CELEX: 62021CJ0277
Trimitere preliminară
Regulamentul (UE) nr. 549/2013
Sistemul european de conturi naționale și regionale din Uniunea Europeană
Punctul 20.15 din anexa A
Control exercitat de un institut de conturi naționale asupra autorităților organizatoare ale instituțiilor de învățământ constituite sub formă de instituții fără scop lucrativ
Instituții de învățământ care beneficiază de finanțare publică și de libertatea de învățământ garantată prin Constituție
Punctul 20.15 a doua teză din anexa A
Noțiunea de «intervenție publică sub forma normelor generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate»
Conținut
Punctul 20.15 prima teză din anexa A
Punctul 2.39 litera (b), punctul 20.15 litera (b) și punctul 20.309 litera (h) din anexa A
Noțiunea de «reglementare excesivă»
Conținut

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea punctului 20.15 și a punctului 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul (UE) nr. 549/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 mai 2013 privind Sistemul european de conturi naționale și regionale din Uniunea Europeană (
JO 2013, L 174, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Secrétariat général de l’enseignement catholique ASBL (SeGEC) și alte șase asociații fără scop lucrativ care își desfășoară activitatea în sectorul învățământului din Belgia (denumite în continuare, împreună, „asociațiile în cauză”), pe de o parte, și Institut des comptes nationaux (Institutul de Conturi Naționale, denumit în continuare „ICN”) și Banque nationale de Belgique (Banca Națională a Belgiei), pe de altă parte, în legătură cu clasificarea de către ICN a asociațiilor în cauză în sectorul administrațiilor publice, subsector al administrației statelor federate, în temeiul Sistemului european de conturi 2010, instituit prin Regulamentul nr. 549/2013 (denumit în continuare „SEC 2010”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentele (1) și (3) ale Regulamentului nr. 549/2013 au următorul cuprins:
„(1)
Elaborarea de politici în Uniune și monitorizarea economiilor statelor membre și a uniunii economice și monetare (UEM) necesită informații comparabile, actualizate și fiabile cu privire la structura economiei și la evoluția situației economice din fiecare stat membru sau regiune.
[…]
(3)
Cetățenii Uniunii au nevoie de conturi economice, ca instrument de bază pentru analizarea situației economice a unui stat membru sau a unei regiuni. În interesul comparabilității, astfel de conturi ar trebui redactate pe baza unui set unic de principii care să nu lase loc unor interpretări diferite. Informațiile puse la dispoziție ar trebui să fie cât mai exacte, complete și actuale, pentru a se asigura o transparență maximă pentru toate sectoarele.”
Anexa A la acest regulament, referitoare la metodologia SEC 2010, cuprinde capitolul 1, intitulat „Caracteristici generale și principii de bază”, în care figurează punctele 1.01, 1.19, 1.34-1.36 și 1.57 din anexa respectivă. Aceste puncte enunță:
„1.01
[SEC 2010] este un cadru contabil compatibil pe plan internațional care permite descrierea analitică și sistematică a unei economii totale (cu alte cuvinte, o regiune, o țară sau un grup de țări), a componentelor sale și a relațiilor acesteia cu alte economii totale.
[…]
1.19
Datele obținute în cadrul [SEC 2010] sunt esențiale pentru definirea și urmărirea politicilor economice și sociale ale [Uniunii Europene] și ale statelor membre.
[…]
1.34
Conturile sectoarelor sunt create prin alocarea unităților pe sectoare, iar acest lucru permite prezentarea pe sectoare a operațiunilor și a soldurilor contabile. Prezentarea pe sectoare evidențiază multe măsuri esențiale pentru politica economică și fiscală. Principalele sectoare sunt gospodăriile populației, administrațiile publice, societățile (financiare și nefinanciare), instituțiile fără scop lucrativ în serviciul gospodăriilor (IFSLSGP) și restul lumii.
Distincția între activitate de piață și activitate non‑piață este importantă. O entitate care se află sub controlul administrațiilor publice și care se dovedește a fi o societate care efectuează operațiuni pe piață este clasificată în sectorul societăților, în afara sectorului administrațiilor publice. Astfel, nivelul deficitului public și al datoriei publice pentru societatea respectivă nu va fi inclus în deficitul public și datoria publică aferente administrațiilor publice.
1.35
Este important să se stabilească criterii clare și solide de distribuire a entităților pe sectoare.
Sectorul public este format din toate unitățile instituționale rezidente în economie care se află sub controlul administrațiilor publice. Sectorul privat este format din toate celelalte unități rezidente.
Tabelul 1.1 stabilește criteriile utilizate pentru a se face distincție între sectorul public și cel privat; în cadrul sectorului public – între sectorul administrațiilor publice și cel al societăților publice; iar în cadrul sectorului privat – între sectorul IFSLSGP și sectorul societăților private.
Tabelul 1.1
Criterii
Sub controlul administrațiilor publice
(sectorul public)
Sub control privat
(sectorul privat)
Producția non‑piață
Administrații publice
IFSLSGP
Producția de piață
Societăți publice
Societăți private
1.36
Controlul este definit drept capacitatea de a stabili politica generală sau programul unei unități instituționale. Mai multe detalii în legătură cu definiția controlului figurează la punctele 2.35-2.39.
[…]
1.57
Prin unități instituționale se înțeleg unitățile economice care au capacitatea de a deține bunuri și active, de a subscrie angajamente, a exercita activități economice și a realiza, în nume propriu, operațiuni cu alte unități. În sistemul SEC 2010, unitățile instituționale sunt regrupate în cinci sectoare instituționale naționale care se exclud reciproc:
(a)
societăți nefinanciare;
(b)
societăți financiare;
(c)
administrațiile publice;
(d)
gospodăriile populației;
(e)
[IFSLSGP].
Împreună, cele cinci sectoare constituie economia națională totală. Fiecare sector este, de asemenea, divizat în subsectoare. Sistemul SEC 2010 permite stabilirea unui ansamblu complet de conturi de flux și de conturi de patrimoniu pentru fiecare sector și subsector, cât și pentru economia totală. Unitățile nerezidente pot interacționa cu aceste cinci sectoare naționale și sunt evidențiate interacțiuni între cele cinci sectoare naționale și un al șaselea sector instituțional: sectorul restului lumii.”
Figurând în capitolul 2, intitulat „Unitățile și regruparea unităților”, din anexa menționată, punctele 2.12, 2.39, 2.113 și 2.130 din aceasta sunt redactate după cum urmează:
„2.12
Definiție
: o unitate instituțională este o entitate economică caracterizată prin autonomie de decizie în exercitarea funcției sale principale. O unitate rezidentă este considerată drept unitate instituțională pe teritoriul economic în care se află centrul acesteia de interes economic predominant în cazul în care beneficiază de autonomie de decizie și când ea dispune de o contabilitate completă sau este în măsură să elaboreze un set complet de conturi.
Pentru a dispune de autonomie de decizie în exercitarea funcției principale, o entitate trebuie să aibă:
(a)
dreptul să dețină în nume propriu bunuri și active; este în măsură să schimbe proprietatea bunurilor și activelor prin operațiuni cu alte unități instituționale;
(b)
capacitatea de a lua decizii economice și de a exercita activități economice, pentru care este responsabilă în fața legii;
(c)
capacitatea de a subscrie angajamente în nume propriu, de a contracta datorii și alte angajamente și de a încheia contracte în nume propriu și
(d)
capacitatea de a elabora un set complet de conturi, format din înregistrări contabile care să cuprindă toate operațiunile pe care le‑a efectuat în cursul unei perioade de referință contabilă, precum și un bilanț al activelor și pasivelor.
[…]
2.39
Pentru instituțiile fără scop lucrativ dotate cu personalitate juridică, cei cinci indicatori de control care trebuie luați în considerare sunt următorii:
(a)
numirea pe post a funcționarilor;
(b)
atribuirea de competențe juridice;
(c)
acorduri contractuale;
(d)
gradul de finanțare;
(e)
gradul de expunere la risc a administrațiilor publice.
La fel ca în cazul societăților, un singur indicator poate fi suficient pentru a stabili în unele cazuri controlul, dar în alte cazuri pot fi necesari mai mulți indicatori diferiți care, împreună, să indice controlul.
[…]
Administrații publice (S.13)
[…]
2.113
Sectorul administrații publice este subdivizat în patru subsectoare:
[…]
(b)
administrațiile statelor federate (exclusiv fondurile de securitate socială) (S.1312);
[…]
[IFSLSGP] (S.15)
[…]
2.130
[…] IFSLSGP non‑piață aflate sub controlul administrațiilor publice sunt clasificate în sectorul administrațiilor publice (S.13).
[…]”
Capitolul 3 din aceeași anexă cuprinde un punct 3.31, care are următorul cuprins:
„Pentru alți producători privați, se face o distincție între instituțiile private fără scop lucrativ și alți producători privați.
Definiție
: o instituție privată fără scop lucrativ (IFSL) este definită drept o entitate juridică sau socială care activează în scopul producerii de bunuri și servicii al căror statut nu le permite să fie o sursă de venit, de profit sau de orice alt câștig financiar pentru unitățile care le creează, le controlează sau le finanțează. În situația în care activitățile lor productive generează surplusuri, acestea nu pot fi însușite de alte unități instituționale.
[…]
O IFSL privată se clasifică în sectorul IFSLSGP dacă este un producător non‑piață, cu excepția situației în care se află sub controlul administrației publice. În situația în care o IFSL privată este controlată de administrația publică, ea se clasifică în sectorul administrațiilor publice.
[…]”
În capitolul 20, intitulat „Conturile administrațiilor publice”, din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 figurează punctele 20.05, 20.13, 20.15, 20.18, 20.29, 20.306, 20.309 și 20.310 din aceasta, care au următorul cuprins:
„20.05
Sectorul administrații publice (S.13) cuprinde toate unitățile administrației publice și toate [IFSL] non‑piață care sunt controlate de unități ale administrației publice. […]
[…]
IFSL clasificate în sectorul administrațiilor publice
20.13
[IFSL] care sunt producători non‑piață și sunt controlate de unități ale administrațiilor publice sunt unități ale sectorului administrațiilor publice.
[…]
20.15
Controlul unei IFSL este definit drept capacitatea de a determina politica sau programul IFSL. Intervenția publică sub forma normelor generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate nu este relevantă atunci când se decide dacă administrațiile publice dețin controlul asupra unei unități individuale. Pentru a determina dacă o IFSL este controlată de administrațiile publice, trebuie luați în considerare următorii cinci indicatori de control:
(a)
numirea funcționarilor;
(b)
alte prevederi din actul de înființare, cum ar fi obligațiile din statutul IFSL;
(c)
acorduri contractuale;
(d)
gradul de finanțare;
(e)
expunerea la risc.
Un singur indicator poate fi suficient pentru a stabili deținerea controlului. Cu toate acestea, dacă o IFSL care este finanțată în principal de administrația publică rămâne capabilă să își determine politica sau programul în măsură semnificativă în acord cu ceilalți indicatori, atunci aceasta nu ar fi considerată ca fiind controlată de administrația publică. În cele mai multe cazuri, o serie de indicatori vor indica în mod colectiv deținerea controlului. O decizie bazată pe acești indicatori va fi una rațională.
[…]
Controlul public
20.18
Controlul asupra unei entități este definit drept capacitatea de a determina politica sau programul general al entității respective. […]
[…]
Testul piață/non‑piață
20.29
[…]
Capacitatea de a desfășura o activitate în condiții de piață va fi verificată îndeosebi prin intermediul uzualului criteriu cantitativ (criteriul 50 %), utilizând raportul dintre vânzări și costuri de producție (astfel cum sunt definite la punctele 20.30 și 20.31). Pentru a fi un producător de piață, unitatea publică își va acoperi cel puțin 50 % din costuri de‑a lungul unei perioade continue de mai mulți ani.
[…]
20.306
Toate unitățile instituționale incluse în sectorul public sunt unități rezidente controlate de administrațiile publice, fie direct, fie indirect prin intermediul unităților sectorului public în ansamblu. Controlul asupra unei entități este definit ca abilitatea de a determina politica generală a respectivei entități. Acest aspect este descris mai detaliat în continuare.
[…]
Deținerea controlului în sectorul public
20.309
Deținerea controlului asupra unei unități rezidente din sectorul public este definită ca abilitatea de a determina politica generală a unității. Acesta se poate exercita prin drepturi directe ale unei singure unități din sectorul public sau prin drepturi colective ale mai multora. În vederea stabilirii deținerii controlului se iau în considerare următorii indicatori:
(a)
dreptul de a numi, de a exercita dreptul de veto sau de a demite majoritatea funcționarilor, consiliul de administrație etc. Dreptul de a numi, de a demite, de a aproba sau de a exercita dreptul de veto în raport cu o majoritate a consiliului de conducere a unei entități este suficient pentru a deține controlul. Aceste drepturi pot fi deținute direct de o unitate din sectorul public sau indirect de unități din sectorul public în ansamblu. Dacă primul set de numiri este controlat de către sectorul public, dar înlocuirile ulterioare nu sunt supuse respectivului control, atunci entitatea rămâne în sectorul public până în momentul în care majoritatea directorilor sunt numiți fără a se exercita controlul respectiv;
(b)
dreptul de a numi, de a exercita dreptul de veto sau de a demite personal‑cheie. În cazul în care deținerea controlului asupra politicii generale este determinată efectiv de membri influenți din consiliul de administrație, cum ar fi directorul executiv, președintele și directorul financiar, puterile de a numi, de a exercita dreptul de veto sau de a revoca acest personal au o importanță mai mare;
(c)
dreptul de a numi, de a exercita dreptul de veto sau de a demite majoritatea numirilor pentru comisiile‑cheie ale entității. În cazul în care elemente‑cheie ale politicii generale, cum ar fi remunerarea personalului de rang înalt și strategia de afaceri, sunt delegate unor subcomisii, dreptul acestora de a numi, de a demite sau de a exercita dreptul de veto cu privire la directorii acestor subcomisii este un factor determinant al deținerii controlului;
[…]
(g)
dreptul de a deține controlul care decurge din acorduri/permisiunea de a contracta împrumuturi. Împrumutătorii impun adesea deținerea controlului ca o condiție de a acorda împrumuturi. În cazul în care sectorul public impune deținerea controlului prin acordarea de împrumuturi sau pentru a‑și proteja expunerea la risc aferentă unei garanții, condiții care sunt mai severe decât cele pe care o entitate din sectorul privat ar trebui să le îndeplinească în relație cu o bancă, acest fapt este un indicator al deținerii controlului. Dacă o entitate necesită permisiunea din partea sectorului public de a contracta împrumuturi, acest fapt este un indicator al deținerii controlului;
(h)
deținerea controlului prin intermediul unei reglementări excesive. Când reglementarea este atât de strictă încât dictează efectiv politica generală a întreprinderii, aceasta este o formă de exercitare a controlului. Autoritățile publice pot, în unele cazuri, să se implice puternic în reglementare, în special în domenii cum ar fi monopolurile și utilitățile privatizate în care există un element de serviciu public. Este posibil să existe implicare în reglementare în domenii importante, cum ar fi stabilirea prețurilor, fără ca o entitate să cedeze controlul asupra politicii generale. Alegerea de a intra într‑un mediu foarte reglementat sau de opera în acesta este, de asemenea, un indicator că entitatea nu este supusă exercitării controlului;
(i)
altele. Deținerea controlului poate să decurgă, de asemenea, din puteri sau drepturi statutare cuprinse în statutul unei entități, de exemplu, limitarea activităților, obiectivelor și aspectelor legate de funcționare, aprobarea bugetelor sau împiedicarea schimbării de către entitate a statutului, autodizolvării, aprobării acordării dividendelor sau încheierii relației sale cu sectorul public. O entitate care este în întregime sau aproape în întregime finanțată de sectorul public este considerată controlată în cazul în care controlul asupra fluxului de finanțare respectiv este suficient de restrictiv pentru a dicta politica generală în domeniul respectiv.
20.310
Fiecare caz de clasificare trebuie să fie evaluat pe baza aspectelor proprii și nu toți acești indicatori pot fi relevanți în cazul individual respectiv. Unii indicatori, cum ar fi cei menționați la punctul 20.309 literele (a), (c) și (d), sunt suficienți prin ei înșiși pentru a stabili existența deținerii controlului. În alte cazuri, deținerea controlului ar putea fi indicată în ansamblu de o serie de indicatori separați.”
Dreptul belgian
Articolul 24 din Constituție prevede:
„1.   Învățământul este liber; se interzice orice măsură contrară; pedepsirea încălcărilor este reglementată numai prin lege sau decret.
Comunitatea asigură libera alegere a părinților.
Comunitatea organizează un învățământ neutru. Neutralitatea implică în special respectarea concepțiilor filozofice, ideologice sau religioase ale părinților și elevilor.
Școlile organizate de autoritățile publice oferă, până la încetarea obligației școlare, alegerea între învățământul uneia dintre religiile recunoscute și cel al moralei neconfesionale.
2.   În cazul în care o comunitate, în calitate de autoritate organizatoare, dorește să delege competențe unuia sau mai multor organe autonome, aceasta nu va putea decât prin decret adoptat cu majoritate de două treimi din voturile exprimate.
3.   Fiecare persoană are dreptul la educație cu respectarea libertăților și a drepturilor fundamentale. Accesul la învățământ este gratuit până la încetarea obligației școlare.
Toți elevii supuși obligației școlare au dreptul, în sarcina comunității, la educație morală sau religioasă.
4.   Toți elevii sau studenții, părinții, membrii personalului și instituțiile de învățământ sunt egali în fața legii sau a decretului. Legea și decretul iau în considerare diferențele obiective, în special caracteristicile specifice fiecărei autorități organizatoare, care justifică un tratament adecvat.
5.   Organizarea, recunoașterea sau subvenționarea învățământului de către comunitate este reglementată prin lege sau decret.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Din cererea de decizie preliminară reiese că, în Belgia, Constituția prevede, de la edictarea sa în anul 1831, principiul libertății învățământului. Organizarea învățământului preșcolar, primar, secundar și superior neuniversitar a făcut obiectul unei reglementări naționale care distinge instituțiile de învățământ care țin, pe de o parte, de „învățământul oficial”, constituit din rețeaua de școli organizate de stat, de provincii, de municipalități, de asociații de municipalități sau de orice persoană de drept public și, pe de altă parte, de „învățământul liber subvenționat”, confesional și neconfesional, constituit din rețeaua de școli subvenționate de entitatea federată competentă, în speță Comunitatea Franceză, dar organizate de o persoană juridică de drept privat. Asociațiile în cauză fac parte din rețeaua de învățământ liber subvenționat și sunt o federație ce reprezintă autorități organizatoare ale învățământului catolic, o federație care reunește autorități organizatoare ale învățământului liber neconfesional și, respectiv, cinci autorități organizatoare ale instituțiilor de învățământ liber subvenționat cu caracter confesional.
În Belgia, ICN are sarcina de a compila datele statistice necesare pentru SEC 2010 și de a clasifica în acest scop diferiții actori economici pe sectoare, în categoriile definite de Regulamentul nr. 549/2013, principalele sectoare fiind gospodăriile populației, administrațiile publice, societățile (financiare și nefinanciare), IFSLSGP și restul lumii.
Printr‑o decizie din 28 martie 2018, consiliul de administrație al ICN a considerat că asociațiile în cauză sunt „unități instituționale distincte”, în sensul punctului 2.12 din anexa A la acest regulament, care sunt controlate de administrațiile publice, mai precis de Comunitatea Franceză. În consecință, ICN a apreciat că autoritățile organizatoare, în calitate de unități non‑piață, trebuiau să fie clasificate în sectorul administrațiilor publice de nivel regional (sectorul S.1312), în sensul punctului 2.113 litera (b) din anexa A la regulamentul menționat. ICN a precizat printre altele că controlul public, în sensul SEC 2010, al instituțiilor de învățământ liber subvenționate ar fi stabilit în special în măsura în care activitatea de învățământ este finanțată integral sau aproape integral de sectorul public și în măsura în care această finanțare este condiționată de respectarea unor standarde de reglementare.
La 14 iunie 2018, asociațiile în cauză au sesizat instanța de trimitere, și anume Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia), cu o acțiune în anulare împotriva acestei decizii de clasificare. Acestea contestă în special aprecierea ICN potrivit căreia ele sunt controlate de Comunitatea Franceză și consideră că, în calitate de IFSLSGP, au fost clasificate în mod eronat în sectorul administrațiilor publice.
Instanța de trimitere arată, mai întâi, că autoritățile organizatoare ale instituțiilor de învățământ liber subvenționat, care au luat forma juridică a asociațiilor fără scop lucrativ, pot fi considerate IFSL, în sensul anexei A la Regulamentul nr. 549/2013, și că asociațiile în cauză nu sunt de acord cu ICN în legătură cu interpretarea noțiunii de „control public”, în sensul anexei respective, decizia din 28 martie 2018 punând, în această privință, accentul pe trei dintre cei cinci indicatori de control care sunt vizați la punctul 20.15 din anexă, și anume gradul de finanțare, „alte prevederi din actul de înființare” și expunerea la risc.
În continuare, această instanță consideră că, deși învățământul liber subvenționat este finanțat în principal de Comunitatea Franceză, respectiv o administrație publică, criteriul finanțării nu permite totuși, în sine, să se constate existența unui control public asupra unei IFSL atunci când aceasta din urmă rămâne capabilă să își stabilească în mod semnificativ politica sau programul. Pe de altă parte, instanța menționată, întemeindu‑se pe punctul 77 din Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE (
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
), consideră că problema controlului unei IFSL de către o administrație publică nu se poate referi la aspectul dacă administrația publică exercită o influență determinantă asupra gestionării sau a capacității decizionale a unității instituționale în discuție, care ar deține, prin definiție, o autonomie deplină în materie, ci ar urmări să stabilească dacă administrația respectivă este în măsură, în pofida existenței unei asemenea autonomii, să conducă și să exercite forme de constrângere asupra acestei unități instituționale în cadrul definirii și al realizării în sine ale obiectivelor sale, ale activităților sale și ale orientărilor sale strategice.
În sfârșit, potrivit instanței de trimitere, decizia ICN de a clasifica autoritățile organizatoare ale instituțiilor de învățământ liber subvenționat în sectorul administrațiilor publice se întemeiază în esență pe diferitele obligații care le sunt impuse pentru a putea beneficia de finanțarea acordată de Comunitatea Franceză. Or, aceste obligații ar trebui analizate în raport cu indicatorul de control prevăzut la punctul 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, referitor la „deținerea controlului prin intermediul unei reglementări excesive”. În speță însă, potrivit instanței respective, deși diferitele elemente invocate de ICN arată că activitatea asociațiilor în cauză este supusă unei reglementări naționale importante, este totuși dificil ca aceasta să fie calificată drept „excesivă”, în sensul dispoziției menționate, în lipsa unor indicații în acest sens în jurisprudența Curții. Pentru a obține lămuriri cu privire la acest aspect, instanța menționată formulează o primă întrebare preliminară.
Pe de altă parte, în cadrul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al punctului 20.15 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, care prevede în esență în prima teză că controlul unei administrații publice asupra unei IFSL este definit drept capacitatea de a determina politica sa generală sau programul său, dar care prevede în a doua teză că intervenția publică sub forma normelor generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate nu este relevantă atunci când se decide dacă aceste administrații dețin controlul asupra unei unități individuale. În speță, instanța de trimitere arată că decizia ICN se întemeiază și pe împrejurarea că regimul juridic aplicabil personalului învățământului liber subvenționat este similar statutului căruia îi este supus personalul învățământului oficial, care, la rândul său, este similar statutului funcției publice. Ar trebui, așadar, să se stabilească dacă „statutul” aplicabil personalului învățământului liber subvenționat poate fi asimilat „normelor generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate”. În cazul unui răspuns afirmativ, în temeiul „criteriului negativ” stabilit în a doua teză a acestei dispoziții, ar trebui să se considere că existența acestui „statut” nu este relevantă pentru a considera că administrațiile publice „dețin controlul asupra unei unități individuale”. Totuși, instanța de trimitere precizează că, deși „același obiect de activitate”, în sensul acestei a doua teze, este domeniul învățământului însuși, ar trebui să se aibă în vedere că, în pofida similarității dintre cele două regimuri juridice aplicabile fiecăreia dintre cele două categorii de personal în cauză, un anumit număr de norme naționale nu se aplică decât personalului învățământului liber subvenționat, fără a fi însă specifice fiecăreia dintre „unitățile sale individuale” reprezentate de diferitele autorități organizatoare.
În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Punctul 20.309 litera (h) din anexa A la [Regulamentul nr. 549/2013] trebuie interpretat în sensul că o reglementare prin care o administrație publică competentă în domeniul de activitate al învățământului:
–
aprobă programele de studii;
–
reglementează atât structura studiilor, cât și misiunile prioritare și specifice, organizează un control asupra condițiilor de înscriere și de excludere ale elevilor, a deciziilor consiliilor pedagogice ale claselor și a participării financiare, organizează includerea unităților școlare în cadrul rețelelor structurate și impune elaborarea de proiecte educative, pedagogice și instituționale, precum și predarea unui raport de activități;
–
organizează un control și o inspecție privind în special materiile predate, nivelul de studii și aplicarea legilor lingvistice, cu excluderea metodelor pedagogice, și
–
impune pentru fiecare clasă, secțiune, grad sau alte subdiviziuni un număr minim de elevi, cu excepția unei derogări ministeriale,
trebuie considerată «excesivă» în sensul acestei dispoziții, astfel încât dictează sau condiționează efectiv politica generală sau programul unităților din domeniul de activitate respectiv?
2)
Punctul 20.15 din anexa A la același regulament trebuie interpretat în sensul că include în noțiunea de norme generale norme specifice care constituie un «statut», aplicabile membrilor personalului instituțiilor fără scop lucrativ care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului care fac obiectul unei finanțări din partea unei administrații publice?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă punctul 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „reglementare excesivă” o reglementare națională care vizează IFSL care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care, deși sunt subvenționate de administrația publică națională competentă, beneficiază de libertatea de învățământ garantată prin Constituție atunci când această reglementare încredințează administrației menționate misiunea sau dreptul:
–
de a aproba programele de studii;
–
de a reglementa atât structura studiilor, cât și misiunile prioritare și specifice, de a organiza un control asupra condițiilor de înscriere și de excludere ale elevilor, a deciziilor consiliilor pedagogice ale claselor și a participării financiare, de a organiza includerea unităților școlare în cadrul rețelelor structurate și de a impune elaborarea de proiecte educative, pedagogice și instituționale, precum și predarea unui raport de activități;
–
de a organiza un control și o inspecție privind în special materiile predate, nivelul de studii și aplicarea legilor lingvistice, cu excluderea metodelor pedagogice, și
–
de a impune pentru fiecare clasă, secțiune, grad sau alte subdiviziuni un număr minim de elevi, cu excepția unei derogări ministeriale.
Trebuie arătat de la bun început că, prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să examineze conținutul și întinderea acestor obligații cărora le sunt supuse autoritățile organizatoare ale învățământului liber subvenționat în temeiul legislației belgiene și să decidă dacă acestea trebuie considerate „excesive” astfel încât dictează sau condiționează efectiv politica generală sau programul unităților din domeniul de activitate respectiv în raport cu criteriile și cu indicatorii impuși în temeiul SEC 2010.
Astfel, cererea instanței de trimitere în această privință urmărește, în realitate, examinarea de către Curte a legislației naționale aplicabile în raport cu întinderea influenței exercitate de Comunitatea Franceză în domeniul activității învățământului subvenționat.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, aceasta din urmă nu este competentă să interpreteze dreptul național și că revine numai instanței naționale sarcina să constate și să aprecieze situația de fapt din litigiul principal, precum și să determine domeniul de aplicare exact al actelor cu putere de lege și al actelor administrative naționale (Hotărârea din 4 martie 2020, Schenker,
C‑655/18
,
EU:C:2020:157
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, Curtea, învestită cu atribuția de a furniza răspunsuri utile instanței naționale, este competentă să dea indicații întemeiate pe dosarul cauzei principale, precum și pe observațiile scrise și orale care i‑au fost prezentate, de natură a permite instanței naționale să se pronunțe (Hotărârea din 3 octombrie 2019, Fonds du Logement de la Région de Bruxelles‑Capitale,
C‑632/18
,
EU:C:2019:833
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că din considerentele (1) și (3) ale Regulamentului nr. 549/2013, precum și din cuprinsul punctelor 1.01 și 1.19 din anexa A la acesta reiese că SEC 2010 stabilește un cadru de referință pentru întocmirea de către statele membre a conturilor pentru obiectivele atât ale cetățenilor, cât și ale Uniunii înseși. Această întocmire trebuie să se efectueze pe baza unui set unic de principii care să nu lase loc unor interpretări diferite, astfel încât să permită obținerea unor rezultate comparabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
În scopurile contabile ale SEC 2010, orice unitate instituțională, definită în esență la punctele 1.57 și 2.12 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, drept o entitate economică caracterizată prin autonomie de decizie în exercitarea funcției sale principale, trebuie să fie legată de unul dintre cele șase sectoare principale identificate la punctul 1.34 din anexa A la acest regulament, și anume gospodăriile populației, administrațiile publice, societățile financiare, societățile nefinanciare, IFSLSGP sau restul lumii (Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
În cauza principală, asociațiile în cauză constituie, fiecare, o „unitate instituțională”, în sensul punctelor 1.57 și 2.12 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013. Deși acestea nu contestă clasificarea lor de către instanța de trimitere în categoria „IFSL non‑piață”, în sensul punctelor 3.31 și 20.29 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, există, în schimb, divergențe între părțile din litigiul principal în ceea ce privește aspectul dacă asociațiile în cauză sunt sau nu controlate de o administrație publică.
În caz afirmativ, IFSL, în calitate de producător non‑piață, va fi clasificată în sectorul administrațiilor publice, iar în caz contrar, ea va fi clasificată printre IFSLSGP. Această metodologie de clasificare rezultă în special din coroborarea punctelor 1.35, 2.130, 3.31, 20.05 și 20.13 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
Noțiunea generală de „control” este definită în mod similar la punctele 1.36, 20.15, 20.18, 20.306 și 20.309 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 drept abilitatea sau capacitatea de a determina politica generală, strategia sau programul unei unități sau al unei entități. Punctul 20.309 din anexa respectivă, care se încadrează în partea capitolului 20 din aceasta consacrată sectorului public, din care fac parte mai ales administrațiile publice și unitățile sau entitățile pe care le controlează, menționează nouă indicatori de control generali care permit să se determine dacă o unitate rezidentă poate fi considerată controlată de o administrație publică în vederea clasificării sale în sectorul public, având în vedere că, în temeiul punctului 20.310 din anexa menționată, unii dintre acești indicatori pot să nu fie relevanți, după caz (Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
Punctul 20.15 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 privește în special aspectul controlului IFSL de către administrațiile publice și enunță cinci indicatori de control care trebuie luați în considerare pentru a stabili dacă o IFSL se află sub control public. Acești cinci indicatori sunt de asemenea reluați la punctul 2.39 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, cu câteva variații de redactare, în funcție de versiunile lingvistice. Este necesar să se considere că, ținând seama de faptul că se referă la același subiect și urmăresc același obiectiv, și anume precizarea indicatorilor de control aplicabili IFSL, punctele 2.39 și 20.15 din anexa respectivă trebuie, în pofida acestor variații de redactare, să fie interpretate reciproc și să fie considerate ca formând o singură și aceeași dispoziție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
În plus, trebuie să se constate că, în măsura în care punctul 20.309 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 definește noțiunea de „control” în scopul de a determina limitele sectorului public în general și în care dispoziția unică a punctelor 2.39 și 20.15 din anexa respectivă definește aceeași noțiune în scopul de a distinge IFSL care fac parte din sectorul public de cele care nu fac parte din acesta, aceste două definiții urmăresc de asemenea aceeași finalitate și sunt astfel susceptibile să se aplice, în ceea ce privește IFSL, acelorași entități. Prin urmare, trebuie să se considere că aceste două dispoziții sunt complementare și, astfel, să fie aplicate împreună și în mod armonizat pentru a determina dacă o unitate face parte din sectorul public sau din sectorul privat și, așadar, în ceea ce privește o IFSL, dacă face parte din sectorul administrațiilor publice, în conformitate cu dispozițiile coroborate ale punctelor 3.31 și 20.13 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, sau dacă aceasta constituie o IFSLSGP (Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
În speță, pentru a stabili dacă asociațiile în cauză sunt controlate de o administrație publică, instanța de trimitere, punând accentul pe faptul că criteriul finanțării nu permite în sine să se constate existența unui control, a ales să solicite Curții să se pronunțe numai cu privire la interpretarea punctului 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 și cu privire la aspectul dacă ansamblul drepturilor și al misiunilor încredințate Comunității Franceze de legiuitorul național trebuie considerat ca reprezentând „deținerea controlului prin intermediul unei reglementări excesive”, în sensul acestei dispoziții.
Potrivit acesteia din urmă, „[c]ând reglementarea este atât de strictă încât dictează efectiv politica generală a întreprinderii, aceasta este o formă de exercitare a controlului”. Curtea a precizat că dispoziția menționată se înscrie în cadrul indicatorului de control referitor la „atribuirea de competențe juridice” sau la „alte prevederi din actul de înființare, cum ar fi obligațiile din statutul IFSL”, vizat la punctul 2.39 litera (b) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 și, respectiv, la punctul 20.15 litera (b) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, în măsura în care indicatorul amintit corespunde diferitor exemple menționate la punctul 20.309 literele (a)-(c) și (g)-(i) din această anexă (Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
În plus, Curtea a statuat că din cuprinsul punctului 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 reiese că o implicare în reglementare care, indiferent de caracterul său general sau detaliat, ar fi destul de intruzivă pentru a determina,
de facto
, politica generală sau programul unei unități sau chiar al ansamblului unităților din același domeniu de activitate poate constitui un indiciu de control (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
Trebuie subliniat că noțiunea de „capacitate de a determina politica [generală] sau programul” unei IFSL, în sensul punctului 20.15 prima teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, a fost definită de Curte ca vizând capacitatea unei administrații publice de a exercita în mod durabil și permanent o influență reală și substanțială asupra definirii și a realizării în sine a obiectivelor IFSL, a activităților sale și a aspectelor lor operaționale, precum și a orientărilor strategice și a liniilor directoare pe care ISBL intenționează să le urmeze în exercitarea acestor activități (Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
Or, ținând seama de complementaritatea dispozițiilor punctelor 20.15 și 20.309 din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, subliniată la punctele 28 și 29 din prezenta hotărâre, această interpretare a punctului 20.15 prima teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 trebuie, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia Europeană în observațiile sale scrise, să se aplice, prin analogie, și interpretării punctului 20.309 litera (h) a doua teză din anexa A la acest regulament, care prevede că, „[atunci c]ând reglementarea este atât de strictă încât dictează efectiv politica generală a întreprinderii, aceasta este o formă de exercitare a controlului”.
Prin urmare, este necesar să se considere că punctul 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 coroborat cu punctul 2.39 litera (b) și cu punctul 20.15 litera (b) din anexa menționată trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care vizează IFSL care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care, deși sunt subvenționate de administrația publică națională competentă, beneficiază de libertatea de învățământ garantată prin Constituție, trebuie calificată drept „excesivă”, în sensul acestui punct 20.309 litera (h) din anexa A, atunci când misiunile și drepturile pe care reglementarea respectivă le încredințează administrației menționate sunt suficient de intruzive pentru a determina efectiv politica generală sau programul instituțiilor de învățământ vizate, permițând să se exercite în mod durabil și permanent o influență reală și substanțială asupra definirii și a realizării în sine a obiectivelor acestor unități, a activităților lor și a aspectelor lor operaționale, precum și a orientărilor strategice și a liniilor directoare pe care unitățile menționate intenționează să le urmeze în exercitarea activităților lor.
Prin urmare, va reveni instanței de trimitere, singura care cunoaște în mod direct litigiul principal, sarcina de a efectua, având în vedere ansamblul împrejurărilor de fapt și de drept relevante, verificările necesare pentru a stabili dacă competențele pe care le deține Comunitatea Franceză în privința asociațiilor în cauză, prin intermediul reglementării naționale, sunt destul de intruzive pentru a determina efectiv politica generală sau programul asociațiilor în cauză, în special pentru că acestei administrații i se încredințează definirea programelor, precum și conținutul cursurilor și, așadar, definirea obiectivelor de învățământ sau dacă efectul competențelor respective se limitează, astfel cum susțin asociațiile în cauză în observațiile lor scrise, la un simplu control care se exercită
a posteriori
, lipsit de incidență determinantă asupra politicii generale sau a programului școlar sau academic, în măsura în care nu ar privi decât conținuturile didactice concrete care ar da totuși loc la acordarea unui certificat care atestă reușita unui an școlar sau academic.
În aceste condiții și în orice caz, va reveni instanței de trimitere sarcina de a efectua o apreciere de ansamblu a indicatorilor, inclusiv a indicatorului referitor la gradul de finanțare, precizându‑se că această apreciere va fi, prin natura sa, una „rațională”, în conformitate cu punctul 20.15 ultima teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctele
și
). Astfel, în conformitate cu punctul 20.310 din anexa A la acest regulament, fiecare caz de clasificare trebuie să fie evaluat pe baza aspectelor proprii și nu toți acești indicatori pot fi relevanți în anumite cazuri, în timp ce, în alte cazuri, deținerea controlului ar putea fi indicată în ansamblu de o serie de indicatori considerați separat. Punctul 2.39 ultima teză și punctul 20.15 a șasea teză din anexa A la regulamentul menționat enunță același principiu, potrivit căruia, în cele mai multe cazuri, verificarea unei serii de indicatori poate demonstra deținerea controlului.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că punctul 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 coroborat cu punctul 2.39 litera (b) și cu punctul 20.15 litera (b) din această anexă trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii „reglementare excesivă” o reglementare națională care vizează IFSL care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care, deși sunt subvenționate de administrația publică națională competentă, beneficiază de libertatea de învățământ garantată prin Constituție atunci când această reglementare încredințează administrației menționate misiunea sau dreptul:
–
de a aproba programele de studii;
–
de a reglementa atât structura studiilor, cât și misiunile prioritare și specifice, de a organiza un control asupra condițiilor de înscriere și de excludere ale elevilor, a deciziilor consiliilor pedagogice ale claselor și a participării financiare, de a organiza includerea unităților școlare în cadrul rețelelor structurate și de a impune elaborarea de proiecte educative, pedagogice și instituționale, precum și predarea unui raport de activități;
–
de a organiza un control și o inspecție privind în special materiile predate, nivelul de studii și aplicarea legilor lingvistice, cu excluderea metodelor pedagogice și
–
de a impune pentru fiecare clasă, secțiune, grad sau alte subdiviziuni un număr minim de elevi, cu excepția unei derogări ministeriale,
în măsura în care aceste misiuni și drepturi sunt suficient de intruzive pentru a determina efectiv politica generală sau programul IFSL vizate, permițând să se exercite în mod durabil și permanent o influență reală și substanțială asupra definirii și a realizării în sine a obiectivelor acestor IFSL, a activităților lor și a aspectelor lor operaționale, precum și a orientărilor strategice și a liniilor directoare pe care IFSL menționate intenționează să le urmeze în exercitarea activităților lor, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă punctul 20.15 a doua teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „norme generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate” o reglementare națională care constituie un regim juridic aplicabil numai membrilor personalului IFSL care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului care fac obiectul unei finanțări de către o administrație publică.
În această privință, este necesar de amintit că Curtea a statuat că noțiunea respectivă trebuie interpretată în sensul că acoperă orice intervenție a unei unități din sectorul public care edictează sau aplică o reglementare ce urmărește să supună fără distincție și uniform ansamblul unităților din domeniul de activitate vizat unor norme globale, extinse și abstracte sau unor orientări generale, fără ca o asemenea reglementare să poată, prin natura sau prin caracterul său în special „excesiv”, în sensul punctului 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, să dicteze efectiv politica generală sau programul unităților din domeniul de activitate vizat (Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctul
).
Curtea a precizat de asemenea că punctul 20.15 a doua teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013, potrivit căruia „[i]ntervenția publică sub forma normelor generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate nu este relevantă atunci când se decide dacă administrațiile publice dețin controlul asupra unei unități individuale”, urmărește să excludă din noțiunea de „control”, în sensul acestei dispoziții, orice intervenție a unei unități din sectorul public care are ca obiect edictarea sau aplicarea unei reglementări care urmărește să supună fără distincție și uniform ansamblul unităților din domeniul de activitate vizat unor norme globale, extinse și abstracte sau unor orientări generale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, FIG și FISE,
C‑612/17 și C‑613/17
,
EU:C:2019:705
, punctele
și
).
În speță, nu se contestă că „statutul” prevede norme specifice, aplicabile membrilor personalului instituțiilor care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care fac obiectul unei finanțări de către o administrație publică. Astfel, după cum a arătat în mod întemeiat Comisia în observațiile sale scrise, reglementarea care se aplică instituțiilor de învățământ liber subvenționat, inclusiv „statutul” aplicabil membrilor personalului, nu se aplică școlilor private care nu primesc finanțare din partea Comunității Franceze. De asemenea, în observațiile lor scrise, asociațiile în cauză au arătat că „norma în cauză” nu este aplicabilă decât personalului a cărui încadrare în muncă este subvenționată. În ceea ce privește instanța de trimitere, aceasta precizează că, „[d]eși domeniul de activitate analizat este chiar învățământul, trebuie să se constate că anumite norme din decrete se aplică numai personalului din învățământul liber subvenționat”.
Or, în speță, domeniul de activitate al învățământului liber subvenționat nu poate fi considerat un domeniu de activitate distinct de cel al învățământului public sau al învățământului în general în Belgia. Rezultă că normele specifice care constituie un „statut” aplicabil numai membrilor personalului instituțiilor de învățământ liber subvenționat nu vizează, în consecință, ansamblul domeniului de activitate al învățământului, ci numai partea din acesta constituită din rețeaua liberă subvenționată. Prin urmare, întrucât reglementarea în cauză nu se aplică tuturor unităților care aparțin aceluiași domeniu de activitate, și anume al învățământului, „statutul” nu poate intra în sfera noțiunii de „norme generale”, în sensul punctului 20.15 a doua teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că punctul 20.15 a doua teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 trebuie interpretat în sensul că nu intră în sfera noțiunii de „norme generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate” o reglementare națională care constituie un regim juridic aplicabil numai membrilor personalului IFSL care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care fac obiectul unei finanțări de către o administrație publică.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

1)
Punctul 20.309 litera (h) din anexa A la Regulamentul (UE) nr. 549/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 mai 2013 privind Sistemul european de conturi naționale și regionale din Uniunea Europeană coroborat cu punctul 2.39 litera (b) și cu punctul 20.15 litera (b) din această anexă trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „reglementare excesivă” o reglementare națională care vizează instituțiile fără scop lucrativ (IFSL) care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care, deși sunt subvenționate de administrația publică națională competentă, beneficiază de libertatea de învățământ garantată prin Constituție atunci când această reglementare încredințează administrației menționate misiunea sau dreptul:
–
de a aproba programele de studii;
–
de a reglementa atât structura studiilor, cât și misiunile prioritare și specifice, de a organiza un control asupra condițiilor de înscriere și de excludere ale elevilor, a deciziilor consiliilor pedagogice ale claselor și a participării financiare, de a organiza includerea unităților școlare în cadrul rețelelor structurate și de a impune elaborarea de proiecte educative, pedagogice și instituționale, precum și predarea unui raport de activități;
–
de a organiza un control și o inspecție privind în special materiile predate, nivelul de studii și aplicarea legilor lingvistice, cu excluderea metodelor pedagogice, și
–
de a impune pentru fiecare clasă, secțiune, grad sau alte subdiviziuni un număr minim de elevi, cu excepția unei derogări ministeriale,
în măsura în care aceste misiuni și drepturi sunt suficient de intruzive pentru a determina efectiv politica generală sau programul IFSL vizate, permițând să se exercite în mod durabil și permanent o influență reală și substanțială asupra definirii și a realizării în sine a obiectivelor acestor IFSL, a activităților lor și a aspectelor lor operaționale, precum și a orientărilor strategice și a liniilor directoare pe care IFSL menționate intenționează să le urmeze în exercitarea activităților lor, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

2)
Punctul 20.15 a doua teză din anexa A la Regulamentul nr. 549/2013 trebuie interpretat în sensul că nu intră în sfera noțiunii de „norme generale aplicabile tuturor unităților care au același obiect de activitate” o reglementare națională care constituie un regim juridic aplicabil numai membrilor personalului instituțiilor fără scop lucrativ care își desfășoară activitatea în domeniul învățământului, care fac obiectul unei finanțări de către o administrație publică.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.