфи 1 и 3 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че при преценката дали дадена търговска практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие, следва да се взема предвид контекстът, в който се прилага тази практика, и по-конкретно наложените от използваното средство за комуникация ограничения в пространството или времето, дори когато подобно изискване не следва изрично от текста на съответната национална правна уредба.
Следва да се припомни, че съгласно съображения 5 и 6 и член 1 Директива 2005/29 цели установяване на еднаква нормативна уредба относно нелоялните търговски практики на търговците към потребителите, за да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и постигане на високо ниво на защита на потребителите (решение от 23 април 2009 г., VTB-VAB и Galatea,
C‑261/07 и C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, т.
).
При това положение Директивата пристъпва към пълна хармонизация на посочената нормативна уредба на равнището на Съюза. Ето защо, както изрично предвижда член 4 от Директивата, държавите членки не могат да приемат по-ограничителни мерки от определените от Директивата, дори с цел да осигурят по-висока степен на защита на потребителите (решение от 23 април 2009 г., VTB-VAB и Galatea,
C‑261/07 и C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, т.
).
Следва също така да се отбележи, че член 7, параграфи 1 и 3 от Директива 2005/29 очертава начина за преценка на търговските практики, като пояснява, че за да се прецени дали те трябва да се смятат за заблуждаващи практики или бездействия, следва да се вземат предвид контекстът, в който се прилагат тези практики, както и наложените от средството за комуникация ограничения в пространството или времето.
Следователно национална правна уредба, по силата на която при преценката дали дадена търговска практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие по смисъла на член 7 от Директива 2005/29, не е необходимо да се взема предвид контекстът, в който се прилага тази практика, и по-конкретно ограниченията в пространството или времето, наложени от използваното средство за комуникация при осъществяването на търговската практика, както и всички други мерки, предприети от търговеца за предоставяне на информацията на потребителите чрез други средства, видимо не би отговаряла на изискванията на Директивата.
Същевременно, макар че в приложимата в главното производство национална правна уредба не се посочва изрично, че при преценката на съответната търговска практика следва да се взема предвид контекстът, в който тя се прилага, и по-конкретно условията и ограниченията, свързани с използвания начин на комуникация, запитващата юрисдикция отбелязва, че в мотивите към проектозакона за транспонирането на Директива 2005/29 е упоменато подобно изискване. В това отношение в писмената фаза на производството датското правителство изтъкна, че документите от подготвителните работи имат особена стойност в правната традиция на Кралство Дания и страните от Северна Европа, доколкото съдилищата и административните органи придават голямо значение на тези документи, когато тълкуват даден нормативен акт.
При тези условия следва да се припомни, че произтичащото от дадена директива задължение за постигане на предвидения в нея резултат, както и задължението за предприемане на всички необходими мерки, общи или специални, за да се осигури изпълнението на това задължение в съответствие с принципа за лоялно сътрудничество по член 4, параграф 3, втора алинея ДЕС, тежи върху всички органи на държавите членки, включително върху съдебните органи в рамките на тяхната компетентност (вж. по-специално решения от 10 април 1984 г., Von Colson и Kamann,
14/83
,
EU:C:1984:153
, т.
, от 8 септември 2011 г., Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, т.
и от 19 април 2016 г., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, т.
).
Всъщност именно националните юрисдикции са длъжни в частност да осигурят съдебната защита, която произтича за правните субекти от разпоредбите на правото на Съюза, и да гарантират пълното им действие (решение от 8 септември 2011 г., Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, т.
).
Също така, когато прилагат вътрешното право, и в частност нормативна уредба, специално приета с цел изпълнение на изискванията на дадена директива, националните юрисдикции са длъжни, доколкото е възможно, да тълкуват националното право в светлината на текста и целите на разглежданата директива, за да постигнат предвидения от нея резултат и да съобразят по този начин член 288, трета алинея ДФЕС (решения от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др.,
C‑397/01—C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, т.
и цитираната съдебна практика, както и от 19 април 2016 г., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, т.
).
Изискването за съответстващо тълкуване на националното право е присъщо за системата на Договора за функционирането на ЕС, доколкото дава възможност на националните юрисдикции в рамките на своята компетентност да осигурят пълната ефикасност на правото на Съюза, когато се произнасят по споровете, с които са сезирани (решение от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др.,
C‑397/01—C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, т.
).
Ето защо в случая запитващата юрисдикция, сезирана със спор като разглеждания в главното производство, който попада в приложното поле на Директива 2005/29 и фактите по който са настъпили след изтичането на срока за транспонирането ѝ, е длъжна, когато прилага разпоредбите на националното право, предназначени специално за транспонирането на Директивата, да ги тълкува, доколкото е възможно, по такъв начин, че да могат да се приложат в съответствие с целите на тази директива (решения от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др.,
C‑397/01—C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, т.
и от 19 април 2016 г., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, т.
).
По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 7, параграфи 1 и 3 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че при преценката дали дадена търговска практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие, следва да се взема предвид контекстът, в който се прилага тази практика, и по-конкретно ограниченията на използваното средство за комуникация при осъществяване на търговската практика, наложените от това средство за комуникация ограничения в пространството или времето, както и всички мерки, предприети от търговеца за предоставяне на информацията на потребителите чрез други средства, дори когато това изискване не следва изрично от текста на съответната национална правна уредба.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 6, параграф 1 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че когато търговецът е решил да определи абонаментната цена така, че потребителят да дължи както месечна, така и шестмесечна такса, тази практика трябва да се смята за заблуждаващо действие, ако в търговското предложение месечната такса ясно се откроява, докато шестмесечната такса е съвсем пропусната или е представена по-незабележимо.
Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 2005/29 заблуждаваща е тази търговска практика, която по някакъв начин, включително посредством цялостното ѝ представяне, заблуждава или е възможно да заблуди средния потребител по отношение на един или повече от изброените в тази разпоредба фактори, сред които са в частност цената или начинът, по който е формирана, от една страна, и от друга, подтиква или е възможно да подтикне потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
От текста на тази разпоредба следва, че посочените в нея елементи на фактическия състав на заблуждаващата търговска практика са формулирани основно от гледната точка на потребителя, към когото са насочени нелоялните търговски практики (решение от 19 септември 2013 г., CHS Tour Services,
C‑435/11
,
EU:C:2013:574
, т.
).
В това отношение следва да се припомни, че като база за сравнение трябва да се приеме средният потребител, който е сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив, като се отчитат обществените, културните и лингвистичните фактори (решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
). Необходимо е да се добави, че както следва от съображение 18 от Директива 2005/29, критерият за „средния потребител“ не е статистически, а националните съдилища и административни власти трябва да използват своята собствена преценка, за да определят типичната реакция на средния потребител в конкретен случай.
Оттук следва, че за да прецени дали търговски практики като разглежданите в главното производство заблуждават или е възможно да заблудят средния потребител по отношение на цената, запитващата юрисдикция трябва да определи с оглед на всички релевантни обстоятелства дали като последица от съответното търговско съобщение на средния потребител се внушава, че му се предлага изгодна цена, която в крайна сметка се оказва заблуждаваща.
При обстоятелства като разглежданите в главното производство ще може в частност да се вземе предвид евентуално фактът, че предлагането в областта на телевизионните канали се характеризира с голямо разнообразие от оферти и комбинации, в общия случай строго структурирани както според тарифните планове, така и според съдържанието, което създава значителна информационна асиметрия, годна да обърка потребителя.
Следва да се поясни, че за разлика от член 7, параграфи 1 и 2 от Директива 2005/29 член 6, параграф 1 не упоменава ограниченията в пространството или времето, дължащи се на използваното средство за комуникация. Ето защо следва да се заключи, че времевите ограничения, които може да са характерни за някои средства за комуникация като телевизионните рекламни клипове, не бива да се вземат предвид при преценката дали дадена търговска практика е заблуждаваща по смисъла на член 6, параграф 1 от Директивата.
Когато цената на продукта по смисъла на член 2, буква в) от Директива 2005/29 е формирана от няколко компонента, единият от които е ясно откроен в търговското предложение, а другият, макар да е неизбежна и предвидима част от цената, е съвсем пропуснат или е представен по-незабележимо, следва да се прецени в частност дали такъв тип представяне може да доведе до погрешно възприемане на цялостната оферта.
Такава хипотеза ще е налице в частност ако средният потребител би могъл да остане с погрешното впечатление, че му се предлага особено изгодна цена, тъй като е имал причина да сметне — неправилно — че ще дължи само откроения компонент на цената, обстоятелство, което запитващата юрисдикция следва да прецени.
Съгласно текста на член 6, параграф 1 от Директива 2005/29 съответната търговска практика трябва освен това да подтиква или да е възможно да подтикне средния потребител „да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел“.
В това отношение следва да се посочи, че цената по принцип е определящ фактор за средния потребител, когато той трябва да вземе решение за сделка.
Когато цената е разделена на няколко компонента, за преценката дали съответната търговска практика може да подтикне средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел, особено значение има обстоятелството, че пропуснатият или по-незабележимият компонент представлява немалка част от общата цена.
Що се отнася до обстоятелството, че е спомената общата цена на абонамента за минималния срок на договора, запитващата юрисдикция ще трябва да прецени дали общото представяне на съответните търговски практики, и в частност представянето на общата цена на абонамента, действително е позволявало на средния потребител да вземе решение за сделка на база осведоменост, или напротив, разглежданото в главното производство търговско съобщение като цяло е било годно да доведе до погрешно възприемане на офертата. Ще е необходимо по-конкретно да се провери дали средният потребител е бил в състояние да разбере, че сключването на абонаментния договор ще му създаде и други разходи освен тези по месечната такса.
По изложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че трябва да се квалифицира като заблуждаваща търговската практика, при която цената на продукта се разделя на няколко части, но се откроява само една от тях, при положение че тази практика би могла, от една страна, да остави у средния потребител погрешното впечатление, че му се предлага изгодна цена, и от друга, да го подтикне да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел, въпрос, който запитващата юрисдикция следва да провери, като вземе предвид всички релевантни обстоятелства по делото в главното производство. Времевите ограничения, които може да са характерни за някои средства за комуникация като телевизионните рекламни клипове, обаче не бива да се вземат предвид при преценката дали търговската практика е заблуждаваща по смисъла на член 6, параграф 1 от Директивата.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 7 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че когато търговецът е решил да определи абонаментната цена така, че потребителят да дължи както месечна, така и шестмесечна такса, тази практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие, ако в търговското предложение месечната такса ясно се откроява, докато шестмесечната такса е съвсем пропусната или е представена по-незабележимо.
Най-напред следва да се подчертае, че член 7 от Директива 2005/29 разграничава офертите за продажба по смисъла на дефиницията в член 2, буква и) от Директивата от останалите търговски практики. Всъщност, макар че всички търговски практики, в това число офертите за продажба, трябва да отговарят на изискванията по член 7, параграфи 1—3 и 5 от Директивата, само търговските практики, които се квалифицират като оферти за продажба, попадат в хипотезата на член 7, параграф 4 от тази директива (вж. в този смисъл решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
).
Националната юрисдикция следва да прецени дали разглежданите търговски съобщения може да се квалифицират като оферти за продажба по смисъла на член 2, буква и) от Директива 2005/29, като има предвид, че за да може търговското съобщение да се квалифицира като оферта за продажба, не е необходимо то непременно да предлага реална възможност да се закупи продуктът или в близост да е налице достъп до подобна възможност (вж. в този смисъл решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
).
Следва по-нататък да се припомни, че съгласно член 7, параграф 1 от Директива 2005/29 „[з]аблуждаваща е тази търговска практика, която във фактически контекст, отчитайки всички характеристики и обстоятелства и ограниченията на средството за комуникация, пропуска съществена информация, необходима на средния потребител съгласно контекста, за да вземе решение за сделка на база осведоменост и следователно подтиква или е възможно да подтикне средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел“.
Съгласно член 7, параграф 2 от Директивата заблуждаващо бездействие е и търговската практика, при която търговецът укрива съществена информация, от която потребителят се нуждае, или я предоставя по неясен, неразбираем, двусмислен или несвоевременен начин и това подтиква или е възможно да подтикне потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
Доколкото цената по принцип е определящ фактор за потребителя, когато той трябва да вземе решение за сделка, трябва да се приеме, че информацията за цената е необходима, за да може потребителят да вземе това решение на база осведоменост.
Освен това от член 7, параграф 4 от Директивата следва, че търговската практика, която предварително е квалифицирана като оферта за продажба, трябва да осигурява определена ключова информация, посочена в този член и считана за съществена, от която потребителят се нуждае, за да вземе решение за сделка на база осведоменост. При липса на такава информация, сред която е и информацията за цената, офертата за продажба се приема за заблуждаваща (вж. в този смисъл решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
).
Както беше припомнено в точка 39 от настоящото решение, националната юрисдикция следва да определи дали разглежданите търговски практики са заблуждаващи, като вземе предвид как ги възприема средният потребител, който е сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив, при отчитане на обществените, културните и лингвистичните фактори.
Затова, като взема предвид — както следва от член 7, параграфи 1—3 и параграф 4, буква в) от Директива 2005/29 — фактическия контекст на разглежданата търговска практика, използваното средство за комуникация, и по-конкретно характерните за него ограничения, както и естеството и характеристиките на съответния продукт, националната юрисдикция трябва да преценява във всеки отделен случай дали пропускът да се посочи съществена информация като цената е подтикнал или може да подтикне потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел (вж. в този смисъл решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
,
и
).
По-конкретно, задачата на запитващата юрисдикция ще е да провери дали, макар да е упомената в търговското съобщение, информацията за общата цена на абонамента за минималния срок на договора не е била укрита или предоставена по неясен, неразбираем, двусмислен или несвоевременен начин, което е било пречка за средния потребител да разбере, че сключването на абонаментния договор ще му създаде и други разходи освен тези по месечната такса, и съответно да вземе решение за сделка на база осведоменост.
Що се отнася до използването на телевизионни рекламни клипове, запитващата юрисдикция ще трябва да вземе предвид времевите ограничения, характерни за това средство за комуникация. В това отношение следва също така да се напомни, че съгласно член 2, буква и) от Директивата, който се отнася до офертите за продажба, характеристиките на продукта трябва да са посочени по начин, съответстващ на използваното средство. Оттук следва, че не може да се изисква една и съща степен на прецизност на описанието на продукта, без да се отчита дали търговското съобщение е излъчено по радиото или телевизията и дали е на електронен или хартиен носител (вж. решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
). Освен това следва да се констатира, че времето, с което разполага потребителят, за да оцени информацията, която му се съобщава чрез излъчвания по телевизията рекламен клип, също е ограничено.
Също така, що се отнася до препращането към уебсайта на търговеца, на който е посочена шестмесечната такса, следва да се припомни, че съгласно член 7, параграф 3 от посочената директива наложените от използваното средство за комуникация ограничения в пространството или времето и мерките, предприети от търговеца за предоставяне на информацията на потребителите чрез други средства, трябва се вземат предвид, когато се определя дали е пропусната информация.
Както обаче следва от текста на член 7, параграфи 1 и 2 от Директива 2005/29, тълкуван с оглед на целта на Директивата да се осигури високо равнище на защита на потребителите, наложените от използваното средство за комуникация ограничения в пространството или времето трябва да се претеглят спрямо естеството и характеристиките на съответния продукт, за да се определи дали за съответния търговец действително е било невъзможно да включи разглежданата информация или да я предостави по ясен, разбираем и недвусмислен начин в първоначалното съобщение.
Оттук следва, че когато предвид присъщите характеристики на съответния продукт и ограниченията, дължащи се на използваното средство за комуникация, е невъзможно да бъде предоставена цялата съществена информация за продукта, търговската практика може да осигурява само част от тази информация, ако за останалата част търговецът препраща към своя уебсайт, стига този сайт да съдържа съществената информация за основните характеристики на продукта, цената и другите условия в съответствие с изискванията на член 7 от Директива 2005/29.
По изложените съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 7 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че когато търговецът е решил да определи абонаментната цена така, че потребителят да дължи както месечна, така и шестмесечна такса, тази практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие, ако в търговското предложение месечната такса ясно се откроява, докато шестмесечната такса е съвсем пропусната или е представена по-незабележимо, при условие че подобен пропуск подтиква потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел, въпрос, който запитващата юрисдикция следва да прецени, като вземе предвид ограниченията на използваното средство за комуникация, естеството и характеристиките на продукта, както и другите мерки, които търговецът действително е предприел, за да предостави на потребителите съществената информация за продукта.
По четвъртия и петия въпрос
Предвид отговора на втория и третия въпрос не е необходимо да се отговаря на четвъртия и петия.
По шестия и седмия въпрос
С шестия и седмия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 7, параграф 4 от Директива 2005/29 съдържа изчерпателно изброяване на данните, съставляващи съществена информация, която трябва да бъде посочена в офертата за продажба, и ако е така, дали тази разпоредба изключва възможността като заблуждаваща търговска практика да се квалифицират оферти за продажба, в които е упомената общата цена на абонамента за минималния срок на договора.
Член 7 от Директивата се отнася до заблуждаващите бездействия и параграф 4 от него предвижда, че в случай на оферта за продажба изброените в разпоредбата данни се считат за съществена информация, ако вече не са очевидни от контекста.
Разглеждан в светлината на съображение 14 от Директива 2005/29, което гласи, че „[п]о отношение на бездействието, тази директива въвежда ограничен брой ключови елементи от информация, от която се нуждае потребителя[т], за да вземе решение за покупка на база информираност“, член 7, параграф 4 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържа изчерпателно изброяване на данните, които трябва да се смятат за съществена информация в контекста на офертите за продажба.
Следва обаче да се вземе предвид член 7, параграф 3 от Директивата — разпоредба, приложима по отношение на офертите за продажба — който позволява да се отчитат наложените от използваното средство за комуникация ограничения в пространството и времето, както и другите мерки, предприети от търговеца, за да предостави информацията на потребителите (вж. в този смисъл решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
и
).
От тази разпоредба в частност следва, че обхватът на информацията за цената се определя с оглед на естеството и характеристиките на продукта, но също така с оглед на използваното за офертата за продажба средство за комуникация и като се отчита допълнителната информация, която търговецът евентуално е предоставил (решение от 12 май 2011 г., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, т.
).
Накрая следва да се уточни, че ако в офертата за продажба търговецът е предоставил всички данни, изброени в член 7, параграф 4 от Директива 2005/29, това не изключва възможността търговската практика да бъде квалифицирана като заблуждаваща по смисъла на член 6, параграф 1 или член 7, параграф 2 от Директивата.
По изложените съображения на шестия и седмия въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 4 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържа изчерпателно изброяване на данните, съставляващи съществена информация, която трябва да бъде посочена в офертата за продажба. Националната юрисдикция следва да прецени дали съответният търговец е изпълнил задължението си за информиране, като вземе предвид естеството и характеристиките на продукта, а също и използваното за офертата за продажба средство за комуникация и допълнителната информация, която търговецът евентуално е предоставил. Ако в офертата за продажба търговецът е предоставил всички данни, изброени в член 7, параграф 4 от Директивата, това не изключва възможността тази оферта да бъде квалифицирана като заблуждаваща търговска практика по смисъла на член 6, параграф 1 или член 7, параграф 2 от Директивата.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 7, параграфи 1 и 3 от Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/ЕО, 98/27/ЕО и 2002/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялните търговски практики“) трябва да се тълкува в смисъл, че при преценката дали дадена търговска практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие, следва да се взема предвид контекстът, в който се прилага тази практика, и по-конкретно ограниченията на използваното средство за комуникация при осъществяване на търговската практика, наложените от това средство за комуникация ограничения в пространството или времето, както и всички мерки, предприети от търговеца за предоставяне на информацията на потребителите чрез други средства, дори когато това изискване не следва изрично от текста на съответната национална правна уредба.

2)
Член 6, параграф 1 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че трябва да се квалифицира като заблуждаваща търговската практика, при която цената на продукта се разделя на няколко части, но се откроява само една от тях, при положение че тази практика би могла, от една страна, да остави у средния потребител погрешното впечатление, че му се предлага изгодна цена, и от друга, да го подтикне да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел, въпрос, който запитващата юрисдикция следва да провери, като вземе предвид всички релевантни обстоятелства по делото в главното производство. Времевите ограничения, които може да са характерни за някои средства за комуникация като телевизионните рекламни клипове, обаче не бива да се вземат предвид при преценката дали дадена търговска практика е заблуждаваща по смисъла на член 6, параграф 1 от Директивата.

3)
Член 7 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че когато търговецът е решил да определи абонаментната цена така, че потребителят да дължи както месечна, така и шестмесечна такса, тази практика трябва да се смята за заблуждаващо бездействие, ако в търговското предложение месечната такса ясно се откроява, докато шестмесечната такса е съвсем пропусната или е представена по-незабележимо, при условие че подобен пропуск подтиква потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел, въпрос, който запитващата юрисдикция следва да прецени, като вземе предвид ограниченията на използваното средство за комуникация, естеството и характеристиките на продукта, както и другите мерки, които търговецът действително е предприел, за да предостави на потребителите съществената информация за продукта.

4)
Член 7, параграф 4 от Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържа изчерпателно изброяване на данните, съставляващи съществена информация, която трябва да бъде посочена в офертата за продажба. Националната юрисдикция следва да прецени дали съответният търговец е изпълнил задължението си за информиране, като вземе предвид естеството и характеристиките на продукта, а също и използваното за офертата за продажба средство за комуникация и допълнителната информация, която търговецът евентуално е предоставил. Ако в офертата за продажба търговецът е предоставил всички данни, изброени в член 7, параграф 4 от Директивата, това не изключва възможността тази оферта да бъде квалифицирана като заблуждаваща търговска практика по смисъла на член 6, параграф 1 или член 7, параграф 2 от Директивата.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: датски.