CELEX: 62019CJ0488
Predhodno odločanje
Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah
Evropski nalog za prijetje
Okvirni sklep 2002/584/PNZ
Področje uporabe
Člen 8(1)(c)
Pojem ‚izvršljiva sodba‘
Kaznivo dejanje, v zvezi s katerim je sodišče tretje države izreklo obsodbo
Kraljevina Norveška
Sodba, ki jo odreditvena država prizna in izvrši na podlagi dvostranskega sporazuma
Člen 4, točka 7(b)
Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje
Ekstrateritorialnost kaznivega dejanja

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na uporabo Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (
UL 2009, L 81, str. 24
) (v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584), in razlago člena 4, točki 1 in 7(b), tega sklepa.
Ta predlog je bil vložen v okviru izvršitve – na Irskem – evropskega naloga za prijetje, izdanega zoper JR, da bi ta v Litvi prestal zaporno kazen, na katero ga je obsodilo norveško sodišče zaradi trgovine s prepovedanimi drogami. Republika Litva je to sodbo priznala na podlagi dvostranskega sporazuma o priznavanju in izvrševanju sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so bile naložene zaporne kazni ali ukrepi odvzema prostosti, ki sta ga 5. aprila 2011 sklenili Kraljevina Norveška in Republika Litva (v nadaljevanju: dvostranski sporazum z dne 5. aprila 2011).
Pravni okvir
Pravo Unije
Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru
Kraljevina Norveška je pogodbenica Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3).
Sporazum o izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda z dne 18. maja 1999
Člen 2 Sporazuma med Svetom Evropske unije in Republiko Islandijo ter Kraljevino Norveško o pridružitvi obeh k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda z dne 18. maja 1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 32, str. 4) določa, da Republika Islandija in Kraljevina Norveška izvajata in uporabljata schengenski pravni red ter pravne akte Unije, na katere se ta sporazum nanaša.
Sporazum o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško
Sporazum med Evropsko unijo ter Republiko Islandijo in Kraljevino Norveško o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško (
UL 2006, L 292, str. 2
), ki je bil v imenu Unije odobren s členom 1 Sklepa Sveta 2014/835/EU z dne 27. novembra 2014 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko unijo ter Republiko Islandijo in Kraljevino Norveško o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško (
UL 2014, L 343, str. 1
), je začel veljati 1. novembra 2019.
V preambuli tega sporazuma je med drugim navedeno, da pogodbenice izražajo medsebojno zaupanje v strukturo in delovanje svojih pravnih sistemov ter v sposobnost vseh pogodbenic, da zagotovijo pravično sojenje.
Okvirni sklep 2002/584
V uvodnih izjavah 5, 6, 7 in 8 Okvirnega sklepa 2002/584 je navedeno:
„(5)
Zastavljeni cilj Unije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami članicami in njegovo nadomestitev s sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi. Nadalje uvedba novega poenostavljenega sistema predaje osumljenih ali obsojenih oseb zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni omogoča, da se odpravijo sedaj zapleteni in zamudni postopki izročitve. Tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami, bi moralo [biti], v območju svobode, varnosti in pravice, v kazenskopravnih zadevah nadomestiti sistem [nadomeščeno s sistemom] prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe.
(6)
Evropski nalog za prijetje, kot ga predvideva ta okvirni sklep, je na področju kazenskega prava prvi konkretni ukrep izvajanja načela medsebojnega priznavanja, o katerem je Evropski svet navedel, da je ‚temeljni kamen‘ pravosodnega sodelovanja.
(7)
Ker cilja o nadomestitvi sistema večstranske izročitve oseb, ki se je oblikoval na podlagi Evropske konvencije o izročitvi z 13. decembra 1957, ni mogoče zadostno uresničiti z enostranskim delovanjem držav članic in ga je torej, zaradi njegovega obsega in učinkov, laže uresničiti na ravni Unije, lahko Svet sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti […].
(8)
Odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje morajo biti pod zadostnim nadzorom, kar pomeni, da bo pravosodni organ države članice, kjer bodo zahtevano osebo prijeli, moral odločiti o njeni predaji.“
Člen 1 tega okvirnega sklepa, naslovljen „Opredelitev evropskega naloga za prijetje in obveznost njegove izvršitve“, določa:
„1.   Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani druge države članice z namenom uvesti kazenski postopek ali izvršiti kazen zapora ali ukrep, vezan na odvzem prostosti.
2.   Države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na osnovi načela medsebojnega priznavanja in v skladu z določbami tega okvirnega sklepa.
3.   Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 Pogodbe o Evropski uniji.“
Člen 2 navedenega okvirnega sklepa, ki se nanaša na njegovo področje uporabe, določa:
„1.   Evropski nalog za prijetje se lahko izda za dejanja, ki se po pravu odreditvene države članice kaznujejo z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti najmanj 12 mesecev ali, kadar sta kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti izrečena, za kazni do najmanj štirih mesecev.
2.   Naslednja kazniva dejanja, če so v odreditveni državi članici kazniva z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti do najmanj treh let in kot so opredeljena po pravu odreditvene države članice, so po tem okvirnem sklepu in brez ugotavljanja dvojne kaznivosti storjenega dejanja razlog za predajo osebe na podlagi evropskega naloga za prijetje:
[…]
–
nedovoljena trgovina s prepovedanimi drogami,
[…]
4.   Pri drugih kaznivih dejanjih, ki niso zajeta v odstavku 2, se zahtevana oseba lahko preda pod pogojem, da dejanja, za katera je bil odrejen nalog za prijetje, po zakonu izvršitvene države članice pomenijo kaznivo dejanje, kakršnikoli že so njegovi sestavni elementi ali opis.“
Člen 4 tega okvirnega sklepa, naslovljen „Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, določa:
„Izvršitveni pravosodni organ lahko zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje:
1.
če, v katerem od primerov iz člena 2(4), dejanje, na katerem temelji evropski nalog za prijetje, po zakonu izvršitvene države članice ni kaznivo dejanje; […]
[…]
5.
če izvršitveni pravosodni organ dobi obvestilo, da je zahtevani osebi tretja država izrekla pravnomočno sodbo za ista dejanja, pod pogojem, da je v primeru izrečene kazni ta kazen že prestana ali se prestaja ali se po zakonodaji kaznujoče države ne more več izvršiti;
[…]
7.
kadar evropski nalog za prijetje zadeva kazniva dejanja, ki:
(a)
se po zakonodaji izvršitvene države članice obravnavajo, kakor da so bila v celoti ali deloma storjena na ozemlju izvršitvene države članice ali na kraju, ki se kot tak šteje; ali
(b)
so bila storjena zunaj ozemlja odreditvene države članice, zakonodaja izvršitvene države članice pa ne dovoljuje kazenskega pregona za ista kazniva dejanja, kadar so storjena zunaj njenega ozemlja.“
Člen 4a Okvirnega sklepa 2002/584 ureja izvršitev evropskih nalogov za prijetje, izdanih za izvršitev zaporne kazni ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti, če zadevna oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z odločbo.
Člen 5 tega okvirnega sklepa omogoča, da za izvršitev evropskega naloga za prijetje velja eden od pogojev iz tega člena.
Člen 8 Okvirnega sklepa, naslovljen „Vsebina in oblika evropskega naloga za prijetje“, v odstavku 1 določa:
„Evropski nalog za prijetje vsebuje naslednje podatke podane v skladu z obrazcem v prilogi:
[…]
(c)
dokazilo o izvršljivi sodbi, nalogu za prijetje ali kateri koli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom, ki sodi v okvir členov 1 in 2;
(d)
zakonska označba kaznivega dejanja, zlasti glede na člen 2;
(e)
opis okoliščin, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, vključno s časom, krajem in stopnjo vpletenosti zahtevane osebe;
(f)
odmerjena kazen v primeru končne [pravnomočne] sodbe ali predpisane možne kazni, ki jih za to kaznivo dejanje predvideva zakonodaja odreditvene države članice;
[…]“
Člen 15 tega okvirnega sklepa določa:
„1.   Izvršitveni pravosodni organ odloči, v časovnih rokih in pod pogoji, opredeljenimi v tem okvirnem sklepu, ali bo predal prijeto osebo.
2.   Če izvršitveni pravosodni organ ugotovi, da podatki, ki mu jih je poslala odreditvena država članica, ne zadostujejo za odločitev o predaji, zahteva, da se mu nujno pošljejo potrebne dodatne informacije, zlasti v zvezi s členi 3 do 5 in členom 8, in lahko določi rok za njihovo […]prejetje, pri tem pa mora upoštevati časovne roke določene v člen[u] 17.
3.   Odreditveni pravosodni organ lahko izvršitvenemu pravosodnemu organu kadarkoli pošlje kakršenkoli dodaten koristen podatek.“
Člen 31 Okvirnega sklepa 2002/584, naslovljen „Razmerje do drugih pravnih aktov“, določa:
„1.   Brez poseganja v uporabo konvencij v odnosih med državami članicami in tretjimi državami ta okvirni sklep s 1. januarjem 2004 nadomesti ustrezne določbe naslednjih konvencij, ki se uporabljajo na področju izročitve oseb v odnosih med državami članicami:
(a)
Evropske konvencije o izročitvi z 13. decembra 1957, njenega dodatnega protokola z [dne ] 15. oktobra 1975, in drugega dodatnega protokola z [dne] 17. marca 1978 in Evropske konvencije o zatiranju terorizma z [dne] 27. januarja 1977, v delu, v katerem ta konvencija ureja izročitev oseb;
[…]
2.   Države članice lahko tudi potem, ko bo ta okvirni sklep sprejet, uporabljajo veljavne dvostranske in večstranske sporazume in dogovore, če ti sporazumi in dogovori širijo cilje tega okvirnega sklepa ter pomagajo poenostaviti in pospešijo postopke predaje oseb, ki so predmet evropskih nalogov za prijetje.
[…]“
Okvirni sklep 2008/909/PNZ
Člen 3(1) Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (
UL 2008, L 327, str. 27
) določa:
„Namen tega okvirnega sklepa je določiti pravila, na podlagi katerih država članica […] zaradi lažje socialne rehabilitacije obsojene osebe prizna sodbo in izvrši kazensko sankcijo.“
Člen 17(1) navedenega okvirnega sklepa določa:
„Izvrševanje kazenske sankcije ureja pravo države izvršiteljice. Samo organi države izvršiteljice so ob upoštevanju odstavkov 2 in 3 pristojni za odločanje o postopkih za izvrševanje in sprejemanje vseh s tem povezanih ukrepov, vključno z razlogi za predčasni ali pogojni odpust.“
Okvirni sklep 2008/947/PNZ
V uvodni izjavi 8 Okvirnega sklepa Sveta 2008/947/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb in pogojnih odločb zaradi zagotavljanja nadzorstva nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami (
UL 2008, L 337, str. 102
) je navedeno:
„Namen vzajemnega priznavanja in nadzorstva nad pogojnimi kaznimi, pogojnimi odložitvami izreka kazni, alternativnimi sankcijami in odločbami o pogojnem odpustu je povečati možnosti za ponovno vključitev obsojene osebe v družbo, tako da se ji omogoči vzdrževanje družinskih, jezikovnih, kulturnih in drugih vezi, pa tudi izboljšati spremljanje izpolnjevanja spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij ter tako preprečiti povratništvo in ustrezno upoštevati varstvo žrtev in širše javnosti.“
Člen 1(1) tega okvirnega sklepa določa:
„Namen tega okvirnega sklepa je olajšati socialno rehabilitacijo obsojene osebe in izboljšati varstvo žrtev in širše javnosti ter olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij v primeru storilcev kaznivih dejanj, ki ne prebivajo v državi izreka obsodbe. Da bi dosegli te cilje, ta okvirni sklep določa pravila, po katerih država članica, ki ni država članica, v kateri je bila zadevna oseba obsojena, prizna sodbe in, kjer je to primerno, pogojne odločbe in nadzoruje spremljevalne ukrepe, naložene na podlagi sodbe, ali alternativne sankcije iz take sodbe ter sprejema vse druge odločitve v zvezi s to sodbo, razen če je to v okvirnem sklepu določeno drugače.“
Irsko pravo
Zakon o evropskem nalogu za prijetje iz leta 2003
Člen 5 European Arrest Warrant Act 2003 (zakon o evropskem nalogu za prijetje iz leta 2003) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, s katerim se izvaja Okvirni sklep 2002/584, določa:
„Za namene tega zakona kaznivo dejanje, na katero se nanaša evropski nalog za prijetje, ustreza kaznivemu dejanju po [irskem] pravu, če bi storitev ali opustitev, s katero se izvrši kaznivo dejanje, v primeru, da bi bila na dan izdaje evropskega naloga za prijetje izvršena na [Irskem], pomenila kaznivo dejanje po [irskem] pravu.“
Člen 10(d) tega zakona določa:
„Če pravosodni organ v odreditveni državi izda evropski nalog za prijetje v zvezi z osebo,
[…]
(d)
ki ji je bila v zadevni državi izrečena zaporna kazen ali ji je bila odvzeta prostost zaradi kaznivega dejanja, na katero se nanaša evropski nalog za prijetje, se tej osebi v skladu z določbami tega zakona odvzame prostost in se preda odreditveni državi.“
Člen 44 navedenega zakona iz leta 2003 določa:
„V skladu s tem zakonom se oseba ne preda, če je bilo kaznivo dejanje iz evropskega naloga za prijetje, izdanega v zvezi s to osebo, storjeno ali domnevno storjeno zunaj odreditvene države in storitev ali opustitev, ki pomeni kaznivo dejanje, ni kaznivo dejanje po [irskem] pravu, ker ni bila storjena na [Irskem].“
Zakon o nedovoljeni uporabi prepovedanih drog iz leta 1977
Člen 15(1) Misuse of Drugs Act, 1977 (zakon o nedovoljeni uporabi prepovedanih drog iz leta 1977), kakor je bil spremenjen, določa:
„Kdor zakonito ali nezakonito poseduje prepovedano drogo za namene prodaje ali drugačne dobave drugemu v nasprotju z določbami iz člena 5 tega zakona, stori kaznivo dejanje.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
JR je litovski državljan. Januarja 2014 je bil na Norveškem prijet z veliko količino prepovedanih drog, za katere se je zavezal, da jih bo dobavil iz Litve proti plačilu. S sodbo z dne 28. novembra 2014 ga je norveško sodišče, in sicer Heggen og Frøland tingrett (okrožno sodišče za Heggen in Frøland, Norveška), obsodilo na zaporno kazen štirih let in šestih mesecev zaradi kaznivega dejanja „nezakonite dobave zelo velike količine prepovedanih drog“, ki je po norveškem kazenskem zakoniku kazniva. Ta sodba je postala pravnomočna.
Jurbarko rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Jurbarkasu, Litva) je s sodbo z dne 18. junija 2015 na podlagi dvostranskega sporazuma z dne 5. aprila 2011 priznalo norveško sodbo z dne 28. novembra 2014, da bi se kazen lahko izvršila v Litvi.
Norveški organi so 7. aprila 2016 JR predali litovskim organom.
Pristojni organi so novembra 2016 pogojno izpustili JR, skupaj z ukrepi „intenzivnega nadzora“. Ker JR ni spoštoval pogojev, ki so mu bili naloženi, je Marijampolės apylinkės teismo Jurbarko rūmai (okrožno sodišče v Marijampolėju, senat za Jurbarkas, Litva) z odločbo z dne 5. februarja 2018 odredilo izvršitev preostanka zaporne kazni, to je eno leto, sedem mesecev in 24 dni.
JR je pobegnil in odšel na Irsko. Litovski organi so 24. maja 2018 izdali evropski nalog za prijetje zaradi njegove predaje.
JR je bil januarja 2019 prijet na Irskem in obsojen na zaporno kazen zaradi kaznivih dejanj, storjenih v tej državi članici, povezanih s posedovanjem prepovedanih drog. Predložitveno sodišče, in sicer High Court (višje sodišče, Irska), navaja, da bi morala biti izvršitev te kazni končana 21. oktobra 2019.
Hkrati se je začel postopek v zvezi z izvršitvijo evropskega naloga za prijetje. JR pred predložitvenim sodiščem nasprotuje svoji predaji litovskim organom z obrazložitvijo, prvič, da bi lahko njegovo izročitev zahtevala le Kraljevina Norveška, in drugič, da bi Irska zaradi ekstrateritorialnosti zadevnega kaznivega dejanja, in sicer dejstva, da je bilo storjeno v drugi državi, in ne v odreditveni državi, v obravnavanem primeru v Litvi, morala izvršitev naloga zavrniti.
High Court (višje sodišče) meni, da je treba v obravnavanem primeru uporabiti Okvirni sklep 2002/584. Čeprav je bila zadevna obsodba izrečena v tretji državi, je bila vseeno priznana in izvršena v državi članici. Člen 1 tega okvirnega sklepa naj bi torej zadnjenavedeni državi omogočal izdajo evropskega naloga za prijetje zaradi izvršitve preostale kazni.
Vendar to sodišče meni, da mora v zvezi z razlogom za neizvršitev, na katerega se sklicuje JR, preučiti pogoje iz člena 4, točki 1 in 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584.
Po eni strani naj bi bilo treba v skladu s točko 1 tega člena, če odreditvena država ni pojasnila, da zadevno kaznivo dejanje spada na področje uporabe člena 2(2) Okvirnega sklepa 2002/584, dokazati dvojno kaznivost. V zvezi s tem naj bi bilo treba preveriti, ali bi oseba, ki bi prevažala količino prepovedanih drog, ki jih je dobavil JR, storila kaznivo dejanje po irskem zakonu. Po drugi strani naj bi bilo treba na podlagi člena 4, točka 7(b), tega okvirnega sklepa najprej preveriti, ali je treba zadevno kaznivo dejanje, ki je bilo storjeno v tretji državi, opredeliti kot „ekstrateritorialno“, in če je tako, ali irsko pravo dovoljuje pregon takih kaznivih dejanj, storjenih zunaj irskega ozemlja.
Predložitveno sodišče zlasti v zvezi z ekstrateritorialnostjo sprašuje o upoštevnosti okoliščine, da je JR storil pripravljalna dejanja v odreditveni državi članici. Če bi bilo treba ta dejanja upoštevati za namene uporabe Okvirnega sklepa 2002/584, kaznivo dejanje ne bi bilo ekstrateritorialno in se zato razlog za fakultativno neizvršitev iz člena 4, točka 7(b), tega okvirnega sklepa ne bi uporabil.
V teh okoliščinah je High Court (višje sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali se Okvirni sklep [2002/584] uporablja v položaju, ko je bila zahtevana oseba obsojena na zaporno kazen v tretji državi, vendar je bila v skladu z dvostransko pogodbo med zadevno tretjo državo in odreditveno državo sodba iz tretje države priznana v odreditveni državi ter izvršena v skladu z zakoni odreditvene države?
2.
Če je tako, kako naj izvršitveni pravosodni organ v okoliščinah, ko je izvršitvena država članica v svoji nacionalni zakonodaji uporabila razloge za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje, določene v členu 4, točka 1 in točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584, sprejme odločitev v zvezi s kaznivim dejanjem, za katero se navaja, da je bilo storjeno v tretji državi, vendar pa okoliščine zadevnega kaznivega dejanja kažejo na to, da so se pripravljalna dejanja zgodila v odreditveni državi?“
Postopek pred Sodiščem
Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 107 in naslednjih Poslovnika Sodišča. Sodišče je 10. julija 2019 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalne pravobranilke odločilo, da temu predlogu ni treba ugoditi.
Predložitveno sodišče je podredno predlagalo, naj se izvede hitri postopek predhodnega odločanja, določen v členu 105(1) Poslovnika Sodišča. Ta predlog je bil zavrnjen z odločbo predsednika Sodišča z dne 12. avgusta 2019.
Ta odločba je bila utemeljena z ugotovitvijo, da Sodišče na podlagi obrazložitve predlogov predložitvenega sodišča ni moglo ugotoviti, ali je treba zadevo obravnavati po hitrem postopku, o čemer je bilo to sodišče obveščeno.
Predložitveno sodišče je namreč v utemeljitev svojih predlogov za izvedbo nujnega oziroma, podredno, hitrega postopka predhodnega odločanja navedlo le, da „bodo odgovori na postavljeni vprašanji ‚odločilni za presojo pravnega položaja‘ [nasprotne stranke], zlasti pa bodo vplivali na to, ali bo nasprotna stranka predana Litvi ali pa izpuščena iz zapora, ko se izteče zaporna kazen, izrečena zoper njo, kar bo 21. oktobra 2019 ali približno v tem času“.
Vendar to sodišče nikakor ni pojasnilo razlogov, iz katerih meni, da bi bili odgovori Sodišča lahko odločilni za morebitno izpustitev JR, in tega, v katerih okoliščinah bi lahko prišlo do take izpustitve. Poleg tega iz predložitvene odločbe ni razvidno, ali JR na podlagi zadevnega evropskega naloga za prijetje ostane ali bi dejansko moral ostati v priporu po 21. oktobru 2019 ali pa so oziroma bi lahko bili na primer predvideni manj omejevalni ukrepi.
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1) in člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je evropski nalog za prijetje mogoče izdati na podlagi sodne odločbe odreditvene države članice, s katero je bila v tej državi članici odrejena izvršitev kazni, ki jo je izreklo sodišče tretje države, če je bila zadevna sodba na podlagi dvostranskega sporazuma med tema državama priznana z odločbo sodišča odreditvene države članice.
Člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 določa, da mora evropski nalog za prijetje vsebovati informacije o izvršljivi sodbi, nalogu za prijetje ali kateri koli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom, ki spada v okvir členov 1 in 2 tega okvirnega sklepa.
Iz tega besedila izhaja, da mora evropski nalog za prijetje temeljiti na nacionalni sodni odločbi, kar pomeni, da gre za odločbo, ki je ločena od odločitve o izdaji navedenega evropskega naloga za prijetje (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točki
in
). To odločbo mora ne glede na to, ali gre za sodbo ali drugo sodno odločbo, nujno izdati sodišče ali drug sodni organ države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 10. novembra 2016, Özçelik,
C‑453/16 PPU
,
EU:C:2016:860
, točki
in
).
Kot je namreč razsodilo Sodišče, se okvirni sklep uporablja le za države članice, ne pa za tretje države (sodba z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, točka
).
V obravnavanem primeru je iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, razvidno, da je norveško sodišče 28. novembra 2014 JR, litovskega državljana, obsodilo na zaporno kazen štirih let in šestih mesecev ter da je bila ta sodba z odločbo litovskega sodišča, sprejeto 18. junija 2015 na podlagi dvostranskega sporazuma z dne 5. aprila 2011, v Litvi priznana in izvršljiva. Litovski organi so novembra 2016 JR pogojno izpustili. Vendar je bila zaradi nespoštovanja pogojev, vezanih na to izpustitev, z odločbo z dne 5. februarja 2018 odrejena izvršitev preostanka zaporne kazni. Zadevni evropski nalog za prijetje je bil izdan na podlagi zadnjenavedene odločbe.
Kot je bilo navedeno v točkah 43 in 44 te sodbe, sodba, ki jo izda sodišče tretje države, sama po sebi ne more biti podlaga za evropski nalog za prijetje.
Vendar lahko akt sodišča odreditvene države, s katerim se prizna taka sodba in s katerim je ta izvršljiva, in poznejše odločbe, ki so jih sodni organi te države sprejeli za izvršitev priznane sodbe (v nadaljevanju: akti o priznavanju in izvrševanju), izpolnjujejo zahteve iz člena 1(1), člena 2(1) in člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu poudariti, da so akti o priznavanju in izvrševanju sodne odločbe v smislu teh določb, če so jih sodni organi države članice sprejeli zaradi izvršitve kazni zapora (glej po analogiji sodbo z dne 13. januarja 2021, MM,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
, točki
in
).
Na drugem mestu, če ti akti omogočajo izvršitev sodbe v tej isti državi članici, jih je treba glede na posamezni primer opredeliti kot „izvršljivo sodbo“ ali „izvršljivo odločbo“.
Na tretjem in zadnjem mestu, iz namena in cilja teh aktov, in sicer izvršitve obsodbe, izhaja, da spadajo na področje uporabe členov 1 in 2 Okvirnega sklepa 2002/584, če je bila z zadevno obsodbo izrečena kazen odvzema prostosti najmanj štirih mesecev.
Poudariti je namreč treba, kot je razvidno iz točke 44 sklepnih predlogov generalne pravobranilke, da je področje uporabe členov 1 in 2 Okvirnega sklepa 2002/584 opredeljeno glede na namen in cilj sodne odločbe, ki bi bila podlaga za evropski nalog za prijetje. V zvezi s tem je iz člena 1(1) tega okvirnega sklepa razvidno, da se tak nalog za prijetje izda z namenom predaje zahtevane osebe zaradi uvedbe kazenskega postopka ali zaradi izvršitve kazni zapora ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti. Poleg tega je v skladu s členom 2(1) navedenega okvirnega sklepa v zvezi z izvršitvijo izrečene zaporne kazni izdaja evropskega naloga za prijetje pogojena s tem, da gre za najmanj štiri mesece.
Vendar se s temi določbami ne zahteva, da kazen, ki jo je treba izvršiti, izhaja iz sodbe, ki so jo izdala sodišča odreditvene države članice ali sodišča druge države članice. Tako ne vsebujejo nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da Okvirnega sklepa 2002/584 ni mogoče uporabiti, če bi zaporno kazen izreklo sodišče tretje države in jo z odločbo priznalo sodišče odreditvene države članice. Zato člena 1 in 2 Okvirnega sklepa 2002/584 ne nasprotujeta izdaji evropskega naloga za prijetje zaradi izvršitve zaporne kazni najmanj štirih mesecev na podlagi aktov o priznavanju in izvrševanju.
Poleg tega je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pravila sekundarnega prava Unije razlagati in uporabljati ob spoštovanju temeljnih pravic, katerih sestavni del je spoštovanje pravice do obrambe, ki izhaja iz pravice do poštenega sojenja, določene v členih 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (sodba z dne 10. avgusta 2017, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, točka
).
Kot je generalna pravobranilka opozorila v točki 49 sklepnih predlogov, je treba Okvirni sklep 2002/584 razlagati tako, da se zagotovi spoštovanje temeljnih pravic zadevnih oseb, ne da bi bila s tem ogrožena učinkovitost sistema pravosodnega sodelovanja med državami članicami, v katerem je evropski nalog za prijetje, kot ga je določil zakonodajalec Unije, eden od njegovih bistvenih elementov (sodba z dne 1. avgusta 2017, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, točka
).
Zato morajo pravosodni organi države članice, kadar izdajo evropski nalog za prijetje, da bi v tej državi članici zagotovili izvršitev zaporne kazni, ki jo je izreklo sodišče tretje države, katere odločba je bila priznana v navedeni državi članici, skrbeti za spoštovanje zahtev, ki so neločljivo povezane s sistemom evropskega naloga za prijetje na področju postopka in temeljnih pravic.
Ta sistem vključuje varstvo na dveh ravneh, ki mora biti zagotovljeno zahtevani osebi, saj je sodnemu varstvu, določenem na prvi ravni ob sprejetju nacionalne sodne odločbe, dodano varstvo, ki mora biti zagotovljeno na drugi ravni ob izdaji evropskega naloga za prijetje, do katere lahko pride, odvisno od primera, hitro po sprejetju navedene nacionalne sodne odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 2016, Bob-Dogi,
C 241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
).
To varstvo pomeni, da je treba odločbo, ki izpolnjuje zahteve učinkovitega sodnega varstva, sprejeti vsaj na eni od dveh ravni navedenega varstva (sodba z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Državni tožilec v Bruslju),
C‑627/19 PPU
,
EU:C:2019:1079
, točka
).
Da bi se zadostilo tem zahtevam, kadar pravosodni organi države članice priznajo sodbo, s katero je sodišče tretje države izreklo zaporno kazen, in se odločijo, da po tem priznanju izdajo evropski nalog za prijetje, mora pravo te države članice vsaj na eni od dveh ravni varstva določiti sodni nadzor, s katerim je mogoče preveriti, ali so bile v okviru postopka, v katerem je bila v tretji državi sprejeta sodba, ki je bila pozneje priznana v odreditveni državi, temeljne pravice obsojene osebe in zlasti pravice, ki izhajajo iz členov 47 in 48 Listine, spoštovane.
V primeru dvoma glede spoštovanja obveznosti, naštetih v prejšnji točki, se mora izvršitveni pravosodni organ v skladu s členom 15(2) Okvirnega sklepa 2002/584 obrniti na odreditveno državo članico, da mu ta predloži potrebna pojasnila, na podlagi katerih lahko odloči o predaji.
Poleg tega je treba ugotoviti, da se spor o glavni stvari nanaša na evropski nalog za prijetje, ki je bil izdan na podlagi aktov o priznavanju in izvrševanju sodbe, ki jo je izdalo sodišče Kraljevine Norveške, tretje države, ki ima privilegirane odnose z Unijo, ki presegajo okvir gospodarskega in trgovinskega sodelovanja, saj je stranka Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, sodeluje v skupnem evropskem azilnem sistemu, izvaja in uporablja schengenski pravni red ter je z Unijo sklenila Sporazum o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško, ki je začel veljati 1. novembra 2019. Pogodbenice tega sporazuma so v preambuli izrazile medsebojno zaupanje v strukturo in delovanje svojih pravnih sistemov ter v svojo sposobnost zagotavljanja pravičnega sojenja.
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1) in člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je evropski nalog za prijetje mogoče izdati na podlagi sodne odločbe odreditvene države članice, s katero je odrejena izvršitev kazni, ki jo je izreklo sodišče tretje države, v tej državi članici, če je bila zadevna sodba na podlagi dvostranskega sporazuma med tema državama priznana z odločbo sodišča odreditvene države članice. Vendar je izdaja evropskega naloga za prijetje pogojena, prvič, s tem, da je bila zahtevana oseba obsojena na kazen odvzema prostosti najmanj štirih mesecev, in drugič, s tem, da so bile v postopku, v katerem je bila v tretji državi izdana sodba, ki je bila pozneje priznana v odreditveni državi članici, spoštovane temeljne pravice in zlasti obveznosti, ki izhajajo iz členov 47 in 48 Listine.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je treba v primeru evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan na podlagi sodne odločbe odreditvene države članice, s katero je dovoljeno, da se v tej državi članici izvrši kazen, ki jo je izreklo sodišče tretje države, v primeru, v katerem je bilo zadevno kaznivo dejanje storjeno na ozemlju zadnjenavedene države, pri odgovoru na vprašanje, ali je bilo to kaznivo dejanje storjeno „zunaj ozemlja odreditvene države članice“, upoštevati okoliščino, da so bila v odreditveni državi članici storjena pripravljalna dejanja.
Najprej je treba pojasniti, da razloga za fakultativno neizvršitev iz člena 4, točka 1, Okvirnega sklepa 2002/584, na katerega se prav tako sklicuje predložitveno sodišče, v okoliščinah postopka v glavni stvari ni mogoče uporabiti. Glede na opis dejanskega stanja, ki ga je podalo predložitveno sodišče, kaznivo dejanje iz postopka v glavni stvari namreč spada v kategorijo kaznivih dejanj iz člena 2(2), peta alinea, Okvirnega sklepa 2002/584, in sicer v nedovoljeno trgovanje s prepovedanimi drogami. Poleg tega je razvidno, da je za dejanja, ki jih je storil JR, v Litvi in na Norveškem najvišja zagrožena kazen zaporna kazen najmanj treh let. Zato je treba v skladu s to določbo predajo zahtevane osebe opraviti brez ugotavljanja dvojne kaznivosti dejanja.
Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da je Irska sprejela določbo za prenos člena 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584 v nacionalno pravo, in sicer člen 44 zakona o evropskem nalogu za prijetje iz leta 2003. Ta člen 44 v bistvu določa, da se predaja zavrne, prvič, če je bilo dejanje, ki pomeni kaznivo dejanje, na katero se nanaša evropski nalog za prijetje, storjeno drugje kot v odreditveni državi članici, in drugič, če tako dejanje ni kaznivo dejanje po irskem pravu, v primeru, da je bilo storjeno drugje kot na Irskem.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584 omogoča zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje, če sta izpolnjena dva kumulativna pogoja, in sicer, prvič, kaznivo dejanje, zaradi katerega je bil izdan evropski nalog za prijetje, je bilo storjeno zunaj ozemlja odreditvene države članice in, drugič, zakonodaja izvršitvene države članice ne bi dovoljevala pregona takega kaznivega dejanja, če bi bilo storjeno zunaj ozemlja te države članice.
V zvezi s prvim pogojem, ki je edini predmet vprašanj predložitvenega sodišča, je treba poudariti, da se pojem „kaznivo dejanje, storjeno zunaj ozemlja odreditvene države članice“ ne sklicuje niti na pravo odreditvene države članice niti na pravo izvršitvene države članice. Zato ga ni mogoče prepustiti presoji pravosodnih organov vsake od držav članic glede na njihovo nacionalno pravo. Iz zahteve po enotni uporabi prava Unije namreč izhaja, da ker člen 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584 v zvezi s tem pojmom ne napotuje na pravo držav članic, ga je treba v celotni Uniji razlagati avtonomno in enotno (glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 2010, Mantello,
C‑261/09
,
EU:C:2010:683
, točka
).
V tem okviru je treba upoštevati okvir določbe in cilj, ki mu sledi zadevna ureditev (glej v tem smislu sodbo z dne 24. maja 2016, Dworzecki,
C‑108/16 PPU
,
EU:C:2016:346
, točka
).
Prvič, cilj razloga za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje iz člena 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584 je zagotoviti, da pravosodni organ izvršitvene države članice ni dolžan ugoditi evropskemu nalogu za prijetje, ki je bil izdan zaradi izvršitve kazni, izrečene za kaznivo dejanje, ki se kaznuje na podlagi mednarodne kazenske pristojnosti, ki je širša od tiste, ki jo priznava pravo te države.
Ugotoviti je treba, da ta cilj ni ogrožen, če pravosodni organ odreditvene države članice tako kot v postopku v glavni stvari izda evropski nalog za prijetje, ki temelji na odločbi sodišča te države članice, s katero je priznana in razglašena izvršljivost sodbe, ki jo je izdalo sodišče druge države, ker je to na podlagi svoje krajevne kazenske pristojnosti zahtevano osebo obsodilo na kazen odvzema prostosti.
Drugič, glede cilja Okvirnega sklepa 2002/584 je treba opozoriti, da je – kot je razvidno zlasti iz njegovega člena 1(1) in (2) ter iz uvodnih izjav 5 in 7 – njegov cilj nadomestitev sistema večstranske izročitve, ki je temeljil na Evropski konvenciji o izročitvi z dne 13. decembra 1957, s sistemom predaje obsojenih ali osumljenih oseb med pravosodnimi organi zaradi izvršitve kazni ali kazenskega pregona, pri čemer zadnjenavedeni sistem temelji na načelu medsebojnega priznavanja (sodba z dne 1. junija 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
).
Namen navedenega okvirnega sklepa je torej, da se z uvedbo novega poenostavljenega in učinkovitejšega sistema predaje oseb, ki so obsojene ali osumljene storitve kaznivega dejanja, poenostavi in pospeši pravosodno sodelovanje ter da se tako prispeva k uresničitvi cilja, zastavljenega za Unijo, da ta postane prostor svobode, varnosti in pravice, pri čemer se opira na visoko stopnjo zaupanja, ki mora obstajati med državami članicami (sodba z dne 1. junija 2016, Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
).
Kot je razvidno iz člena 3(2) PEU, je na tem območju svobode, varnosti in pravice zagotovljeno prosto gibanje oseb v povezavi z ustreznimi ukrepi glede kontrole na zunanjih mejah ter preprečevanja kriminala in boja proti njemu. V tem okviru se želi z Okvirnim sklepom 2002/584 zlasti preprečiti nevarnost nekaznovanosti oseb, ki so storile kaznivo dejanje (glej v tem smislu sodbi z dne 29. junija 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, točka
, in z dne 25. julija 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Razmere v zaporu na Madžarskem),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, točka
).
Uresničitev teh ciljev bi bila ogrožena, če bi lahko izvršitvena država zavrnila predajo zahtevane osebe, kadar bi sodišča odreditvene države članice priznala in privolila v izvršitev sodbe, ki jo je izreklo sodišče druge države, s katero je bila ta oseba obsojena na kazen odvzema prostosti za kaznivo dejanje, storjeno na ozemlju zadnjenavedene države. Taka zavrnitev namreč ne bi le odložila izvršitve kazni, temveč bi lahko povzročila tudi nekaznovanost zahtevane osebe.
Poleg tega bi lahko razlaga člena 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584, ki bi omogočala zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje v položaju, navedenem v prejšnji točki te sodbe, škodila delovanju instrumentov pravosodnega sodelovanja, katerih cilj je olajšati ponovno vključitev obsojenih oseb, kot je Okvirni sklep 2008/909.
Člen 3(1) zadnjenavedenega okvirnega sklepa določa, da je njegov namen določiti pravila, na podlagi katerih država članica zaradi lažje socialne rehabilitacije obsojene osebe prizna sodbo in izvrši kazensko sankcijo, ki jo je izreklo sodišče druge države članice. Natančneje, iz člena 17(1) tega okvirnega sklepa je razvidno, da izvršitev kazenske sankcije vključuje sprejetje odločb o pogojnem odpustu obsojene osebe.
Če bi bila sprejeta razlaga člena 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584, navedena v točkah 73 in 74 te sodbe, bi lahko pogojni odpust obsojene osebe tej osebi omogočil, da se izogne izvršitvi preostanka kazni v državi, ki je priznala in izvršila kazensko sankcijo, tako da bi se preselila v drugo državo članico, ki je v svoje nacionalno pravo prenesla razlog za fakultativno neizvršitev iz te določbe. Tveganje nekaznovanosti, ki bi iz tega izhajalo, lahko hkrati odvrne države članice od tega, da bi zahtevale priznanje sodb, in spodbuja pristojne organe države, ki izvršijo priznano sodbo, k omejitvi uporabe instrumentov pogojnega odpusta.
Enake ugotovitve
mutatis mutandis
veljajo za Okvirni sklep 2008/947, v katerem so opredeljena pravila, v skladu s katerimi država članica, ki ni država, v kateri je bila oseba obsojena, priznava sodbe in po potrebi spremljevalne odločbe ter nadzoruje spremljevalne ukrepe, izrečene na podlagi sodbe, ali alternativne kazni, ki jih ta določa, saj je namen tega okvirnega sklepa v skladu z njegovim členom 1(1) v povezavi z njegovo uvodno izjavo 8 preprečiti povratništvo, zaščititi žrtve in družbo na splošno ter olajšati ponovno vključitev obsojenih oseb v družbo.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na vprašanje, ali je bilo kaznivo dejanje, ki je podlaga za obsodbo, ki je bila izrečena v tretji državi in ki so jo priznala sodišča države članice, ki je izdala evropski nalog za prijetje zaradi izvršitve te obsodbe, storjeno „zunaj ozemlja odreditvene države članice“, odgovoriti ob upoštevanju kazenske pristojnosti te tretje države, v tem primeru Kraljevine Norveške, ki je omogočila pregon tega kaznivega dejanja, in ne kazenske pristojnosti odreditvene države članice.
V zvezi z vprašanji predložitvenega sodišča glede upoštevanja okoliščine, da so bila na ozemlju odreditvene države članice storjena pripravljalna dejanja, zadostuje poudariti, da iz točke 78 te sodbe izhaja, da ta okoliščina ni upoštevna, ker ta država članica kršitve ni preganjala sama, ampak je priznala sodbo sodišča druge države, ki jo je to izdalo na podlagi svoje krajevne kazenske pristojnosti.
Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je treba v primeru evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan na podlagi sodne odločbe odreditvene države članice, s katero je dovoljeno, da se v tej državi članici izvrši kazen, ki jo je izreklo sodišče tretje države, v primeru, v katerem je bilo zadevno kaznivo dejanje storjeno na ozemlju zadnjenavedene države, pri odgovoru na vprašanje, ali je bilo zadevno kaznivo dejanje storjeno „zunaj ozemlja odreditvene države članice“, odgovoriti ob upoštevanju kazenske pristojnosti te tretje države, v tem primeru Kraljevine Norveške, ki je omogočila pregon tega kaznivega dejanja, in ne kazenske pristojnosti odreditvene države članice.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Člen 1(1) in člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati tako, da je evropski nalog za prijetje mogoče izdati na podlagi sodne odločbe odreditvene države članice, s katero je odrejena izvršitev kazni, ki jo je izreklo sodišče tretje države, v tej državi članici, če je bila zadevna sodba na podlagi dvostranskega sporazuma med tema državama priznana z odločbo sodišča odreditvene države članice. Vendar je izdaja evropskega naloga za prijetje pogojena, prvič, s tem, da je bila zahtevana oseba obsojena na kazen odvzema prostosti najmanj štirih mesecev, in drugič, s tem, da so bile v postopku, v katerem je bila v tretji državi izdana sodba, ki je bila pozneje priznana v odreditveni državi članici, spoštovane temeljne pravice in zlasti obveznosti, ki izhajajo iz členov 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

2.
Člen 4, točka 7(b), Okvirnega sklepa 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je treba razlagati tako, da je treba v primeru evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan na podlagi sodne odločbe odreditvene države članice, s katero je dovoljeno, da se v tej državi članici izvrši kazen, ki jo je izreklo sodišče tretje države, v primeru, v katerem je bilo zadevno kaznivo dejanje storjeno na ozemlju zadnjenavedene države, na vprašanje, ali je bilo zadevno kaznivo dejanje storjeno „zunaj ozemlja odreditvene države članice“, odgovoriti ob upoštevanju kazenske pristojnosti te tretje države, v tem primeru Kraljevine Norveške, ki je omogočila pregon tega kaznivega dejanja, in ne kazenske pristojnosti odreditvene države članice.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.