CELEX: 62019CJ0132
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Televisiooniteenus
Määrus (EÜ) nr 1/2003
Artikkel 9 ja artikli 16 lõige 1
Otsus, millega muudetakse kohustused siduvaks
Absoluutne territoriaalne kaitse
Võimu kuritarvitamine
Esialgne hindamine
Euroopa Komisjoni kohustuse puudumine arvestada kaalutlustega ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamise kohta
Kokkulepped, mille eesmärk on liikmesriikide turud eraldada
Komisjoni kohustuse puudumine ükshaaval analüüsida iga asjaomase liikmesriigi turgu
Proportsionaalsus
Kolmandate isikute lepinguliste õiguste rikkumine

Groupe Canal + SA palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. detsembri 2018. aasta kohtuotsuse Groupe Canal +
vs
. komisjon (T‑873/16, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2018:904
), millega Üldkohus jättis rahuldatama tema hagi nõudega tühistada Euroopa Komisjoni 26. juuli 2016. aasta otsus, milles käsitletakse ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohast menetlust (juhtum AT.40023 – Piiriülene juurdepääs tasulistele televisiooniteenustele) ja millega muudetakse õiguslikult siduvaks kohustused, mille pakkusid välja Paramount Pictures International Ltd ja Viacom Inc. seoses audiovisuaalse sisu litsentsilepingutega, mille nad olid sõlminud Sky UK Ltd ja Sky plc‑ga (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
I.

Õiguslik raamistik
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL artiklis 101] ja [artiklis 102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) põhjenduses 13 on märgitud:
„Kui menetluse käigus, mis võib viia kokkuleppe või tegevuse keelamiseni, teevad ettevõtjad komisjonile ettepaneku kohustuste võtmiseks seoses tema tõstatatud küsimuste lahendamisega, peaks komisjonil olema õigus vastu võtta otsused, millega need kohustused muudetakse asjaomastele ettevõtjatele siduvaks. Kohustusi käsitlevates otsustes tuleks sätestada, et komisjonil ei ole enam põhjust võtta meetmeid, kuid neis ei tehta järeldust rikkumise võimaliku toimumise või jätkumise kohta. Kohustusi käsitlevad otsused ei piira liikmesriikide konkurentsiasutuste ja kohtute õigust teha selliseid järeldusi ja otsuseid konkreetsete juhtumite kohta. Kohustusi käsitlevad otsused ei ole asjakohased juhul, kui komisjon kavatseb määrata trahvi.“
Määruse artiklis 9 on sätestatud:
„1.   Kui komisjon kavatseb vastu võtta rikkumise lõpetamist nõudva otsuse ning asjaomased ettevõtjad teevad ettepaneku kohustuste võtmiseks seoses komisjoni esialgses hinnangus tõstatatud küsimuste lahendamisega, võib komisjon muuta need kohustused asjaomastele ettevõtjatele siduvaks. Sellise otsuse võib vastu võtta kindlaksmääratud ajavahemikuks ja selles sätestatakse, et komisjonil ei ole enam põhjust meetmeid võtta.
2.   Komisjon võib taotluse korral või omal algatusel alustada menetlust uuesti, kui:
a)
asjaolud, millel otsus põhineb, on olulisel määral muutunud;
b)
asjaomaste ettevõtjate tegevus on vastuolus nende kohustustega, või
c)
otsus tehti osapoolte esitatud ebatäieliku, ebaõige või eksitava teabe alusel.“
Määruse artikli 16 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui siseriiklikud kohtud teevad [ELTL] artiklite [101] või [102] alusel otsuseid kokkulepete, otsuste või tegevuse kohta, mille kohta on juba olemas komisjoni otsus, ei tohi nende otsused olla vastuolus komisjoni otsusega. Nad peavad vältima ka otsuseid, mis võivad olla vastuolus otsusega, mille komisjon kavatseb teha enda algatatud menetluse raames. Sellega seoses võib siseriiklik kohus kaaluda oma menetluse peatamist. See kohustus ei piira [ELTL artiklist 267] tulenevaid õigusi ja kohustusi.“
II.

Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Üldkohus esitas vaidluse aluseks olevad asjaolud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–12 järgmiselt:
„1
13. jaanuaril 2014 algatas Euroopa Komisjon uurimise võimalike piirangute kohta, mis võisid kahjustada tasulise televisiooniteenuse osutamist litsentsilepingutega, mille olid sõlminud kuus Ameerika filmistuudiot ja Euroopa Liidus tasulist sisu edastavad peamised [televisiooniteenuse] osutajad.
2.
23. juulil 2015 adresseeris komisjon vastuväiteteatise Paramount Pictures International Ltd-le, mis asub Londonis (Ühendkuningriik), ja selle emaettevõtjale Viacom Inc-ile, mis asub New Yorgis (New York, Ühendriigid) (edaspidi koos „Paramount“). Vastuväiteteatises esitas komisjon oma esialgsed järeldused Paramounti ning Sky UK Ltd ja Sky plc (edaspidi koos „Sky“) vahel sõlmitud litsentsilepingute teatud tingimuste kokkusobivuse kohta ELTL artikliga 101 ja [2. mai 1992. aasta] Euroopa Majanduspiirkonna [(
EÜT 1994, L 1, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/19, lk 146)] lepingu artikliga 53.
Oma uurimises keskendus komisjon nende litsentsilepingute kahele teineteisega seotud tingimusele. Esimene keelas Sky-l rahuldada [Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP)], kuid väljaspool Ühendkuningriiki ja Iirimaad elavate tarbijate omaalgatusliku televisiooniteenuse ostu taotlusi või piiras tal nende taotluste rahuldamist. Teine tingimus kohustas Paramounti lepingutes, mille ta sõlmib EMPs, kuid väljaspool Ühendkuningriiki asuvate [televisiooniteenuse] osutajatega, keelata viimastel Ühendkuningriigis või Iirimaal elavate tarbijate omaalgatusliku televisiooniteenuse ostu taotluste rahuldamise või piirata nende taotluste rahuldamist.
Teatud konkurentsiasjades ärakuulamise eest vastutava ametniku 24. novembri 2015. aasta otsusega lubati [Groupe Canal +-il] osaleda menetluses huvitatud kolmanda isikuna komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL artiklite 101 ja 102] kohaste menetluste teostamist komisjonis (
ELT 2004, L 123, lk 18
; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81) artikli 13 lõike 1 tähenduses.
4. detsembri 2015. aasta kirjaga „Teave määruse (EÜ) nr 773/2004 artikli 13 lõike 1 alusel toimuva menetluse laadi ja eseme kohta“ teavitas komisjon [Groupe Canal +] muu hulgas oma õiguslikust hinnangust ELTL artikli 101 kohaldatavuse kohta juhtumi faktilistele asjaoludele ning seejärel oma esialgsest järeldusest. Selle esialgse järelduse kohaselt kavatses komisjon võtta vastu otsuse Sky ja iga uurimise esemeks olnud filmistuudio suhtes, tuvastades, et nad on rikkunud ELTL artiklit 101 ja [EMP] lepingu artiklit 53, määrates neile trahvid, kohustades neid rikkumist lõpetama ja hoiduma meetmetest, millel võib olla sama ese või mõju.
Paramount pakkus 15. aprillil 2016 välja kohustused, et lahendada komisjoni tõstatatud konkurentsi valdkonna küsimused vastavalt määruse [nr 1/2003] artiklile 9. Pärast seda, kui muud huvitatud kolmandad isikud, sealhulgas [Groupe Canal +], olid talle oma seisukohad esitanud, võttis komisjon vastu [vaidlusaluse] otsuse.
[Kõnealuse] otsuse artiklist 1 nähtub, et selle otsuse lisas esitatud kohustused on siduvad Paramountile ning tema õigusjärglastele ja tütarettevõtjatele viie aasta jooksul alates nimetatud otsuse teatavakstegemisest.
[Vaidlusaluse] otsuse lisa punkti 1 üheksas lõik viitab mitut liiki tingimustele, mida menetluses uuriti (edaspidi „asjasse puutuvad tingimused“). Ühest küljest puutuvad satelliidi teel kuvamise puhul asjasse esimesena tingimus, mille kohaselt signaali vastuvõtmist väljaspool litsentsilepinguga kaetud territooriumi (
overspill
) ei loeta lepingu rikkumiseks [televisiooniteenuse] osutaja poolt, kui ta seda vastuvõtmist ei ole teadlikult lubanud, ja teisena tingimus, mille kohaselt signaali vastuvõtmist litsentsilepinguga kaetud territooriumil ei loeta lepingu rikkumiseks Paramounti poolt, kui viimane ei ole sel territooriumil lubanud kasutada kolmandate isikute dekoodreid. Teisena, mis puudutab edastamist interneti teel, käsitletakse esiteks tingimust, mis kohustab [televisiooniteenuse] osutajaid takistama televisiooniprogrammi allalaadimist või voogedastust (
streaming
) väljaspool litsentsilepingu territooriumi, teiseks tingimust, mille kohaselt kuvamist interneti teel (
Internet overspill
) litsentsilepinguga kaetud territooriumil ei loeta lepingu rikkumiseks Paramounti poolt, kui ta on kohustanud [televisiooniteenuse] osutajaid kasutama niisugust kuvamist takistavat tehnoloogiat, ja kolmandaks tingimust, mille kohaselt televisiooniprogrammi interneti teel kuvamist väljaspool litsentsilepinguga kaetud territooriumi ei loeta lepingu rikkumiseks [televisiooniteenuse] osutaja poolt, kui ta kasutab niisugust kuvamist takistavat tehnoloogiat.
[Vaidlusaluse] otsuse lisa punkti 1 kolmandast lõigust tuleneb ka, et mõiste „[televisiooniteenuse] osutaja kohustused“ hõlmab asjasse puutuvaid tingimusi või sarnaseid tingimusi, mis keelavad [televisiooniteenuse] osutajal rahuldada niisuguste tarbijate omaalgatuslikke taotlusi, kes elavad EMPs, kuid väljaspool territooriumi, mille suhtes on [televisiooniteenuse] osutajale antud edastamisõigus. Sellest tulenevalt tähendab mõiste „Paramounti kohustused“ asjasse puutuvaid tingimusi või sarnaseid tingimusi, mis kohustavad Paramountil keelata [televisiooniteenuse] osutajatel, kes asuvad EMPs, kuid väljaspool territooriumi, mille suhtes on [televisiooniteenuse] osutajale antud ainuõigused, rahuldada sel territooriumil elavate tarbijate omaalgatuslikke taotlusi.
Vastavalt [vaidlusaluse] otsuse lisa punktile 2 oli Paramount alates [selle] otsuse teatavakstegemisest kohustatud täitma mitut kohustust. Kõigepealt kohustus [Paramont] mitte [seadma] […] „asjasse puutuvaid tingimusi“ litsentsilepingutes, nagu need on määratletud selles lisas [ega pikendama ja laiendama nende tingimuste kohaldatavust] (punkt 2.1). Edasi, mis puudutas olemasolevaid litsentsilepinguid tasulise televisiooniprogrammi sisu tootmise kohta (
existing Pay-TV Output Licence Agreements
), siis kohustus ta mitte esitama hagi selleks, et [televisiooniteenuse] osutajad oma kohustusi täidaksid (punkti 2.2 alapunkt a). Samade lepingute osas kohustus ta mitte täitma „Paramounti kohustusi“ ja mitte võtma samme nende kohustuste otseseks või kaudseks täitmiseks (punkti 2.2 alapunkt b). Lõpuks kohustus ta Sky-le edastama kümne päeva jooksul alates vaidlusaluse otsuse teatavakstegemisest ja kõigile muudele EMPs asuvatele [televisiooniteenuse] osutajatele ühe kuu jooksul alates samast teatavakstegemisest, et ta ei esita hagi selleks, et kohustada [televisiooniteenuse] osutajaid asjasse puutuvaid tingimusi täitma (punkt 2.3).
[Groupe Canal +] oli Paramountiga sõlminud litsentsilepingu tasulise televisiooniprogrammi sisu tootmiseks (
Pay Television Agreement
), mis jõustus 1. jaanuaril 2014 […]. Nimetatud kokkuleppe artikkel 12 näeb ette, et kokkuleppega hõlmatav ala on jaotatud „ainuõigustega“ territooriumideks, kattes eelkõige Prantsusmaad, ja „mitteainuõigusega“ territooriumiks, milleks on Mauritius. [Selle] kokkuleppe artikkel 3 näeb ka ette, et ainuõigustega territooriumidel ei teosta Paramount ise ega luba kolmandatel isikutel teostada taasedastamisõigusi. Nimetatud kokkuleppe lisa A.IV täpsustab kohustusi, mis on [Groupe Canal +-l] seoses taasedastamist takistava geofiltreerimistehnoloogia kasutamisega nende territooriumide suhtes, mis jäävad väljapoole litsentsiga kaetud territooriumi.
25. augusti 2016. aasta kirjas teatas Paramount [Groupe Canal +-le] kohustusest, mis on esitatud [vaidlusaluse] otsuse lisa punkti 2.2 alapunktis a […], ja seetõttu täpsustas, et Paramount ei esita hagi, milles ta nõuaks asjasse puutuvate tingimuste täitmist [televisiooniteenuse] osutaja poolt ja et ta ei nõua hagejalt ühegi asjasse puutuva tingimuse täitmist. Paramount täpsustas samas kirjas ka seda, et mõistel „[televisiooniteenuse] osutaja kohustused“ on sama tähendus [sama mõistega], mis on määratletud [vaidlusaluse] otsuse lisas. 14. oktoobri 2016. aasta kirjaga vastas [Groupe Canal +] sellele teatele, toonitades, et tema vastu ei saa tugineda kohustustele, mis on võetud menetluses, milles osalevad vaid komisjon ja Paramount.“
III.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Groupe Canal + esitas ELTL artikli 263 alusel vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 8. detsembril 2016.
Üldkohtu viienda koja presidendi 13. juuli 2017. aasta määrusega Groupe Canal + vs. komisjon (
T‑873/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:556
) lubati esiteks Bureau européen des unions de consommateursil (BEUC) astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks ja teiseks Union des producteurs de cinémal (UPC), European Film Agency Directors – EFADs-il ja C More Entertainment AB-l astuda menetlusse Groupe Canal + nõuete toetuseks. Samuti lubas Üldkohtu viienda koja president sama päeva otsusega Prantsuse Vabariigil astuda menetlusse Groupe Canal + nõuete toetuseks.
Groupe Canal + põhjendas oma hagi nelja väitega, millest esimene puudutab ilmset viga selle hindamisel, kas asjasse puutuvad tingimused vastavad ELTL artiklile 101, ja seoses siduvaks muudetud kohustuste mõjuga, teine puudutab määruse nr 1/2003 artikli 9 rikkumist seoses nende küsimuste kindlakstegemisega, mida siduvaks muudetud kohustused lahendasid, kolmas proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist ja neljas võimu kuritarvitamist.
Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega Groupe Canal + hagi rahuldamata.
IV.

Menetlus ja poolte nõuded Euroopa Kohtus
Groupe Canal + palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus niivõrd, kuivõrd sellega jäeti rahuldamata tema hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes ja mõisteti kohtukulud välja temalt;
–
tühistada vaidlusalune otsus;
–
mõista kõik kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Groupe Canal +-lt.
Prantsuse Vabariik palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna ja teha sellest kõik järeldused vaidlusaluse otsuse kohta.
UPC palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus niivõrd, kuivõrd sellega jäeti rahuldamata Groupe Canal + esitatud hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes ja mõisteti viimaselt välja kohtukulud;
–
tühistada vaidlusalune otsus;
–
igal juhul mõista kõik tema kohtukulud välja komisjonilt.
EFADs palub Euroopa Kohtul:
–
tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja tervikuna põhjendatuks;
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus niivõrd, kuivõrd sellega jäeti rahuldamata Groupe Canal + esitatud hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes ja mõisteti viimaselt välja kohtukulud;
–
tühistada vaidlusalune otsus;
–
igal juhul mõista kõik tema kohtukulud välja komisjonilt.
BEUC palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata ja mõista kõik tema kohtukulud välja Groupe Canal +-lt.
V.

Apellatsioonkaebus
Groupe Canal + põhjendab oma apellatsioonkaebust nelja väitega. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon ei ole vaidlusaluse otsusega võimu kuritarvitanud. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus võistlevuse põhimõtet. Kolmanda väite kohaselt puuduvad põhjendused ja faktilisi asjaolusid on analüüsitud puudulikult. Neljanda väite kohaselt rikkus Üldkohus määruse nr 1/2003 artikli 9 ja komisjoni teatise ELTL artiklites 101 ja 102 sätestatud menetluste läbiviimise parimate tavade kohta (
ELT 2011, C 308, lk 6
; edaspidi „parimad tavad“) punkti 128 tõlgendamisel õigusnormi, proportsionaalsuse põhimõtet ja kolmandate isikute õigusi.
A.

Vastuvõetavus
1.

Poolte argumendid
BEUC väidab, et apellatsioonkaebuse esimene, kolmas ja neljas väide on ilmselgelt vastuvõetamatud, kuna Groupe Canal + piirdub esimeses kohtuastmes esitatud argumentide kordamisega.
2.

Euroopa Kohtu hinnang
ELTL artiklist 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artiklist 169 tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb täpselt märkida kohtuotsuse või -määruse osad, mille tühistamist nõutakse, ning õiguslikud argumendid, mis konkreetselt seda nõuet toetavad. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei vasta sellele nõudele apellatsioonkaebus, milles piirdutakse Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentide kordamisega. Selline apellatsioonkaebus on tegelikult nimelt nõue, mille eesmärk on, et Üldkohtule esitatud hagiavaldus vaadataks uuesti läbi, see aga ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse (vt eelkõige 4. juuli 2000. aasta kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, punkt
, ning 3. septembri 2019. aasta kohtumäärus ND ja OE vs. komisjon,
C‑317/19 P
, ei avaldata,
EU:C:2019:688
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Ent kui apellant vaidlustab selle, kuidas Üldkohus on liidu õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes läbi vaadatud õiguslikke asjaolusid apellatsioonimenetluses uuesti arutusele võtta. Nimelt, kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust juba Üldkohtus kasutatud väidete ja argumentidega sel viisil põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi käesolevas asjas vastab tõele, et mitu Groupe Canal + apellatsioonkaebuses esitatud argumenti eraldi võetuna on Üldkohtus esitatud argumentidega analoogsed, ei muuda see tõsiasja, et Groupe Canal + viitab apellatsioonkaebuse väidetes Üldkohtu hinnangutega toime pandud õigusnormi rikkumistele ja toob vaidlustatud kohtuotsuse vaidlusalused punktid täpselt välja.
Sellest tuleneb, et apellatsioonkaebuse esimest, kolmandat ja neljandat väidet ei saa tervikuna pidada vastuvõetamatuks. Sellegipoolest tuleb apellatsioonkaebuse väidete toetuseks esitatud konkreetsete etteheidete vastuvõetavust analüüsida iga väite hindamisel.
B.

Sisulised küsimused
1.

Esimene väide
a)

Poolte argumendid
Groupe Canal +, keda toetavad EFADs ja UPC, väidab sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja kohtuotsuse põhjendamise kohustust, kui ta lükkas tagasi tema argumendid, mille kohaselt vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega kuritarvitati võimu, kuna see võimaldas komisjonil saavutada konkurentsivastasele tegevusele lõpu tegemise soovi ettekäändel selle, mida Euroopa Parlament keeldus talle andmast, st filmisektoris territoriaalse ainuõiguse lõpetamise kogu EMPs.
Esiteks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129, et komisjon ei ole võimu kuritarvitanud, kuna Paramounti võetud kohustused vastavad konkurentsi valdkonna küsimustele, mille see institutsioon oma esialgses hinnangus tõstatas. Üldkohus tugines ebaõigele eeldusele, kuna hinnang puudutas üksnes Ühendkuningriigi ja Iirimaa territooriumi ning komisjon ei ole isegi analüüsinud Prantsusmaa konkurentsiolukorda, samas kui Paramounti võetud kohustused laienesid kogu EMP-le.
Teiseks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 ekslikult, et komisjon võis vaidlusaluse otsuse õiguspäraselt vastu võtta, kuna asukohapõhise tõkestuse küsimust puudutav seadusandlik menetlus ei olnud õigusakti vastuvõtmisega veel päädinud. Nimelt jättis Üldkohus kas oma analüüsis arvesse võtmata või põhjendustes mainimata asjaolu, et komisjon ei tohtinud jätta tähelepanuta asjaolu, et parlament võttis 19. jaanuaril 2016 ehk ligikaudu kuus kuud enne nimetatud otsuse vastuvõtmist vastu resolutsiooni ettevalmistuste kohta digitaalse ühtse turu aktiks (edaspidi „resolutsioon“), milles institutsioon rõhutas vajadust mitte laiendada filmisektorile komisjoni poliitikat, mille eesmärk on seada asukohapõhised piirangud kahtluse alla. Üldkohus jättis seega tähelepanuta asjaolu, et komisjon otsustas kõiki asjaolusid teades suruda parlamendi vastuseisule vaatamata filmisektorile peale oma tahet teha audiovisuaalteenuste valdkonnas asukohapõhisele tõkestusele lõpp, võttes vastu otsuse, mis võimaldab tal saavutada laiema eesmärgi kui konkurentsivastase tegevuse lõpetamine, ja millel on
erga omnes
-mõju.
Isegi kui eeldada, et komisjon võis jätta resolutsiooni tähelepanuta, oleks Üldkohus pidanud leidma – teades, et parlament oli võtmas vastu õigusakti, mis annab audiovisuaalsektorile võimaluse asukohapõhised piirangud säilitada ja mis nüüd on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. veebruari 2018. aasta määrus (EL) 2018/302, mis käsitleb siseturul toimuvat põhjendamatut asukohapõhist tõkestust ja muul viisil diskrimineerimist kliendi kodakondsuse, elukoha või asukoha alusel ning millega muudetakse määrusi (EÜ) nr 2006/2004 ja (EL) 2017/2394 ning direktiivi 2009/22/EÜ (
ELT 2018, L 60 I, lk 1
) –, et komisjon oli vähemalt kohustatud viima vaidlusalusesse otsusesse sisse tingimuse, mis õigusliku raamistiku arengut arvestades võimaldaks Paramounti võetud kohustused uuesti läbi vaadata. Nimelt tuleneb nii selle määruse põhjendusest 8 kui ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1128 võrgusisuteenuste piiriülese kaasaskantavuse kohta siseturul (
ELT 2017, L 168, lk 1
) artiklist 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/789, millega kehtestatakse ringhäälinguorganisatsioonide teatavate veebiülekannete ning televisiooni- ja raadiosaadete taasedastamise suhtes kohaldatavate autoriõiguste ja nendega kaasnevate õiguste teostamise reeglid ja muudetakse direktiivi 93/83/EMÜ (
ELT 2019, L 130, lk 82
), põhjendusest 10 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiivist (EL) 2019/790, mis käsitleb autoriõigust ja autoriõigusega kaasnevaid õigusi digitaalsel ühtsel turul ning millega muudetakse direktiive 96/9/EÜ ja 2001/29/EÜ (
ELT 2019, L 130, lk 92
), et liidu seadusandja on pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist nõustunud, et audiovisuaalne sisu võib olla asukohapõhise piirangusüsteemi ese.
Komisjon ja BEUC vaidlevad Groupe Canal + argumentide põhjendatusele vastu. Komisjon väidab lisaks, et Groupe Canal + argumendid, mille kohaselt ei oleks komisjon tohtinud jätta resolutsiooni tähelepanuta ja ta oleks õigusliku raamistiku arengu juhuks pidanud lisama vaidlusalusesse otsusesse uuesti läbivaatamise tingimuse, on vastuvõetamatud, kuna need argumendid on esimest korda esitatud Euroopa Kohtus.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb asuda seisukohale, et vastupidi komisjoni väidetele on vastuvõetavad Groupe Canal + argumendid õigusnormi rikkumise kohta, mille Üldkohus pani väidetavalt toime esiteks sellega, et ta jättis oma analüüsis arvesse võtmata või oma põhjendustes mainimata asjaolu, et komisjon ei oleks tohtinud jätta resolutsiooni tähelepanuta, ja teiseks sellega, et ta ei leidnud, et komisjon oleks pidanud asukohapõhist tõkestust puudutavat õigusloomemenetlust silmas pidades lisama vaidlusalusesse otsusesse tingimuse, mis võimaldaks õigusloome arengu korral Paramounti võetud kohustused uuesti läbi vaadata.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kui ühel poolel lubataks esitada esimest korda Euroopa Kohtus väide, mida ta ei ole Üldkohtus esitanud, tähendaks see, et tal on õigus Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus üldjuhul Üldkohtus arutatud väidetele Üldkohtu antud hinnangu kontrollimisega. Argument, mida esimeses kohtuastmes ei esitatud, ei kujuta endast siiski uut väidet, mis on apellatsioonimenetluses vastuvõetamatu, juhul kui tegemist on sellise argumendi täiendamisega, mida on Üldkohtule esitatud hagiavalduses esitatud väites juba käsitletud (28. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Alfamicro vs. komisjon,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõnealuses asjas on käesoleva kohtuotsuse punktis 27 viidatud argumendid tihedalt seotud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse neljanda väitega võimu kuritarvitamise kohta ning osas, milles nendega soovitakse näidata, et Üldkohus leidis vääralt, et komisjon ei hoidunud vaidlusalust otsust vastu võttes asukohapõhise tõkestuse küsimuses õigusloomemenetlusest kõrvale, on need kõnealuse väite täiendus, mitte uus väide, mis esitati esimest korda apellatsioonkaebuse raames. Lisaks nähtub esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktist 252, et Groupe Canal + tugines Üldkohtus resolutsioonile.
Nende argumentidega ei saa siiski nõustuda.
Nimelt tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on õigusaktiga võimu kuritarvitatud üksnes siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja ühtelangevate tõendite põhjal selgub, et õigusakt on vastu võetud ainult või peamiselt muude eesmärkide saavutamiseks kui need, millele on viidatud, või aluslepingus spetsiaalselt vastava juhtumi lahendamiseks ette nähtud menetluse vältimiseks (31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Islamic Republic of Iran Shipping Lines jt vs. nõukogu,
C‑225/17 P
,
EU:C:2019:82
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 õigesti, et kuni asukohapõhise tõkestuse õigusloomemenetlus ei ole päädinud õigusakti vastuvõtmisega, ei mõjuta see komisjoni pädevust, mis tal on ELTL artikli 101 ja määruse nr 1/2003 alusel.
Lisaks ei ole Groupe Canal + Üldkohtus väitnud ega tõendanud, et komisjonil ei olnud õigust algatada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 1 mainitud uurimist, nagu on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 5, ning võtta selle raames määruse nr 1/2003 artikli 7 või artikli 9 alusel vajaduse korral vastu otsus, või et mis tahes aktiga on vastuolus või keelatud teha nimetatud artikli 9 alusel otsus, millega nõustutakse ettevõtja pakutud kohustustega, et lahendada komisjoni tõstatatud küsimused seoses sellega, kas ELTL artikliga 101 on kooskõlas lepingutingimused, milles nähakse liidu peamiste tasulist sisu edastavate televisiooniteenuse osutajate kohta ette piirang tegelda televisiooniteenuse piiriülese passiivse müügiga.
Mis puutub teisestesse õigusaktidesse, millele Groupe Canal +, EFADs ja UPC viitavad, siis need ei sea Üldkohtu analüüsi kahtluse alla, kuna need võeti vastu pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 sisuliselt, et kui komisjon algatas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 1 mainitud uurimise, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 5, ja tegi vaidlusaluse otsuse, siis tegutses ta oma pädevuse piires, ja Groupe Canal + ei ole tõendanud, et nimetatud institutsioon on võimu kuritarvitanud.
Mis puutub Groupe Canal + etteheitesse, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 tagasi tema argumendi, mille kohaselt komisjon kuritarvitas võimu, kuna Paramounti pakutud kohustused ei vastanud komisjoni esialgses hinnangus tõstatatud konkurentsi küsimustele, siis tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et on tõendatud, et nende kohustustega ei vastata asjaomastele küsimustele, siis ei tõenda see asjaolu iseenesest võimu kuritarvitamist.
Järelikult tuleb nii see etteheide kui ka esimene väide tervikuna tagasi lükata.
2.

Kolmas väide
Kolmas väide koosneb kahest osast, millest esimese kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust, kuna Üldkohus jättis vastamata Groupe Canal + väitele, mille kohaselt komisjon ei võtnud arvesse asjakohaste tingimuste majanduslikku ja õiguslikku konteksti, ja teise kohaselt on asjaolusid analüüsitud puudulikult, kuivõrd Üldkohus leidis, et Groupe Canal + Prantsusmaal asuvatelt klientidelt saadud tulu võimalikku vähenemist võib kompenseerida Groupe Canal + võimalus suunata oma teenus kogu EMP klientidele.
a)

Esimene väiteosa
1)

Poolte argumendid
Groupe Canal +, keda toetavad EFADs, UPC ja Prantsuse Vabariik, väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse kontroll saab puudutada ainult seda, kas vaidlusaluses otsuses esitatud asjaolude pinnal on konkurentsi valdkonna küsimused tuvastatavad, ja kui vastus on jaatav, siis kas siduvaks muudetud Paramounti kohustused vastavaid neile küsimustele, ning lõpuks, kas Paramount ei ole välja pakkunud kohustusi, mis on vähem piiravad, kuid mis sama hästi neile küsimustele vastavad. Samuti rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62–66, et küsimus, kas tegevus, mille tõttu need küsimused tõstatusid, vastab ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamise kumulatiivsetele tingimustele, ei ole seotud sellise otsuse nagu vaidlusalune otsus laadi endaga, ja et järelikult ei olnud ta kohustatud võtma seisukohta Groupe Canal + argumentide kohta, mille kohaselt asjasse puutuvad tingimused edendavad tootmist ja kultuurilist mitmekesisust.
Üldkohus jättis vastamata väitele, et komisjon ei võtnud arvesse asjasse puutuvate tingimuste majanduslikku ja õiguslikku konteksti Prantsusmaal, ning rikkus seega oma põhjendamiskohustust. See ei võimaldanud Groupe Canal +-l saada teada põhjusi, miks Üldkohus tema argumentidega ei nõustunud. Nimelt jättis Üldkohus oma hinnangus käsitlemata kohustuse võtta arvesse nende tingimuste majanduslikku ja õiguslikku konteksti. Üldkohus eiras seega Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt tuleb esiteks selle hindamiseks, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe on piisaval määral kahjulik, et seda saaks pidada „eesmärgil põhinevaks“ konkurentsipiiranguks ELTL artikli 101 tähenduses, pöörata tähelepanu selle kokkuleppe majanduslikule ja õiguslikule kontekstile, võttes arvesse asjaomaste kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikku toimimist ja struktuuri, ning teiseks tuleb Üldkohtul kontrollida ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ning kas kõnealused tõendid toetavad nende pinnalt tehtud järeldusi.
Üldkohus ei analüüsinud põhjalikult asjasse puutuvate tingimuste majanduslikku ja õiguslikku konteksti, vaid piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–42 „ümberlükkamatu“ järeldusega, et arvestades täielikku territoriaalset ainuõigust ette nägevate tingimuste sisu, eesmärke ning majanduslikku ja õiguslikku konteksti, on nende eesmärk välistada igasugune piiriülene konkurents, mis Üldkohtu arvates oli komisjoni tõstatatud küsimuste põhjendamiseks piisav.
Prantsuse Vabariigi sõnul ei ole Üldkohus selgelt kindlaks määranud, milles seisnevad konkurentsi valdkonna küsimused, mis oleksid võinud määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel otsuse vastuvõtmist põhjendada, ega ole analüüsinud, kas asjasse puutuvad tingimused on piisavalt kahjulikud selleks, et neid saaks esmapilgul pidada eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks. Lisaks ei saa kultuurilise mitmekesisuse edendamise eesmärki pidada lahusolevaks õiguslikust ja majanduslikust kontekstist, millesse asjasse puutuvad lepingutingimused kuuluvad, ning seega ei saa seda eesmärki jätta kõrvale nende tingimuste kontrollimisel ELTL artikli 101 lõike 3 seisukohast.
Groupe Canal + väidab lisaks, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–50 tugines 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsusele Football Association Premier League jt (
C‑403/08 ja C‑429/08
,
EU:C:2011:631
) ja järeldas, et asjasse puutuvad tingimused võisid komisjoni silmis tekitada nende konkurentsivastase eesmärgi tõttu küsimusi, kuna see kohtuotsus ei puuduta filmisektorit. Üldkohus jättis seega tähelepanuta kinosektori spetsiifilise majandusliku ja õigusliku konteksti, kuigi Euroopa Kohus oli 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuses Coditel jt (
262/81
,
EU:C:1982:334
, punktid
ja
) leidnud, et liidu filmitööstusele ja -turgudele iseloomulikest teguritest – eelkõige need, mis puudutavad dubleerimist ja subtiitritega varustamist erineva kultuuritaustaga vaatajatele, teleringhäälingu võimalusi ja filmitööstuse rahastamise süsteemi Euroopas – nähtub, et edastamise ainulitsents iseenesest ei takista, piira ega moonuta konkurentsi.
Komisjon ja BEUC vaidlevad nende argumentide põhjendatusele vastu.
2)

Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt, mis puudutab Groupe Canal + argumenti, et Üldkohus ei põhjendanud, miks ta lükkas tagasi tema argumendid, mis puudutavad asjasse puutuvate tingimuste majandusliku ja õigusliku konteksti arvessevõtmist, siis tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tähenda Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 ja artikli 53 esimese lõigu alusel Üldkohtul lasuv kohustus oma otsused põhistada seda, et Üldkohus peab oma põhjendustes ammendavalt ja ükshaaval analüüsima vaidluse poolte kõiki argumente. Põhjendus võib seega olla tuletatav, kui see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjendusi, millele Üldkohus tugineb, ning kui Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli teostamiseks apellatsioonimenetluses (14. septembri 2016. aasta kohtuotsus Trafilerie Meridionali vs. komisjon,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
, punkt
).
Sellega seoses tuleb märkida, et Üldkohus tõi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40 sisuliselt välja komisjoni tõstatatud küsimused seoses asjasse puutuvate tingimustega, tõdedes, et komisjon märkis vaidlusaluse otsuse põhjendustes 37–44, et kokkulepetega, millega antakse absoluutne territoriaalne ainuõigus, püütakse liikmesriikide turud uuesti eraldada, minnes vastuollu aluslepingu eesmärgiga luua ühtne turg, ning seega on need tingimused eeldatavasti konkurentsi piirava eesmärgiga, kui ei esine muid, nende majanduslikku ja õiguslikku konteksti puudutavaid asjaolusid, mis annavad alust järeldada, et neil sellist mõju ei ole.
Üldkohus võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 kokku vaidlusaluse otsuse põhjendused 46–49, millest nähtub, et komisjoni seisukoha põhjal on asjasse puutuvate tingimuste sisu, eesmärke ning majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvestades nende eesmärk välistada igasugune piiriülene konkurents ja anda Paramounti lepingupartneritest televisiooniteenuse osutajatele absoluutne territoriaalne ainuõigus.
Kuigi on tõsi, et Üldkohus märkis pärast vaidlustatud kohtuotsuse punkti 41 kohe, et need komisjoni kaalutlused on põhjendatud, nähtub selle kohtuotsuse kõigi põhjenduste tähelepanelikul lugemisel siiski, et vastupidi Groupe Canal + väidetele ei esitanud Üldkohus nii toimides „ümberlükkamatut“ järeldust, olemata neid argumente põhjalikult analüüsinud, vaid esitas oma analüüsi tulemuse, esitades seejärel kohtuotsuse punktides 43–73 arutluskäigu, mis viis sellise tulemuseni, sh põhjused, miks tema arvates võisid asjasse puutuvad tingimused tekitada komisjoni jaoks ELTL artikli 101 lõike 1 seisukohast küsimusi.
Lisaks nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 51–58, et Üldkohus analüüsis sõnaselgelt Groupe Canal +, Prantsuse Vabariigi, EFADs-i, UPC ja C More Entertainmenti argumente, mille kohaselt on asjasse puutuvad tingimused nende majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvestades ELTL artikli 101 lõike 1 seisukohast õiguspärased, jätmata kõrvale poolte argumente selle kohta, et nende tingimuste tagajärg oli soodustada kultuurilist mitmekesisust, ilma et see kahjustaks konkurentsi, mida Üldkohus kontrollis otsuse punktides 59–72.
Seetõttu tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–73 esitatud põhjendused võimaldavad huvitatud isikutel ja konkreetsemalt Groupe Canal +-l mõista põhjendusi, millele Üldkohus tugines, ning Euroopa Kohtul on piisavalt teavet käesolevas apellatsioonimenetluses kohtuliku kontrolli teostamiseks. Üldkohus ei rikkunud seega põhjendamiskohustust, kui ta lükkas tagasi Groupe Canal + argumendid asjasse puutuvate tingimuste majandusliku ja õigusliku konteksti kohta.
Edasi, niivõrd kuivõrd Groupe Canal + heidab Üldkohtule ette, et viimane rikkus nimetatud kohtuotsuse punktides 43–50 õigusnormi, kui ta tugines 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsusele Football Association Premier League jt (
C‑403/08 ja C‑429/08
,
EU:C:2011:631
) ja järeldas, et asjasse puutuvad tingimused olid sellised, mis tõstatasid komisjoni silmis nende konkurentsivastase eesmärgi tõttu küsimusi, siis tuleb märkida, et kuigi kohtuasi, milles see kohtuotsus tehti, ei puudutanud tõepoolest kinosektorit, nähtub selle kohtuotsuse punktidest 134, 141 ja 142 siiski, et nimetatud asi puudutas käesoleva asjaga ärilises ja konkurentsi mõttes võrreldavat olukorda, milles intellektuaalomandi õiguse omaja ja televisiooniteenuste osutaja vahel sõlmitud ainulitsentsi lepingud sisaldavad täiendavaid kohustusi, mille eesmärk on tagada, et järgitakse nende litsentside kasutamise territoriaalseid piiranguid, eelkõige televisiooniteenuste osutajatele pandud kohustust võtta meetmeid, mis muudavad kaitstud materjali kättesaadavuse asjaomase litsentsilepinguga hõlmatud territooriumist väljaspool võimatuks.
Lisaks ei ole omavahel vastuolus nimetatud kohtuotsus ja 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Coditel jt (
262/81
,
EU:C:1982:334
), mis puudutab kinosektorit. Nimelt, kaugel sellest, et toetada Groupe Canal + argumenti, mille kohaselt selliseid tingimusi, nagu on asjasse puutuvad tingimused, võib pidada täiesti õiguspäraseks, sest need kujutavad endast filmide rahastamise süsteemi nurgakivi, on 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuse Coditel jt (
262/81
,
EU:C:1982:334
) punktides 15 ja 16, millele Groupe Canal + viitab, märgitud üksnes seda, et filmi autoriõiguste omaja poolt antud edastamise ainulitsents iseenesest ei takista, piira ega moonuta konkurentsi. Lisaks on Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 17 sõnaselgelt märkinud, et õigus teostada autoriõigust filmi suhtes ja autoriõigusest tulenev filmi edastamise õigus võivad moonutada konkurentsi kinoturul.
Erinevalt aga kohtuasjast, milles tehti nimetatud kohtuotsus, puudutas kohtuasi, milles tehti 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Football Association Premier League jt (
C‑403/08 ja C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), just täiendavaid kohustusi, mille eesmärk oli tagada intellektuaalomandi õiguse omaja antud litsentside kasutamise territoriaalsete piirangute järgimine.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsusele Football Association Premier League jt (
C‑403/08 ja C‑429/08
,
EU:C:2011:631
) viidates leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46–50 sisuliselt, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et litsentsilepingute tingimused, milles on ette nähtud vastastikused kohustused, mille eesmärk on kõrvaldada nende lepingute esemeks oleva audiovisuaalse sisu piiriülene osutamine, ning mis seega annavad igale televisiooniteenuse osutajale absoluutse territoriaalse kaitse, võib nii nende eesmärke kui ka nende majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvestades pidada lepinguteks, mille eesmärk on piirata konkurentsi ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, ning juhul kui asjasse puutuvad tingimused sisaldasid selliseid kohustusi, võisid need tingimused tekitada komisjonis konkurentsi valdkonna küsimusi, ilma et see piiraks tervikliku kontrolli põhjal tehtavat võimalikku lõplikku otsust selle sätte rikkumise olemasolu või puudumise tuvastamise kohta.
Lõpetuseks olgu märgitud, et tagasi tuleb lükata ka Groupe Canal + argument, mille kohaselt Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 39 ja 62–66 sisuliselt seisukohale, et küsimus, kas tegevus, mis tekitas komisjonil konkurentsi valdkonna küsimusi, vastab ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamise tingimustele, ei ole seotud määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel vastu võetud otsuse enda laadiga, ja et seetõttu ei ole tal kohustust sellise otsuse õiguspärasuse kontrollimisel teha otsust argumentide kohta, mis puudutavad ELi toimimise lepingu selle sätte kohaldamist.
Nimelt, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62 õigesti märkis, on ELTL artikli 101 lõige 3 kohaldatav üksnes siis, kui enne on tuvastatud ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine (vt selle kohta 7. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Slovenská sporiteľňa,
C‑68/12
,
EU:C:2013:71
, punkt
).
Kuna komisjon on aga vabastatud kohustusest kvalifitseerida ning tuvastada rikkumine, kui ta võtab vastu otsuse määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel (29. juuni 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, punkt
), ei saa ta sellise otsuse raames olla kohustatud lõplikult hindama, kas kokkulepe, otsus või kooskõlastatud tegevus vastab ELTL artikli 101 lõike 3 tingimustele.
Lisaks, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62 õigesti märkis, seisneb ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamine ELTL artikli 101 lõiget 1 rikkuva kokkuleppe konkurentsi soodustava mõju kindlaksmääramises ja selle kontrollimises, kas konkurentsi soodustav mõju kaalub üles konkurentsivastase mõju.
Määruse nr 1/2003 artikli 9 lõikest 1 tuleneb aga, et otsused, mille komisjon selle sätte alusel vastu võtab, põhinevad asjasse puutuva tegevuse konkurentsivastasusele antaval esialgsel hinnangul. Seega, kuna selline otsus ei sisalda põhjalikku ja täielikku hinnangut selle tegevuse kõikide konkurentsivastaste tagajärgede kohta, ei ole komisjonil võimalik võrrelda neid tagajärgi ja konkurentsi soodustavat mõju, kui eeldada, et need on tema menetluses tõendatud.
Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62, et küsimus, kas tegevus, mis tekitas komisjonil konkurentsi valdkonna küsimusi, vastab ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamise tingimustele, ei ole seotud määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel vastu võetud otsuse enda laadiga.
Mis puutub asjaolusse, et komisjon võttis vaidlusaluse otsuse põhjendustes 50–52 kõigepealt seisukoha käesolevas asjas ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamise küsimuses, siis tuleb märkida, et need põhjendused olid osa komisjoni esialgsest hinnangust asjasse puutuvate tingimuste kohta ning need ei sisaldanud mingit lõplikku hinnangut sellele küsimusele, vaid nende eesmärk oli pelgalt näidata, et komisjon võttis selle hindamise raames arvesse argumente, mille Paramount oli selle küsimuse kohta juba enne vastuväiteteatist esitanud.
Neil asjaoludel tuleb kolmanda väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)

Teine väiteosa
1)

Poolte argumendid
Groupe Canal +, keda toetavad EFADs, UPC ja Prantsuse Vabariik, väidab, et leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57 ja 69, et Groupe Canal + Prantsusmaal asuvatelt klientidelt saadava tulu võimalikku vähenemist võib kompenseerida Groupe Canal + võimalus nüüdsest suunata oma teenus kogu EMPs, mitte üksnes Prantsusmaal asuvatele klientidele, ei arvestanud Üldkohus kinosektori eripäraga ega analüüsinud kõiki talle esitatud fakte. Nimelt ei võtnud Üldkohus ilmselgelt arvesse büroode Oxera ja O & O 2016. aasta mais koostatud uurimust „The impact of cross-border to audiovisual content on EU consumers“, mille esitas Groupe Canal + ja millest nähtub, et territoriaalsed ainuõigused on Euroopa filmitööstuse finantseerimiseks vajalikud liidu eri kultuuritaustade tõttu, et Euroopa filmide väärtus varieerub sõltuvalt liikmesriigist või keelelisest piirkonnast, ja et Euroopa filmide tootmist ja seega kultuurilist mitmekesisust Euroopa tasandil rahastavad lõppastmes peamiselt televisiooniteenuse osutajad absoluutse territoriaalse kaitse süsteemi alusel. Tulu langust ei saa kompenseerida, kuna Groupe Canal + ei saa enam tugineda teatud sisu turustamise ainuõigusele ja kuna Prantsusmaal elavad tarbijad otsustavad peamiselt sõlmida abonementlepingu teenuse osutajaga, kelle pakutav sisu on atraktiivne, kõige sagedamini ingliskeelset sisu pakkuvate ettevõtjatega. Mitut territooriumi hõlmava litsentsi maksumus on palju suurem kui riikliku litsentsi maksumus, mis muudab esimesena nimetatud litsentsi turustajate jaoks kättesaamatuks. Kulu, mis kaasneb uute abonentide hankimisega väljaspool turustaja tavapärast territooriumi, tooks turustajale kaasa valikuvabaduse märkimisväärse vähenemise filmitootmise seisukohalt. Igal juhul ei võimalda Groupe Canal +-le antud litsentsides sisalduvad asukohapõhised piirangud tal vabalt suunata oma teenust kõigis liikmesriikides asuvatele klientidele.
Komisjon ja BEUC vaidlevad nende argumentide põhjendatusele vastu.
2)

Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et niivõrd, kuivõrd kolmanda väite teise osa raames esitatud argumentidega kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 esitatud kaalutlusi, tuleb need argumendid edututena tagasi lükata.
Nimelt tuleneb sellest, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 on kasutatud väljendit „igal juhul“ ja selle kohtuotsuse punktis 72 väljendit „isegi kui asuda seisukohale, et komisjon oli kohustatud vaidlusaluses menetluses uurima ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldatavust“, et hinnang, mille Üldkohus andis selle kohtuotsuse punktides 67–72, esitati ammendavuse huvides, juhul kui asutakse seisukohale, et komisjonil oli kohustus kontrollida ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldatavust.
Kuna aga Üldkohus leidis – nagu nähtub apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimese osa analüüsist –, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud menetluses ei olnud komisjon kohustatud hindama, kas ELTL artikli 101 lõike 3 tingimused on täidetud, ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punkti 69 vastu suunatud etteheited mingil juhul kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, isegi kui need on põhjendatud.
Osas, milles kolmanda väite teise osa raames esitatud argumendid puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 esitatud kaalutlusi, tuleb meenutada, et ELTL artikli 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 kohaselt saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Seega on ainult Üldkohus pädev esiteks faktilisi asjaolusid tuvastama ja teiseks neid hindama. Ainult juhul, kui see, et Üldkohtu poolt nende faktiliste asjaolude tuvastamisel tehtud järeldus on sisuliselt ebaõige, nähtub talle esitatud toimikumaterjalidest või kui on moonutatud tõendeid, millele tuginetakse nende faktiliste asjaolude põhjendamiseks, on nimetatud tuvastamine ja tõendite hindamine õigusküsimused, mida Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses kontrollib (19. detsembri 2019. aasta kohtumäärus OPS Újpest vs. komisjon,
C‑741/18 P
, ei avaldata,
EU:C:2019:1104
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Groupe Canal + seab nende argumentidega aga üksnes kahtluse alla asjaoludele antud Üldkohtu hinnangu, mille kohaselt võib Groupe Canal + Prantsuse klientidelt teenitava tulu võimalikku vähenemist kompenseerida see, et tänu vaidlusaluse otsusega siduvaks muudetud kohustuste täitmisele on Groupe Canal +-l nüüdsest õigus suunata oma teenus kogu EMPs, mitte ainult Prantsusmaal asuvatele klientidele, ilma et oleks tuginetud nende kohustuste ulatuse moonutamisele.
Seega on need Groupe Canal + argumendid vastuvõetamatud.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmanda väite teine osa osaliselt edutuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata.
3.

Teine väide
a)

Poolte argumendid
Groupe Canal + märgib, et kuigi Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72, et komisjoni esialgne hinnang, milles järeldati, et ELTL artikli 101 lõike 3 tingimused ei ole täidetud, ei ole ekslik, leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 67, et asjasse puutuvates tingimustes nähti ette piiranguid, mis lähevad kaugemale sellest, mis on intellektuaalomandi õiguste kaitset vajavate audiovisuaalsete teoste tootmiseks ja levitamiseks nõutav, ning kohtuotsuse punktis 70, et need tingimused välistasid igasuguse konkurentsi Ameerika Ühendriikide filmidega. Üldkohtu menetluses ei ole pooled aga arutanud ühtegi neist kaalutlustest. Seega rikkus Üldkohus võistlevuse põhimõtet.
Komisjon vaidleb Groupe Canal + argumentide põhjendatusele vastu. Komisjon ja BEUC leiavad, et teine väide on igal juhul edutu, kuna see on suunatud vaidlustatud kohtuotsuses ammendavuse huvides esitatud põhjenduste vastu. BEUC leiab esimese võimalusena, et see väide on vastuvõetamatu, kuna ilmselgelt ei ole see täpne.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Teine väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 67, 70 ja 72 vastu, mis käsitlevad ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamist käesolevas asjas.
Ilma et oleks vaja analüüsida, kas see väide tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, nagu väidab BEUC, tuleb käesoleva kohtuotsuse punktides 66 ja 67 esitatud põhjustel asuda seisukohale, et see väide on edutu.
Niisiis tuleb teine väide tagasi lükata.
4.

Neljas väide
Neljas väide koosneb kahest osast, millest esimese kohaselt rikkus Üldkohus proportsionaalsuse põhimõtet ja kolmandate isikute õigusi, kui ta leidis, et komisjon ei olnud kohustatud analüüsima ükshaaval iga asjaomast liikmesriigi turgu, ning teise osa kohaselt rikkus Üldkohus heade tavade punkti 128 ja kolmandate isikute lepingulisi õigusi, leides, et vaidlusalune otsus ei mõjuta Groupe Canal + võimalust pöörduda oma lepinguliste õiguste tagamiseks liikmesriigi kohtu poole.
a)

Esimene väiteosa
1)

Poolte argumendid
Groupe Canal +, keda toetavad UPC ja Prantsuse Vabariik, märgib sisuliselt, et kui komisjon võttis vastu Paramounti pakutud kohustused, mis puudutavad kõiki EMP televisiooniteenuse osutajatega sõlmitud lepinguid, samas kui komisjoni esialgne hinnang ja selle institutsiooni tõstatatud konkurentsi valdkonna küsimused puudutasid üksnes Sky-le Ühendkuningriigi ja Iirimaa territooriumil antud ainuõigusi, põhjendas ta seda „ekstrapoleerimise teel“, rikkudes kohustust analüüsida muid liikmesriikide turge, ja seeläbi jättis ta arvesse võtmata muude turgude, eelkõige Prantsuse turu omapära, mille erisus on see, et audivisuaalset loomingut rahastavad televisiooniteenuse osutajad nagu Groupe Canal +. Nõustudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 komisjoni seisukohaga, rikkus Üldkohus proportsionaalsuse põhimõtet ning kolmandate isikute õigusi, minnes vastuollu 29. juuni 2010. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, punkt
).
Komisjon, keda toetab BEUC, vaidleb nende argumentide põhjendatusele vastu.
2)

Euroopa Kohtu hinnang
Käesolevas asjas on tõendatud, et komisjoni esialgne hinnang puudutas vaid teatavaid tingimusi litsentsilepingutes, mille Paramount oli sõlminud Sky-ga ja millega Paramount andis Sky-le Ühendkuningriigi ja Iirimaa territooriumi kohta ainulitsentsid. Nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 3, et komisjon keskendus oma uurimises nende lepingute kahele seotud tingimusele. Esimese eesmärk oli keelata Sky-l rahuldada EMPs, kuid väljaspool Ühendkuningriiki ja Iirimaad elavate tarbijate omaalgatuslikke televisiooniteenuse ostu taotlusi, või piiras tal nende taotluste rahuldamist. Teine tingimus kohustas Paramounti lepingutes, mille ta sõlmib EMPs, kuid väljaspool Ühendkuningriiki asuvate televisiooniteenuse osutajatega, keelata viimastel rahuldada Ühendkuningriigis või Iirimaal elavate tarbijate omaalgatuslikke televisiooniteenuse ostu taotlusi, või piiras neil selliste taotluste rahuldamist.
Lisaks nähtub eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 8–10, et Paramounti kohustused, mis muudeti vaidlusaluse otsusega siduvaks, puudutasid ka sarnaseid tingimusi litsentsilepingutes, mille Paramount oli sõlminud või võis sõlmida teiste EMPs asuvate televisiooniteenuse osutajatega.
Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40 ja 41, et komisjoni tõstatatud küsimused asjasse puutuvate tingimuste kohta puudutasid asjaolu, et need tingimused andsid absoluutse territoriaalse ainuõiguse, mis taastas seega liikmesriigi turgude eraldamise ja oli seega vastuolus aluslepingus sätestatud ühtse turu loomise eesmärgiga.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 õigesti märkis, võib vastavalt Euroopa Kohtu praktikale kokkulepe, millega püütakse liikmesriikide turud uuesti eraldada, minna vastuollu aluslepingu eesmärgiga need turud ühtse turu loomise teel omavahel integreerida. Seega tuleb lepinguid, mille eesmärk on turge riigipiiride alusel eraldada või muuta liikmesriikide turgude läbipõimumine raskemaks, põhimõtteliselt lugeda kokkulepeteks, mille eesmärk on konkurentsi piiramine ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, võttes arvesse nii eesmärke, mida nendega soovitakse saavutada, kui ka majanduslikku ja õiguslikku konteksti, millesse need kuuluvad.
Nimelt võivad sellised lepingud seada ohtu ühtse turu nõuetekohase toimimise, minnes nii vastuollu liidu ühe peamise eesmärgiga, sõltumata liikmesriikide turgudel valitsevast olukorrast.
Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 õigesti, et kuna asjasse puutuvate tingimuste eesmärk oli eraldada liikmesriikide turud kogu EMPs, ilma et nende majanduslik ja õiguslik kontekst lubaks järeldada, et need ei saa konkurentsi kahjustada, võisid need tingimused määruse nr 1/2003 artikli 9 kohaldamise kontekstis tekitada komisjonis konkurentsi valdkonna küsimusi seoses konkurentsiga kogu sellel geograafilisel alal, olgugi et komisjon ei olnud ükshaaval iga liikmesriigi turgu analüüsinud.
Seega tuleb neljanda väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)

Teine väiteosa
1)

Poolte argumendid
Groupe Canal + väidab, et kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104, et vaidlusaluse otsusega ei sekkutud tema lepinguvabadusse, sest Groupe Canal + võis esitada liikmesriigi kohtule hagi nõudega tuvastada asjasse puutuvate tingimuste kooskõla ELTL artikli 101 lõikega 1 ja teha Paramounti suhtes järeldused vastavalt riigisiseses õiguses ette nähtud normidele, rikkus Üldkohus põhimõtet, mis tuleneb määruse nr 1/2003 artiklist 9, heade tavade punktist 128 ja selle 76. joonealusest märkusest ning mille kohaselt ei saa artikli 9 alusel võetud otsuse eesmärk või tagajärg olla, et kohustused muudetakse siduvaks ettevõtjate suhtes, kes ei ole neid pakkunud ega nendega nõustunud.
Lisaks väidab ta, et kui Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103, et juhul kui liikmesriigi kohus kohustaks Paramounti oma kohustust rikkuma, peab komisjon uurimismenetluse uuendama, tunnistas Üldkohus sõnaselgelt, et nende kohustuste täitmine sõltub Groupe Canal + tahtest, tegemata sellest järeldusest kõiki õiguslikke järeldusi.
Groupe Canal +, keda toetab Prantsuse Vabariik, väidab, et kui Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 sisuliselt, et vaidlusalune otsus võib äärmisel juhul mõjutada liikmesriigi kohtu hinnangut ainuüksi seetõttu, et see otsus sisaldab esialgset hinnangut, rikkus Üldkohus raskelt kolmandate isikute, käesoleval juhul Groupe Canal + õigusi. See otsus jätab Groupe Canal + ilma lepinguvabadusest, kuna tal ei ole tegelikult võimalik saavutada seda, et liikmesriigi kohus teeks otsuse, mis on komisjoni seisukohaga vastuolus, ning tunnistaks asjasse puutuvad tingimused kehtivaks. Selles osas tuleneb 23. novembri 2017. aasta kohtuotsusest Gasorba jt (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, punktid
ja
), et liikmesriigi kohtud ei saa määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 alusel tehtud otsuseid tähelepanuta jätta ning nad peavad arvesse võtma komisjoni esialgset hinnangut ja pidama seda kaudseks või isegi esialgseks tõendiks kõnealuse lepingu konkurentsivastase laadi kohta. Nende kohtute vabadus säilib vaid juhul, kui nad otsustavad jätkata selle analüüsimist, kas asjaomased kokkulepped on konkurentsiõigusega kooskõlas.
Prantsuse Vabariik lisab, et määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 alusel vastu võetud otsuse mõju liikmesriigi kohtu antavale hinnangule suureneb asjaomase sektori teiste ettevõtjatega kokku lepitavate kohustuste korral, mistõttu järjestikused kohustused võivad kujutada endast normi, millest liikmesriigi kohtul on raske kõrvale kalduda. Pealgi võib selle tulemusel, et kui liikmesriigi kohus leiab, et kõnealuse kokkuleppega ei rikuta ELTL artikli 101 lõiget 1, uuendab komisjon määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 2 punkti b alusel tingimata menetluse, liikmesriigi kohus komisjoni esialgse hinnangu kahtluse alla seadmisest hoiduda.
Komisjon, keda toetab BEUC, leiab sisuliselt, et Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–108 õigele seisukohale, et Paramounti võetud kohustuste täitmine ei sõltu kolmandate isikute nagu Groupe Canal + tahtest. Kui Paramount need kohustused välja pakkus, kasutas ta oma lepinguvabadust teatavate tingimustega enam mitte nõustuda või neid enda suhtes siduvaks pidada ning see otsus ei sõltu kolmandate isikute tahtest. Samuti ei jäta see, et komisjon on need kohustused vastu võtnud, Groupe Canal + ilma võimalusest pöörduda lepingulistes suhetes Paramountiga oma õiguste kaitseks liikmesriigi kohtusse. Juhul kui liikmesriigi kohus leiab, et asjasse puutuvate tingimustega ei rikuta ELTL artikli 101 lõiget 1 või et need vastavad sama artikli lõike 3 tingimustele, siis tuleb kõnealusel kohtul hinnata, kas tema lahendada oleva asja tulemusel võib Paramount vaidlusaluse otsusega siduvaks muudetud kohustusi rikkuda. Vältimaks seda, et nimetatud menetluse tulemus võib panna Paramounti kõnealuseid kohustusi rikkuma, võib liikmesriigi kohus keelduda nägemast ette, et asjasse puutuvad tingimused tuleb täita, kohustades samas Paramounti vastavalt kohaldatavale riigisisestele eeskirjadele kahju hüvitamisega kohustust samaväärse sooritusega täitma. Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 seda lahendust kaalunud.
Lisaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102 õigesti, et Groupe Canal + võib saavutada seda, et liikmesriigi kohus teeks otsuse, mis on komisjoni seisukohaga vastuolus, ja tunnistataks asjasse puutuvate tingimuste kehtivust. Euroopa Kohtu 23. novembri 2017. aasta otsuse kohtuasjas Gasorba jt (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
) punktist 29 tuleneb, et liikmesriigi kohus peab arvestama ainult komisjoni esialgset hinnangut, mis on antud vaidlusaluses otsuses, ning käsitlema seda kui kaudset või isegi esialgset tõendit asjasse puutuvate tingimuste konkurentsivastasuse kohta.
2)

Euroopa Kohtu hinnang
Analüüsides esimeses kohtuastmes esitatud kolmanda väite teist osa, mille kohaselt rikuti vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega selliste kolmandate isikute nagu Groupe Canal + lepingulisi õigusi, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89 ja 90 sisuliselt, et määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel vastu võetud otsus on siduv üksnes ettevõtjatele, kes on välja pakkunud „kohustuse“ selle sätte tähenduses, ning selle eesmärk või tagajärg ei saa olla niisugune, et see otsus muudab kohustuse siduvaks ettevõtjatele, kes seda välja ei pakkunud ega sellega ei nõustunud.
Nimelt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92, et kui kohustus seisneb kolmandale isikule õigusi ette nägeva lepingutingimuse täitmata jätmises, tähendaks see, kui komisjonile antaks õigus muuta see kohustus kolmanda isiku nagu Groupe Canal + suhtes siduvaks ilma, et viimane oleks selle välja pakkunud ja ilma et komisjon oleks tema suhtes menetlust algatanud, sekkumist asjasse puutuva ettevõtja lepinguvabadusse, mis läheb määruse nr 1/2003 artiklis 9 ette nähtust kaugemale.
Seejärel kontrollis Üldkohus asjaolu, kas vaidlusaluse otsuse sõnastust ja selle vastuvõtmise õiguslikku tausta arvestades sai selle eesmärk või tagajärg olla, et Paramounti poolt kõnealuse määruse artiklit 9 rikkudes välja pakutud kohustust saab pidada Groupe Canal + pakutud kohustuseks. Sellega seoses märkis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 kõigepealt, et otsusest ei tulene, et see kehtestaks mingi kohustuse sellistele Paramounti lepingupartneritele nagu Groupe Canal +.
Teiseks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 ühelt poolt, et see, kui Paramont võttis endale üldise kohustuse mitte esitada hagi nõudes, et televisiooniteenuse osutajad täidaksid oma kohustust mitte tegelda passiivse müügiga väljaspool territooriumi, mille suhtes neile ainuõigus oli antud, nagu ette nähtud vaidlusaluse otsuse lisa punkti 2.2 alapunktis a, tähendab automaatselt, et Paramount ei täida oma kohustust sellist müüki keelata, nagu see on ette nähtud viidatud lisa punkti 2.2 alapunktis b, ning teiselt poolt, et see kohustus seab omakorda automaatselt ohtu lepingulised õigused, mis on Paramounti lepingupartneritest televisiooniteenuse osutajatel Paramounti suhtes ja mis annavad igaühele neist absoluutse territoriaalse ainuõiguse iga televisiooniprogrammi sisu tootmise kohta sõlmitud litsentsilepingu eseme suhtes.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96, et antud kontekstis tekib küsimus, kas see tulemus tekib vaidlusalusest otsusest endast, millisel juhul oleks tegemist parandamatu tagajärjega kolmanda isiku suhtes, kes ei ole siduvaks muudetud kohustusi välja pakkunud ega nendega nõustunud, või kas Paramounti lubadus asjasse puutuvaid tingimusi enam mitte täita on sisuliselt tahteavaldus, mille Paramount teeb omal riisikol ja mis ei kahjusta tema lepingupartnerite võimalust pöörduda nende tingimuste täitmise nõudega liikmesriigi kohtu poole.
Lisaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 102 muu hulgas, et hagi raames, mille ettevõtja on esitanud oma lepinguliste õiguste kaitseks, mida on rikutud kohustustega, mille komisjon on määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 alusel vastu võetud otsuse alusel siduvaks muutnud, võib liikmesriigi kohus jõuda tulemuseni, mis osaliselt või täielikult erineb selles otsuses esitatud komisjoni esialgsest hinnangust konkurentsiõiguse seisukohast, ning leida, et tingimustega, millega võetakse asjaomased kohustused, ei ole ELTL artikli 101 lõiget 1 rikutud.
Lisaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 sisuliselt, et liikmesriigi kohtud on pädevad tegema otsust, mis võib panna Paramounti rikkuma vaidlusaluse otsusega siduvaks muudetud kohustusi.
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104 neist kaalutlustest, et vaidlusalune otsus ei kujuta endast sekkumist Groupe Canal + vabadusse esitada liikmesriigi kohtule hagi nõudega tuvastada asjasse puutuvate lepingutingimuste kooskõla ELTL artikli 101 lõikega 1, ja teha Paramounti suhtes järeldused vastavalt riigisisesele õigusele.
Ta järeldas kohtuotsuse punktis 106, et komisjon tegutses vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel talle määruse nr 1/2003 artikliga 9 antud pädevuse piires ja kaitses selle eesmärki, mille saavutamiseks juhindutakse menetlusökonoomia ja tõhususe kaalutlustest, kahjustamata Groupe Canal + lepingulisi või menetlusõigusi viisil, mis läheb nende eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale.
Groupe Canal + heidab Üldkohtule sisuliselt ette seda, et viimane rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta minimeeris Paramounti võetud ja vaidlusaluse otsusega siduvaks muudetud kohustuste mõju Groupe Canal + lepingulistele õigustele, väites, et Üldkohus lähtus ekslikust eeldusest, et neil õigustel põhinev hagi on selles kontekstis liikmesriigi kohtule juba esitatud.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et liidu institutsioonide aktid oleksid vastava õigusaktiga taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik (11. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Weiss jt,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Proportsionaalsuse põhimõtte rakendamine komisjoni poolt määruse nr 1/2003 artikli 9 kontekstis piirdub ainult selle kontrollimisega, et asjaomased kohustused lahendavad küsimusi, millest ta asjaomaseid ettevõtjaid teavitas, ning et viimased ei ole pakkunud vähem koormavaid kohustusi, mis sama hästi need küsimused lahendavad. Selle kontrolli läbiviimisel peab komisjon siiski arvesse võtma kolmandate isikute huve (29. juuni 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, punkt
).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 123 märkis, nõuab proportsionaalsuse põhimõte juhul, kui komisjon ei kontrolli kohustusi mitte lähtuvalt sellest, kas need on sobivad konkurentsi valdkonna küsimuste lahendamiseks, vaid arvestades nende mõju kolmandate isikute huvidele, et viimastele kuuluvad õigused ei muutuks sisutühjaks.
Selles kontekstis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92 õigesti sisuliselt, et see – kui komisjon muudab siduvaks ettevõtja välja pakutud kohustuse mitte kohaldada osasid lepingutingimusi sellise lepingupartneri nagu Groupe Canal + suhtes, kes seda välja ei pakkunud ja keda sellega seotud menetlus ei puudutanud, olukorras, kus tõendit tema nõustumise kohta võtta see kohustus ei ole esitatud kooskõlas heade tavade punktiga 128 – on lepingupartneri vabadusse sekkumine, mis ületab määruse nr 1/2003 artiklis 9 ette nähtut. Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 märkinud, et artikli 9 alusel vastu võetud vaidlusalusest otsusest ei nähtu, et sellega oleks Groupe Canal +-le otseselt pandud mis tahes kohustus, märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 95 samuti õigesti, et selle otsusega siduvaks muudetud Paramounti kohustused tähendavad automaatselt, et Paramount ei täida oma teatavaid lepingulisi kohustusi Groupe Canal + ees nende litsentsilepingu raames, mis jõustus 1. jaanuaril 2014.
On tõsi, nagu nähtub määruse nr 1/2003 põhjendusest 13, et otsused, mille komisjon võtab vastu selle määruse artikli 9 alusel, ei piira muu hulgas liikmesriikide kohtute õigust tuvastada ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumist ja teha konkreetsete juhtumite kohta otsuseid. Seega, kohustusi käsitlev otsus, mille komisjon võttis selle määruse artikli 9 lõike 1 alusel vastu teatavate ettevõtjatevaheliste lepingute suhtes, ei takista liikmesriigi kohtul kontrollida nende lepingute kooskõla konkurentsieeskirjadega ning vajaduse korral tuvastada ELTL artikli 101 lõike 2 alusel nende tühisust (23. novembri 2017. aasta kohtuotsus Gasorba jt,
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, punkt
).
Siiski on määruse nr 1/2003 artikli 16 lõike 1 esimeses lauses sätestatud, et kui liikmesriigi kohtud teevad ELTL artiklite 101 ja 102 alusel otsuseid kokkulepete, otsuste või tegevuse kohta, mis on juba komisjoni otsuse ese, ei tohi nende otsused minna vastuollu komisjoni otsusega.
Liikmesriigi kohtu otsus, mis kohustab määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 alusel vastu võetud otsusega siduvaks muudetud kohustusi võtnud ettevõtjat nende kohustustega vastuollu minema, oleks aga ilmselgelt selle otsusega vastuolus.
Sellest järeldub, et kui Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 sisuliselt, et liikmesriigi kohtud, kellele on esitatud hagi Groupe Canal + lepinguliste õiguste jõustamiseks, võivad vajaduse korral kohustada Paramounti rikkuma enda kohustusi, mis vaidlusaluse otsusega muudeti siduvaks, rikkus ta määruse nr 1/2003 artikli 16 lõike 1 esimest lauset.
Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast (14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Masterfoods ja HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika), mis nüüdseks on kodifitseeritud määruse nr 1/2003 artikli 16 lõike 1 teises lauses, et konkurentsieeskirjade järjekindel kohaldamine ja õiguskindluse üldpõhimõte nõuavad, et kui liikmesriikide kohtud võtavad seisukoha kokkulepete või tegevuse kohta, mis võivad olla komisjoni kavatsetava otsuse ese, väldivad nad otsuseid, mis lähevad ELTL artikli 101 lõike 1 ja artikli 102 ning ELTL artikli 101 lõike 3 alusel tehtava komisjoni otsusega vastuollu.
Kuna määruse nr 1/2003 artikli 9 lõikel 1 põhinevad otsused on selle sätte sõnastusest tulenevalt tehtud, „[k]ui komisjon kavatseb vastu võtta rikkumise lõpetamist nõudva otsuse“, tuleneb käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis osutatud kohtupraktikast, et nimetatud sättel põhineva otsuse korral ei saa liikmesriigi kohtud võtta asjaomase tegevuse kohta „negatiivseid“ otsuseid, millega tuvastatakse ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumise puudumine olukordades, kus komisjon võib sama määruse artikli 9 lõike 2 alusel veel menetluse uuendada ja vastavalt olukorrale teha rikkumist formaalselt tuvastava otsuse.
Seega rikkus Üldkohus õigusnormi ka siis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100, 102 ja 104 sisuliselt, et liikmesriigi kohus võib vajaduse korral otsustada, et selliste tingimustega, nagu on asjasse puutuvad tingimused, ei rikuta ELTL artikli 101 lõiget 1 ja kohus võib rahuldada ettevõtja hagi tema lepinguliste õiguste jõustamiseks, mida rikutakse komisjoni poolt siduvaks muudetud kohustustega, või kahju hüvitamiseks.
Sellest järeldub, et liikmesriigi kohtu sekkumine ei saa adekvaatselt ja tõhusalt korvata seda, et määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel otsuse tegemisel ei ole kontrollitud, kas meede on kolmandate isikute lepinguliste õiguste kaitse seisukohast proportsionaalne.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus eksis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–106 sisuliselt, et Paramounti lepingupartnerite, sealhulgas Groupe Canal + võimalus pöörduda liikmesriigi kohtusse võib korvata osutatud kohtuotsuse punktis 95 tuvastatud vaidlusaluse otsusega siduvaks muudetud Paramounti kohustuste mõju nende lepingupartnerite lepingulistele õigustele.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 meelde tuletas, märkis Euroopa Kohus 29. juuni 2010. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, punkt
) tõepoolest, et uurimismenetluse raames, mis puudutab kahte ettevõtjat, kes on sõlminud kokkuleppe, mille jõustumise tingimuseks on see, et komisjonilt saadakse sekkumatustõend või talle tehakse erand, ei tähenda see, et komisjon on ettevõtja välja pakutud individuaalsed kohustused siduvaks muutnud, et teistel ettevõtjatel puuduks õigus kaitsta oma võimalikke õigusi, mis tulenevad nende õigussuhetest esimesena nimetatud ettevõtjaga. Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 109, 110, 112 ja 113 kirjeldatud piiranguid, mis mõjutavad liikmesriigi kohtute pädevust, tuleb siiski tõdeda, et niisuguse kolmanda isiku nagu Groupe Canal + lepingulisi õigusi ei saa adekvaatselt kaitsta sellises kohtus esitatud hagi raames, kui komisjon muudab siduvaks kohustuse, mille kohaselt peab kolmanda isiku lepingupartner jätma selle kolmanda isiku ees täitmata teatavad kohustused, mis on vabatahtlikult võetud tingimusteta sõlmitud ja jõustunud lepingu alusel, olukorras kus komisjoni algatatud menetlus kolmandat isikut ei puudutanud.
Seega tuleb neljanda väite teise osaga nõustuda.
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, kui Üldkohus hindas vaidlusaluse otsuse proportsionaalsust seoses kolmandate isikute huvide kahjustamisega.
Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
VI.

Hagimenetlus Üldkohtus
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimeses lõigus on sätestatud, et juhul kui Euroopa Liidu Kohus tühistab Üldkohtu otsuse, võib ta ise teha asjas lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
Käesoleval juhul on see nii.
Esimeses kohtuastmes esitatud kolmanda väite teises osas väidab Groupe Canal + sisuliselt, et tehes vaidlusaluse otsusega siduvaks Paramounti kohustused, rikkus komisjon ebaproportsionaalselt selliste kolmandate isikute nagu Groupe Canal + lepingulisi õigusi ja rikkus seega proportsionaalsuse põhimõtet.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktist 107 nähtub, tähendaks juhul, kui võetud kohustus seisneb kolmandale isikule õigusi ette nägeva lepingutingimuse täitmata jätmises, komisjonile õiguse andmine selle kohustuse muutmist kolmanda isiku suhtes siduvaks ilma, et viimane oleks selle välja pakkunud ja ilma et tema suhtes oleks komisjoni menetlust algatatud, sekkumist asjasse puutuva ettevõtja lepinguvabadusse, mis läheks kaugemale määruse nr 1/2003 artiklis 9 ette nähtust.
Kuigi käesolevas asjas nähtub toimikust, et vaidlusaluses otsuses ei kehtestata kohustusi Paramounti lepingupartneritest televisiooniteenuse osutajatele, on siiski tõsi, nagu Euroopa Kohus käesoleva kohtuotsuse punktis 107 sisuliselt tõdes, et kohustused, mis vaidlusaluse otsusega siduvaks muudeti, seadsid omakorda automaatselt ohtu lepingulised õigused, mis on Paramounti lepingupartneritest televisiooniteenuse osutajatel Paramounti suhtes ja mis annavad igaühele neist absoluutse territoriaalse ainuõiguse iga tasulise televisiooniprogrammi sisu tootmise kohta sõlmitud litsentsilepingu eseme suhtes. Nimelt on Paramount selle otsuse kohaselt kohustatud mitte täitma teatavaid kohustusi, mille eesmärk on tagada see ainuõigus, mis tuleneb nende televisiooniteenuse osutajatega sõlmitud lepingutest, eelkõige nendest, mis on ette nähtud Groupe Canal +-ga 1. jaanuaril 2014 jõustunud litsentsilepingu tingimustes 3 ja 12.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 125 sisuliselt märkis, võivad sellised kohustused olla tähtis osa majanduslikust tasakaalust, mille need televisiooniteenuse osutajad ja Paramount oma lepinguvabadust kasutades kindlaks määrasid.
Nagu nähtub apellatsioonkaebuse neljanda väite teise osa analüüsist ja täpsemini käesoleva kohtuotsuse punktidest 108–117, ei saa neil asjaoludel Paramounti lepingupartnerite, sealhulgas Groupe Canal + võimalus pöörduda liikmesriigi kohtusse vaidlusaluse otsuse seda mõju lepingupartnerite lepingulistele õigustele adekvaatselt korvata. Sellest järeldub, et muutes nimetatud otsusega Paramounti kohustused siduvaks, muutis komisjon käesoleva kohtuotsuse punktis 106 mainitud nõuet rikkudes sisutühjaks kolmandate isikute, sealhulgas Groupe Canal + lepingulised õigused Paramounti suhtes, ning rikkus seega proportsionaalsuse põhimõtet.
Järelikult tuleb esimeses kohtuastmes esitatud kolmanda väite teise osaga nõustuda ja seega vaidlusalune otsus tühistada, ilma et oleks vaja analüüsida esimeses kohtuastmes esitatud muid argumente ja väiteid.
VII.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Groupe Canal +, EFADs, UPC ja C More Entertainment AB on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Groupe Canal +, EFADs‑i ja UPC kohtukulud käesolevas apellatsioonimenetluses ja esimeses kohtuastmes ning C More Entertainment AB kohtukulud esimeses kohtuastmes välja mõista komisjonilt, ja jätta viimase kohtukulud tema enda kanda.
Kuna Prantsuse Vabariik ei ole palunud kohtukulusid komisjonilt välja nõuda, tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda.
Kodukorra artikli 140 lõike 3 alusel, mida vastavalt kodukorra artikli 184 lõikele 1 kohaldatakse apellatsioonimenetluste suhtes, tuleb BEUC kui menetlusse astuja Üldkohtus kantud kohtukulud jätta tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Groupe Canal + vs. komisjon (
T‑873/16
,
EU:T:2018:904
).

2.
Tühistada Euroopa Komisjoni 26. juuli 2016. aasta otsus, milles käsitletakse ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohast menetlust (juhtum AT.40023 – Piiriülene juurdepääs tasulistele televisiooniteenustele).

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Groupe Canal + SA, European Film Agency Directors – EFADs‑i, Union des producteurs de cinéma (UPC) kohtukulud käesolevas apellatsioonimenetluses ja esimeses kohtuastmes ning C More Entertainment AB kohtukulud esimeses kohtuastmes.

4.
Jätta Prantsuse Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.

5.
Jätta Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC) kohtukulud tema enda kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.