CELEX: 62017CJ0084
Pritožba
Znamka Evropske unije
Tridimenzionalna znamka v obliki čokoladne tablice s štirimi rebri
Pritožba zoper obrazložitev
Nedopustnost
Uredba (ES) št. 207/2009
Člen 7(3)
Dokaz razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo

Société des produits Nestlé SA (v nadaljevanju: Nestlé), Mondelez UK Holdings & Services Ltd, nekdanja Cadbury Holdings Ltd (v nadaljevanju: Mondelez) in Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) s pritožbami predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. decembra 2016, Mondelez UK Holdings & Services/EUIPO – Société des produits Nestlé (Oblika čokoladne tablice) (T‑112/13, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2016:735
), s katero je to razveljavilo odločbo drugega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 11. decembra 2012 (zadeva R 513/2011‑2) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbama Cadbury Holdings in Nestlé (v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
Člen 1(2) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] (
UL 2009, L 78, str. 1
) je določal:
„Blagovna znamka [Evropske unije] je enotnega značaja. Na celotnem območju [Unije] ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje [Unije]. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno.“
Člen 7 te uredbe je določal:
„1.   Kot blagovna znamka se ne registrirajo:
[…]
(b)
znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
[…]
2.   Odstavek 1 se uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu [Unije].
3.   Odstavek 1(b), (c) in (d) se ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za katere se zahteva registracija.“
Člen 52 navedene uredbe je določal:
„1.   Blagovna znamka [Evropske unije] se razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri [EUIPO] ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic,
(a)
če je bila blagovna znamka [Evropske unije] registrirana v nasprotju z določbami člena 7;
[…]
2.   Če je bila blagovna znamka [Evropske unije] registrirana ob kršitvi določb člena 7(1)(b), (c) ali (d), se kljub temu ne more razglasiti za nično, če je zaradi uporabe po registraciji pridobila razlikovalen značaj za blago ali storitve, za katere je registrirana.
3.   Če razlog za ničnost zadeva le nekatero blago ali storitve, za katere je registrirana blagovna znamka [Evropske unije], se blagovna znamka razglasi za nično le za to blago ali storitve.“
Člen 65 iste uredbe je določal:
„1.   Proti odločbam odborov za pritožbe glede pritožb se lahko vloži tožba pri Sodišču.
2.   Tožba se lahko vloži zaradi kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali katerega koli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil.
3.   Sodišče je pristojno za razveljavitev ali spremembo izpodbijane odločbe.
4.   Tožbo lahko vloži vsaka stranka v postopku, prizadeta z odločitvijo odbora za pritožbe.
5.   Tožba se vloži pri Sodišču v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi odbora za pritožbe.
6.   [EUIPO] mora storiti vse, kar je potrebno, da izvrši sodbo Sodišča.“
Dejansko stanje
Dejansko stanje je navedeno v točkah od 1 do 11 izpodbijane sodbe, za potrebe tega postopka pa ga je mogoče povzeti na naslednji način.
Družba Nestlé je 21. marca 2002 pri EUIPO zahtevala registracijo tega tridimenzionalnega znaka:
Registracija se je zahtevala za proizvode iz razreda 30 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen. Zgoraj navedeni znak je bil 28. julija 2006 registriran kot znamka Evropske unije za proizvode iz razreda 30, ki ustrezajo temu opisu: „Bonboni [
sweets
]; pekovski izdelki, pecivo, piškoti, torte, vaflji“ (v nadaljevanju: sporna znamka).
Družba Cadbury Schweppes plc (ki je najprej postala družba Cadbury Holdings, nato družba Mondelez) je 23. marca 2007 pri EUIPO vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti registracije, zlasti na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Oddelek za izbris pri EUIPO je 11. januarja 2011 tej zahtevi ugodil in razglasil ničnost sporne znamke. Na podlagi pritožbe družbe Nestlé je drugi odbor za pritožbe pri EUIPO s sporno odločbo razveljavil odločbo oddelka za izbris. Zlasti je štel, da je družba Nestlé – čeprav sporna znamka ni imela svojstvenega razlikovalnega učinka za proizvode, za katere je bila registrirana – v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 207/2009 dokazala, da je ta znamka za iste proizvode z uporabo pridobila tak učinek.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Mondelez je 19. februarja 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe. V utemeljitev tožbe je navedla tri tožbene razloge. Splošno sodišče je preučilo zgolj prvi razlog, ki se je nanašal na kršitev člena 52(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 7(3) te uredbe in je bil razdeljen na štiri dele.
Splošno sodišče je v točkah od 21 do 44 izpodbijane sodbe preučilo drugi del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez in mu ugodilo. Kot je razvidno iz točk od 41 do 44 izpodbijane sodbe, je Splošno sodišče menilo, da je odbor za pritožbe napačno štel, da je družba Nestlé dokazala uporabo sporne znamke za pekovske izdelke, pecivo, torte in vaflje. Zato je Splošno sodišče ostale dele prvega tožbenega razloga družbe Mondelez preučilo zgolj v zvezi z bonboni (
sweets
) in piškoti. Nobena od pritožb se ne nanaša na točke od 21 do 44 izpodbijane sodbe.
Splošno sodišče je v točkah od 45 do 64 izpodbijane sodbe preučilo in zavrnilo prvi del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez, ki se je nanašal na neuporabo sporne znamke v obliki, v kateri je bila registrirana.
Splošno sodišče je v točkah od 65 do 111 izpodbijane sodbe preučilo in zavrnilo tretji del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez, ki se je nanašal na neuporabo sporne znamke kot označbe izvora in na nezadostnost dokazov v zvezi s tem. V utemeljitev te odločitve je Splošno sodišče v točki 94 izpodbijane sodbe na eni strani navedlo, da so dokazi o resni in dejanski uporabi sporne znamke, ki jih je družba Nestlé predložila EUIPO, upoštevni dokazi, s katerimi je ob celostni presoji mogoče dokazati, da je upoštevna javnost navedeno znamko dojemala kot označbo trgovskega izvora zadevnih proizvodov. Na drugi strani je Splošno sodišče v točki 107 iste sodbe ugotovilo, da je odbor za pritožbe preučil, ali je zaradi nje sporna znamka pridobila razlikovalni učinek, in konkretno utemeljil svoje ugotovitve o taki pridobitvi na Danskem, v Nemčiji, Španiji, Franciji, Italiji, na Nizozemskem, v Avstriji, na Finskem, na Švedskem in v Združenem kraljestvu.
Nazadnje, Splošno sodišče je v točkah od 112 do 178 izpodbijane sodbe preučilo četrti del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez. V točki 143 te sodbe je navedlo, da je odbor za pritožbe storil napako s tem, da je v bistvu sklenil, da za dokaz razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo na celotnem območju Unije, zadostuje dokaz, da znaten del upoštevne javnosti v Uniji – vse države članice in regije skupaj – zadevno znamko dojema kot označbo trgovskega izvora proizvodov, ki so označeni z navedeno znamko, in da ni treba dokazati razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo take znamke v vseh zadevnih državah članicah.
Ne glede na to je Splošno sodišče, kot je razvidno iz točk 144 in 145 navedene sodbe, menilo, da ni izključeno, da je odbor za pritožbe – čeprav je pravno napačno navedel, katero merilo se uporablja za preučitev, ali je dokazan razlikovalni učinek znamke, pridobljen z uporabo, v celotni Uniji – to merilo pravilno uporabil pri preučitvi dokazov, ki jih je predložila družba Nestlé. Menilo je torej, da je treba preučiti, kako je odbor za pritožbe presodil navedene dokaze.
Splošno sodišče je po preučitvi dokazov v zvezi s Francijo, Italijo, Španijo, Združenim kraljestvom, Nemčijo, Nizozemsko, Dansko, Švedsko, Finsko in Avstrijo v točkah 146, 148, 151, 153, 155, 158, 159, 164 in 167 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je odbor za pritožbe upravičeno štel, da je bilo dokazano, da je sporna znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek v vseh teh državah članicah.
Vendar je Splošno sodišče v točki 173 izpodbijane sodbe navedlo, da se odbor za pritožbe ni izrecno izrekel o vprašanju, ali je bilo dokazano, da je sporna znamka pridobila razlikovalni učinek v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem, niti ni teh držav članic vključil med države, za katere je menil, da je bila taka pridobitev dokazana.
Iz točk od 177 do 179 iste sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče tako ugodilo četrtemu delu prvega tožbenega razloga družbe Mondelez in sporno odločbo razveljavilo v celoti, ker preučitev odbora za pritožbe glede razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo sporne znamke, ni bila pravilno opravljena, saj se ta organ ni izrekel o tem, kako navedeno znamko dojema upoštevna javnost, zlasti v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem, in ker ni preučil dokazov, ki jih je predložila družba Nestlé v zvezi s temi državami članicami.
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
Družba Nestlé s pritožbo v zadevi C‑84/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi, ker je Splošno sodišče kršilo člen 7(3) in člen 52(2) Uredbe št. 207/2009, in
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov.
Družba Mondelez s pritožbo v zadevi C‑85/17 P Sodišču predlaga, naj razveljavi točke od 37 do 44, od 58 do 64, od 78 do 111 in od 144 do 169 izpodbijane sodbe ter točko 177 iste sodbe v delu, v katerem je navedeno: „[č]eprav je bilo namreč dokazano, da je [sporna] znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo na Danskem, v Nemčiji, Španiji, Franciji, Italiji, na Nizozemskem, v Avstriji, na Finskem, Švedskem in v Združenem kraljestvu“.
EUIPO s pritožbo v zadevi C‑95/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi in
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov.
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 10. maja 2017 združil zadeve C‑84/17 P, C‑85/17 P in C‑95/17 P za pisni in ustni postopek ter izrek sodbe.
Družba Nestlé v odgovoru na pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo v zadevi C‑85/17 P s sklepom zavrže kot očitno nedopustno ali, podredno, s sodbo zavrne kot očitno neutemeljeno,
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov.
Družba Mondelez v odgovoru na pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
zavrne pritožbi v zadevah C‑84/17 P in C‑95/17 P, ter
–
družbi Nestlé in EUIPO naloži plačilo stroškov v teh dveh zadevah.
Družba EUIPO v odgovoru na pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
ugodi pritožbi v zadevi C‑84/17 P;
–
zavrne pritožbo v zadevi C‑85/17 P,
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov EUIPO.
European Association of Trade Mark Owners (Marques) (evropsko združenje imetnikov znamk; v nadaljevanju: Marques) je z vlogo, v sodnem tajništvu Sodišča vloženo 13. novembra 2017, na podlagi člena 40, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije predlagalo dovolitev intervencije v sporu v zadevi C‑84/17 P v podporo predlogom družbe Nestlé, pritožnice v tej zadevi. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 12. januarja 2018 temu predlogu ugodil.
Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
Družba Nestlé je 17. maja 2018 v sodnem tajništvu Sodišča vložila predlog, naj se v skladu s členom 83 Poslovnika Sodišča odredi ponovno odprtje ustnega postopka.
V utemeljitev svojega predloga se na eni strani sklicuje na dejstvo, ki je po njenem mnenju novo, in se je pojavilo po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca. Tako trdi, da je v spis v zadevi pred EUIPO vložila elemente, ki naj bi dokazovali, da dokazi glede proizvoda, ki ga pokriva sporna znamka, predloženi za danski, nemški, španski, francoski, italijanski, nizozemski, avstrijski, finski, švedski trg in trg Združenega kraljestva, veljajo tudi za belgijski, irski, grški, luksemburški in portugalski trg. Iz nasprotne navedbe v točki 87 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca naj bi bil razviden napačen odgovor odvetnika družbe Nestlé, ki naj ne bi razumel smisla vprašanja, ki mu ga je na obravnavi postavil generalni pravobranilec.
Družba Nestlé na drugi strani trdi, da mora biti obstoj napake v angleškem prevodu sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (
C‑98/11 P
,
EU:C:2012:307
), na katero se sklicuje generalni pravobranilec v točki 70 sklepnih predlogov, predmet razprave med strankama.
Opozoriti je treba, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik strankam ne dajeta možnosti, da predložijo stališča v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca (sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P in C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, točka
ter navedena sodna praksa).
Na podlagi člena 252, drugi odstavek, PDEU je dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahteva njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti predlogi generalnega pravobranilca niti obrazložitev, ki ga vodi do njih.
Nestrinjanje stranke s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca, ne glede na vprašanja, ki jih preuči v njih, zato samo po sebi ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega postopka (sodba z dne 28. februarja 2018, mobile.de/EUIPO,
C‑418/16 P
,
EU:C:2018:128
, točka
).
Vendar lahko Sodišče v skladu s členom 83 svojega poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi začetek ali ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča.
V tej zadevi ni tako. Sodišče namreč po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da ima na voljo vse potrebne elemente za sprejetje odločitve in da zadeve ni treba preučiti glede na novo dejstvo, ki bi bilo odločilnega pomena za njegovo odločitev, ali trditev, o kateri se pred njim ni razpravljalo.
Trditve družbe Nestlé, povzete v točki 28 te sodbe, namreč ne kažejo na nobeno novo dejstvo, saj se nanašajo na elemente, ki so že bili del spisa v zadevi pred obravnavo. Te trditve dejansko pomenijo poskus družbe Nestlé, da spremeni izjave, ki jih je na obravnavi podal njen odvetnik. Glede razhajanj med različnimi jezikovnimi različicami sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (
C‑98/11 P
,
EU:C:2012:307
), je treba navesti, da je bila na dan obravnave ta sodba na voljo v vseh uradnih jezikih in da so imele stranke tako možnost predložiti svoja stališča o morebitnih napakah v prevodu, če so ocenile, da so take napake posebej upoštevne v obravnavanih zadevah.
Sodišče glede na zgoraj navedeno meni, da ni treba odrediti ponovnega odprtja ustnega dela postopka.
Pritožbe
Dopustnost pritožbe v zadevi C‑85/17 P
Trditve strank
Družba Nestlé trdi, da pritožba družbe Mondelez ni dopustna, ker je slednja predlagala zgolj, naj Sodišče razveljavi nekatere dele obrazložitve izpodbijane sodbe, ne pa izreka te sodbe.
Družba Mondelez trdi, da je njena pritožba dopustna, čeprav je Splošno sodišče sporno odločbo v celoti razveljavilo. To, da je Splošno sodišče zavrnilo nekatere njene trditve, naj bi vplivalo na preučitev odbora za pritožbe, ki bi jo ta moral opraviti po razveljavitvi sporne odločbe. Ker naj bi bil navedeni odbor vezan na zavrnitev teh trditev, družba Mondelez meni, da bi morala imeti možnost izpodbijati izpodbijano sodbo. V utemeljitev svoje trditve se sklicuje na točke od 19 do 26 sodbe z dne 20. septembra 2001, Procter & Gamble/UUNT (
C‑383/99 P
,
EU:C:2001:461
).
Presoja Sodišča
V skladu s členom 56, prvi in drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko pritožbo pred Sodiščem zoper končne odločitve Splošnega sodišča vloži „katera koli stranka, ki v celoti ali delno ni uspela s svojimi sklepnimi predlogi“.
Predlogom strank v postopku se načeloma ugodi ali se jih zavrne v izreku sodbe. Tako člen 169(1) Poslovnika določa, da se s pritožbo predlaga, naj se odločba Splošnega sodišča, kakor izhaja iz izreka te odločbe, v celoti ali deloma razveljavi.
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 43 sklepnih predlogov, se ta določba nanaša na temeljno načelo na področju pritožb, v skladu s katerim je treba s pritožbo izpodbijati izrek odločbe Splošnega sodišča, ne more pa se z njo predlagati zgolj sprememba nekaterih delov obrazložitve te odločbe (sodba z dne 14. novembra 2017, British Airways/Komisija,
C‑122/16 P
,
EU:C:2017:861
, točka
).
Pritožba, s katero se ne želi doseči niti delna razveljavitev izpodbijane sodbe, in sicer njenega izreka, ampak le sprememba nekaterih delov obrazložitve te sodbe, namreč ni dopustna (sodba z dne 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Sveta in Nizozemska/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P in C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, točki
in
).
V tej zadevi je treba ugotoviti, da se pritožbeni predlogi družbe Mondelez ne nanašajo na razveljavitev izreka izpodbijane sodb, ampak le nekaterih delov obrazložitve te sodbe.
Res je, da je Sodišče v sodbi z dne 20. septembra 2001, Procter & Gamble/UUNT (
C‑383/99 P
,
EU:C:2001:461
, točke od 19 do 26), priznalo dopustnost pritožbe, ki se ni nanašala na razveljavitev določene točke izreka sodbe Splošnega sodišča, ker je bilo iz obrazložitve te sodbe razvidno, da je Splošno sodišče sprejelo odločitev, ki ni bila izrecno navedena v njenem izreku.
Vendar drugače kakor v zadevi, v kateri je bila izrečena zadnjenavedena sodba, iz obrazložitve izpodbijane sodbe, na katero se nanaša pritožba družbe Mondelez, ni razvidno, da ta obrazložitev vsebuje odločitev Splošnega sodišča o zavrnitvi predloga te družbe.
Odbor za pritožbe je v sporni odločbi ugotovil, da sporna znamka ni imela svojstvenega razlikovalnega učinka, temveč je tak učinek pridobila z uporabo, tako da je bilo treba predlog družbe Mondelez za ugotovitev ničnosti te znamke zavrniti.
Spor pred Splošnim sodiščem se ni nanašal na prvi del sporne odločbe, ki je bil poleg tega ugoden za družbo Mondelez, saj je družba Nestlé, kot je razvidno iz točke 16 izpodbijane sodbe, na obravnavi umaknila predloge, ki so se nanašali na razveljavitev tega prvega dela.
Edini zadevni del sporne odločbe pred Splošnim sodiščem je bil tako njen drugi del. V zvezi s tem je iz točk 12 in 15 izpodbijane sodbe razvidno, da so se tožbeni predlogi družbe Mondelez nanašali le na razveljavitev sporne odločbe ter na naložitev stroškov drugim strankam.
Čeprav je Splošno sodišče v točkah izpodbijane sodbe, na katere se nanaša pritožba družbe Mondelez, zavrnilo nekatere trditve, na katere se je ta družba sklicevala v utemeljitev svojega predloga za razveljavitev sporne odločbe, pa je druge sprejelo in dokončno ugodilo predlogom za razveljavitev družbe Mondelez, saj je sporno odločbo v celoti razveljavilo.
Iz tega sledi, da se s pritožbo družbe Mondelez želi doseči zgolj sprememba nekaterih delov obrazložitve izpodbijane sodbe, tako da je treba tako pritožbo v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 42 te sodbe, razglasiti za nedopustno.
Glede na nedvoumno zahtevo iz člena 169(1) Poslovnika, te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s trditvijo družbe Mondelez, da je odbor za pritožbe vezan na obrazložitev izpodbijane sodbe, ki ji oporeka s svojo pritožbo.
Vsekakor pravnomočnost zajame le tisti del obrazložitve sodbe, ki je nujna podlaga njenega izreka in sta zato nerazdružljiva (sodba z dne 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Svet in Nizozemska/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P in C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, točka
ter navedena sodna praksa).
Zato se takrat, kadar Splošno sodišče razveljavi odločbo EUIPO, za dele obrazložitve, na podlagi katerih je to sodišče zavrnilo nekatere trditve strank, ne more šteti, da so pridobili učinek pravnomočnosti.
Tako v tej zadevi, v nasprotju s trditvami družbe Mondelez, odbor za pritožbe ni vezan na to, da je Splošno sodišče zavrnilo nekatere trditve, zato bo ta družba lahko iste trditve po potrebi navajala v okviru morebitne nove tožbe zoper odločbo, ki bo sprejeta po tem, ko bo Splošno sodišče razveljavilo sporno odločbo.
Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba pritožbo v zadevi C‑85/17 P zavreči kot nedopustno.
Pritožbi v zadevah C‑84/17 P in C‑95/17 P
Družba Nestlé v utemeljitev svoje pritožbe v zadevi C‑84/17 P navaja samo en pritožbeni razlog, in sicer kršitev člena 52(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z njenim členom 7(3).
EUIPO pa v utemeljitev svoje pritožbe v zadevi C‑95/17 P navaja dva pritožbena razloga, in sicer kršitev obveznosti obrazložitve in člena 52(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 7(3) iste uredbe.
Vendar je treba ugotoviti, da se, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 49 sklepnih predlogov, s prvim pritožbenim razlogom te zadnje pritožbe, čeprav se formalno nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, Splošnemu sodišču dejansko očita, da je napačno uporabilo pravo, na kar se nanaša tudi drugi pritožbeni razlog te pritožbe. EUIPO namreč s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je razlaga člena 7(3) Uredbe št. 207/2009, ki jo je podalo Splošno sodišče v točki 139 izpodbijane sodbe, protislovna. Vendar če bi bilo tako, bi bilo treba ugotoviti, da je Splošno sodišče pri razlagi te določbe napačno uporabilo pravo.
Zato je treba skupaj preučiti edini pritožbeni razlog v zadevi C‑84/17 P in oba pritožbena razloga v zadevi C‑95/17 P.
Trditve strank
Družba Nestlé, ki jo podpira združenje Marques, in EUIPO zatrjujejo, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 139 izpodbijane sodbe presodilo, da je treba dejstvo, da je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, dokazati na celotnem ozemlju Unije in ne le na njenem bistvenem ali večinskem delu ter da zato podobne pridobitve ni mogoče ugotoviti, kadar dokazi uporabe ne zajemajo dela Unije, tudi če ta del ni bistven ali obsega le eno državo članico, kršilo člen 7(3) Uredbe št. 207/2009, kakor ga je Sodišče razlagalo v sodbi z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (
C‑98/11 P
,
EU:C:2012:307
).
Po mnenju družbe Nestlé, združenja Marques in EUIPO je Splošno sodišče napačno odločilo, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo s tem, da je menil, da zadostuje dokazati, da znaten del upoštevne javnosti v celotni Uniji – vse države članice in regije skupaj – znamko dojema kot označbo trgovskega izvora proizvodov, označenih s sporno znamko, in da razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo, ni treba dokazati v vseh zadevnih državah članicah.
Zato naj bi Splošno sodišče napačno razsodilo, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo s tem, da je odločil, da je sporna znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, ne da bi se izrekel o tem, kako to znamko dojema upoštevna javnost v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem, ter ne da bi preučil dokaze, predložene za te države članice.
Družba Nestlé, združenje Marques in EUIPO trdijo, da ta odločitev Splošnega sodišča, ki se osredotoča na posamične nacionalne trge, ni združljiva z enotnim značajem znamke Evropske unije in obstojem enotnega trga. Enotni značaj znamke Evropske unije naj bi namreč, v okviru presoje v zvezi s pridobitvijo razlikovalnega učinka z uporabo, pomenil neupoštevanje ozemeljskih meja držav članic, kot naj bi bilo potrjeno v točki 44 sodbe z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
).
Nasprotno pa družba Mondelez meni, da je Splošno sodišče pravilno razlagalo in uporabilo člen 7(3) Uredbe št. 207/2009 ter sodbo z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (
C‑98/11 P
,
EU:C:2012:307
). Meni, da ni dovolj, da je znamka Evropske unije razlikovalna v pomembnem delu Unije, če ni razlikovalna v drugem delu Unije, pa tudi če ta del obsega le eno državo članico.
Družba Mondelez ocenjuje, da bi drugačen sklep vodil do paradoksalnega rezultata, da bi zahteva za registracijo znamke, ki bi jo bilo treba zavrniti, ker nima razlikovalnega učinka v le eni državi članici, lahko bila kljub temu registrirana kot znamka Evropske unije, posledica tega pa bi bila, da bi se bilo mogoče nanjo sklicevati pred sodišči te države članice.
Presoja Sodišča
Najprej je treba spomniti, da je znamka Evropske unije na podlagi člena 1(2) Uredbe št. 207/2009 enotnega značaja in ima na celotnem območju Unije enak učinek.
Kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točkah 119 in 120 izpodbijane sodbe, je iz enotnega značaja znamke Evropske unije razvidno, da mora imeti znak, da bi ga bilo mogoče registrirati, razlikovalni učinek v celotni Uniji. Zato je treba registracijo znamke v skladu s členom 7(1)(b) navedene uredbe v povezavi z odstavkom 2 istega člena zavrniti, če nima razlikovalnega učinka v delu Unije.
Člen 7(3) Uredbe št. 207/2009, na podlagi katerega je mogoča registracija znakov, ki so pridobili razlikovalni učinek z uporabo, pa je treba razumeti v skladu s to zahtevo. Tako iz enotnega značaja znamke Evropske unije izhaja, da mora imeti znak, da bi ga bilo mogoče registrirati, svojstven ali z uporabo pridobljen razlikovalni učinek v celotni Uniji.
V zvezi s tem je treba najprej navesti, da sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), na katero se sklicujeta družba Nestlé in EUIPO, ni upoštevna, ker se nanaša na razlago člena 15(1) te uredbe glede resne in dejanske uporabe že registrirane znamke Evropske unije.
Res je, da je Sodišče že presodilo, da zahteve, ki se uporabljajo za preverjanje resne in dejanske uporabe znamke v smislu člena 15(1) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), ki je določba, ki je bila brez sprememb prevzeta v člen 15(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 207/2009, ustrezajo zahtevam v zvezi s pridobitvijo razlikovalnega učinka znaka z uporabo za njegovo registracijo v smislu člena 7(3) te uredbe (sodba z dne 18. aprila 2013, Colloseum Holding,
C‑12/12
,
EU:C:2013:253
, točka
).
Vendar je treba navesti, da se v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izrečena sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), v kateri je Sodišče pojasnilo, da se pri presoji obstoja „resne in dejanske uporabe v Skupnosti“ v smislu člena 15(1) Uredbe št. 207/2009, ne smejo upoštevati ozemeljske meje držav članic, sodba z dne 18. aprila 2013, Colloseum Holding (
C‑12/12
,
EU:C:2013:253
), ne nanaša na upoštevni geografski obseg za presojo obstoja resne in dejanske uporabe v smislu te določbe, temveč na možnost ugotoviti, da je pogoj resne in dejanske uporabe znamke v smislu navedene določbe izpolnjen, kadar se registrirana znamka, ki je razlikovalni učinek pridobila zaradi uporabe druge sestavljene znamke, katere element je, uporablja le prek te druge sestavljene znamke, ali kadar se uporablja le skupaj z drugo znamko in je tudi kombinacija teh znamk dodatno registrirana kot znamka.
Točke 34 sodbe z dne 18. aprila 2013, Colloseum Holding (
C‑12/12
,
EU:C:2013:253
), torej ni mogoče razlagati tako, da zahteve, ki se uporabljajo za presojo ozemeljskega obsega, ki omogoča registracijo znamke z uporabo, ustrezajo zahtevam, ki omogočajo ohranitev pravic imetnika registrirane znamke.
Prav tako je treba navesti, da na področju resne in dejanske uporabe že registrirane znamke Evropske unije ne obstaja nobena določba, podobna določbi člena 7(2) Uredbe št. 207/2009, tako da ni mogoče že vnaprej ugotoviti, da take uporabe ni le zato, ker zadevna znamka ni bila uporabljena v enem delu Unije.
Tako je Sodišče presodilo, da je sicer upravičeno pričakovati, da je treba znamko Evropske unije uporabljati na ozemlju, večjem od le ene države članice, da bi bilo to uporabo mogoče šteti za „resno in dejanske uporabo“, vendar ni izključeno, da je v nekaterih okoliščinah trg proizvodov ali storitev, za katere je bila znamka Evropske unije registrirana, v praksi omejen na ozemlje le ene države članice, tako da bi lahko uporaba navedene znamke na tem ozemlju izpolnjevala pogoj resne in dejanske uporabe znamke Evropske unije (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
).
Sodišče pa je v zvezi s tem, da znamka pridobi razlikovalni učinek s svojo uporabo, že navedlo, da je znak mogoče registrirati kot znamko Evropske unije v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 207/2009, le če se dokaže, da je pridobil razlikovalni učinek z uporabo v delu Unije, v katerem
ab initio
ni imel takega učinka v smislu odstavka 1(b) istega člena (sodba z dne 22. junija 2006, Storck/UUNT,
C‑25/05 P
,
EU:C:2006:422
, točka
). Sodišče je tudi pojasnilo, da je lahko del Unije, na katerega se nanaša odstavek 2 navedenega člena, glede na primer, samo ena država članica.
Iz tega sledi, da je znamko, ki je brez razlikovalnega učinka
ab initio
v vseh državah članicah, mogoče registrirati v skladu s to določbo, le če se dokaže, da je pridobila razlikovalni učinek z uporabo na celotnem ozemlju Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT,
C‑98/11 P
,
EU:C:2012:307
, točki
in
).
Res je, da je Sodišče v točki 62 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (
C‑98/11 P
,
EU:C:2012:307
), na katero se sklicujeta družba Nestlé in EUIPO, navedlo, da je sicer treba to, da je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, dokazati za del Unije, v katerem ta znamka ni imela takega učinka
ab initio
, vendar bi bilo pretirano zahtevati, da se dokaz take pridobitve predložiti za vsako posamično državo članico.
Vendar v nasprotju s tem, kar trdita družba Nestlé in EUIPO, iz te ugotovitve ne izhaja, da če znamka nima svojstvenega razlikovalnega učinka v celotni Uniji, za pridobitev njene registracije kot znamke Evropske unije na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 zadošča dokaz, da je pridobila razlikovalni učinek z uporabo v znatnem delu Unije, tudi če ta dokaz ne bi bil predložen za vsako od držav članic.
V zvezi s tem je treba poudariti razliko med, na eni strani, dejstvi, ki jih je treba dokazati, in sicer pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo znaka brez takega svojstvenega učinka ter, na drugi strani, dokaznimi sredstvi, s katerimi je mogoče ta dejstva dokazati.
Nobena določba Uredbe št. 207/2009 namreč ne nalaga, da se z ločenimi dokazi dokaže pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo v vsaki posamični državi članici. Zato ni mogoče izključiti, da so dokazi, da je določen znak z uporabo pridobil razlikovalni učinek, upoštevni glede več držav članic ali celo glede Unije kot celote.
Zlasti je mogoče, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 78 sklepnih predlogov, da gospodarski subjekti za nekatere proizvode ali storitve uvrstijo več držav članic v okvir istega distribucijskega omrežja in te države članice, zlasti z vidika njihove tržne strategije, obravnavajo kot en sam nacionalni trg. V tem primeru so lahko dokazi o uporabi znaka na takem čezmejnem trgu upoštevni za vse zadevne države članice.
Enako velja, če ima zaradi geografske, kulturne ali jezikovne bližine med dvema državama članicama, upoštevna javnost prve države zadostno znanje o proizvodih ali storitvah, prisotnih na nacionalnem trgu druge države.
Iz teh ugotovitev je razvidno, da za registracijo na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 ni nujno, da se za znamko, ki ni imela razlikovalnega učinka
ab initio
v vseh državah članicah Unije, za vsako posamično državo članico dokaže, da je ta znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, vendar mora biti na podlagi predloženih dokazov tako pridobitev mogoče dokazati v vseh državah članicah Unije.
Glede na to, vprašanje, ali predloženi dokazi zadostujejo za dokaz, da je določen znak z uporabo pridobil razlikovalni učinek na delu ozemlja Unije, v katerem ta znak ni imel takega učinka
ab initio
, spada pod presojo dokazov, ki jo morajo na prvem mestu opraviti organi EUIPO.
Ta presoja je predmet nadzora Splošnega sodišča, ki je, kadar je tožba pred njim vložena zoper odločbo odbora za pritožbe, edino pristojno za ugotavljanje dejstev in torej za njihovo presojo. Presoja dejstev, ki jo opravi Splošno sodišče pa, razen ob izkrivljanju elementov, ki so mu bili predloženi, ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (sodba z dne 19. septembra 2002, DKV/UUNT,
C‑104/00 P
,
EU:C:2002:506
, točka
in navedena sodna praksa).
Kljub temu pa je treba navesti, da če organi EUIPO ali Splošno sodišče po presoji vseh dokazov, ki so jim bili predloženi, odločijo, da nekateri od teh elementov zadostujejo za dokaz, da je določen znak pridobil razlikovalni učinek z uporabo v delu Unije, v katerem ni imel takega učinka
ab initio
, ter tako za utemeljitev njegove registracije kot znamke Evropske unije, morajo to odločitev v svojih odločbah jasno navesti.
Prvič, v tej zadevi je iz zgoraj navedenih ugotovitev razvidno, da je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točki 139 izpodbijane sodbe ugotovilo, da mora biti za uporabo člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 v primeru znamke, ki nima svojstvenega razlikovalnega učinka v celotni Uniji, razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo te znamke, dokazan na tem celotnem ozemlju in ne le na bistvenem ali večinskem delu ozemlja Unije, tako da tudi če je tak dokaz mogoče predložiti na splošno za vse zadevne države članice ali ločeno za različne države članice ali skupine držav članic, pa ni dovolj, da tisti, ki nosi dokazno breme, predloži le dokaze o taki pridobitvi, ki ne zajemajo enega dela Unije, tudi če ta del obsega le eno državo članico.
Drugič, glede na iste ugotovitve, je Splošno sodišče v točkah od 170 do 178 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je v sporni odločbi prišlo do napačne uporabe prava, saj je odbor za pritožbe menil, da je sporna znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, ki lahko upraviči uporabo člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 zanjo, ne da bi se izjavil o tem, ali je ta znamka tak razlikovalni učinek pridobila v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem.
Iz tega sledi, da edini pritožbeni razlog v zadevi C‑84/17 P in oba pritožbena razloga v zadevi C‑95/17 P niso utemeljeni in jih je treba zavrniti, kot tudi ti pritožbi v celoti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika določa, da kadar pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških. Člen 138(1) in (2) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, določa, prvič, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki, in drugič, da Sodišče odloči o porazdelitvi stroškov, če je neuspelih strank več.
Ker so bile vse pritožbe zavrnjene, vsaka stranka v skladu s členom 140(3) Poslovnika nosi svoje stroške, tudi združenje Marques kot intervenientka v pritožbenem postopku.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Pritožbe se zavrnejo.

2.
Družba Société des produits Nestlé SA, European Association of Trade Mark Owners (Marques), družba Mondelez UK Holdings & Services Ltd ter Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) nosijo svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.