CELEX: 62014CJ0611
Trimitere preliminară
Practici comerciale neloiale
Directiva 2005/29/CE
Articolele 6 și 7
Reclamă privind un abonament de televiziune prin satelit
Preț al abonamentului care conține, pe lângă tariful lunar al abonamentului, un tarif semestrial pentru cardul necesar decodării emisiilor
Preț al abonamentului semestrial omis sau prezentat într‑un mod mai puțin vizibil decât cel al abonamentului lunar
Acțiune înșelătoare
Omisiune înșelătoare
Transpunerea unei dispoziții a unei directive doar în lucrările pregătitoare ale legii naționale de transpunere, iar nu în însuși textul acestei legi

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 6 și 7 din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (
JO L 149, p. 22
, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260, rectificare în
JO 2013, L 129, p. 40
).
Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva Canal Digital Danmark A/S (denumită în continuare „Canal Digital”) având ca obiect practicile de comercializare a unor pachete de programe de televiziune prin abonament puse în aplicare de această societate.
Cadrul juridic
Directiva 2005/29
Considerentele (5), (6), (11), (12), (14) și (18) ale Directivei 2005/29 au următorul cuprins:
„(5)
În absența unor norme uniforme la nivel comunitar, obstacolele în calea liberei circulații transfrontaliere a serviciilor și mărfurilor sau a libertății de stabilire ar putea fi justificate, în lumina jurisprudenței Curții de Justiție a Comunităților Europene, atâta timp cât încearcă să protejeze obiectivele de interes public recunoscute și sunt proporționale cu respectivele obiective. Având în vedere obiectivele comunitare, prevăzute de dispozițiile tratatului și în legislația comunitară secundară privind libertatea de circulație și în conformitate cu politica Comisiei privind comunicarea comercială, precizată în Comunicarea Comisiei intitulată «Urmare la Cartea Verde privind comunicarea comercială pe piața internă», aceste obstacole ar trebui eliminate. Aceste obstacole pot fi eliminate numai prin stabilirea unor norme uniforme la nivel comunitar, care să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, și prin clarificarea anumitor noțiuni juridice, în măsura în care sunt necesare pentru buna funcționare a pieței interne și pentru a asigura securitatea juridică.
(6)
În consecință, prezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor economice ale concurenților legitimi. […]
[…]
(11)
Nivelul crescut al convergenței realizate prin apropierea dispozițiilor de drept intern în baza prezentei directive creează un nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor. Prezenta directivă stabilește o interdicție generală unică a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor. […]
(12)
Armonizarea va crește în mod semnificativ securitatea juridică, atât pentru consumatori, cât și pentru comercianți. Consumatorii și comercianții vor putea, astfel, să se sprijine pe un cadru de reglementare unic, bazat pe concepte juridice clar definite, care să reglementeze toate aspectele practicilor comerciale neloiale în cadrul Uniunii Europene. În consecință, se vor elimina barierele care își au originea în fragmentarea normelor privind practicile comerciale neloiale care dăunează intereselor economice ale consumatorilor și va fi posibilă realizarea pieței interne în acest domeniu.
[…]
(14)
Este de dorit ca definiția practicilor comerciale înșelătoare să includă practicile, inclusiv publicitatea înșelătoare, care induc în eroare consumatorii și îi împiedică să facă o alegere în cunoștință de cauză, deci eficientă. În conformitate cu legislația și practicile statelor membre privind publicitatea înșelătoare, prezenta directivă împarte practicile înșelătoare în acțiuni înșelătoare și omisiuni înșelătoare. În ceea ce privește omisiunile, prezenta directivă enumeră un număr limitat de informații‑cheie de care consumatorul are nevoie pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză. Informațiile respective nu trebuie dezvăluite în toate reclamele, ci numai în cazul în care comerciantul face o invitație de a cumpăra, un concept pe care prezenta directivă îl definește în mod clar. Abordarea adoptată în prezenta directivă pentru o armonizare completă nu exclude posibilitatea ca statele membre să specifice în legislația lor internă principalele caracteristici ale produselor specifice, de exemplu obiectele de colecție sau aparatura electrocasnică, a căror omisiune ar fi semnificativă atunci când se face o invitație de a cumpăra. […]
[…]
(18)
Este oportună protejarea tuturor consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale. […] În conformitate cu principiul proporționalității și pentru a permite aplicarea efectivă a măsurilor de protecție care decurg din acesta, directiva ia ca criteriu de evaluare consumatorul mediu, care este suficient de bine informat și de atent, ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici, conform interpretării Curții de Justiție […]. Noțiunea de consumator mediu nu este o noțiune statistică. Instanțele judecătorești și autoritățile naționale vor trebui să își exercite propria capacitate de a judeca, având în vedere jurisprudența Curții de Justiție, pentru a stabili reacția tipică a consumatorului mediu într‑o situație dată.”
Potrivit articolului 1 din Directiva 2005/29:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
Articolul 2 din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(c)
«produs» înseamnă orice bunuri sau servicii […];
(d)
«practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare practici comerciale) înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori;
(e)
«a denatura în mod semnificativ comportamentul economic al consumatorilor» înseamnă a folosi o practică comercială pentru a afecta apreciabil abilitatea consumatorului de a lua o decizie în cunoștință de cauză, determinându‑l astfel să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o altfel;
[…]
(i)
«invitație de a cumpăra» înseamnă o comunicare comercială care arată caracteristicile unui produs și prețul într‑o manieră corespunzătoare mijloacelor de comunicare comercială folosite și care îl determină pe consumator să cumpere un produs;
[…]
(k)
«decizie comercială» înseamnă orice decizie luată de un consumator cu privire la oportunitatea, modalitățile și condițiile cu privire la cumpărarea unui produs, efectuarea unei plăți integrale sau parțiale pentru un produs, păstrarea sau renunțarea la un produs sau exercitarea unui drept contractual în raport cu produsul; o astfel de decizie determină consumatorul să acționeze sau nu.”
Potrivit articolului 5 din Directiva 2005/29:
„(1)   Se interzic practicile comerciale neloiale.
(2)   O practică comerciale este neloială în cazul în care:
(a)
este contrară cerințelor diligenței profesionale
și
(b)
denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori.
[…]
(4)   Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a)
sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
[…]”
Articolul 6 din Directiva 2005/29, intitulat „Acțiuni înșelătoare”, prevede:
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație:
[…]
(d)
prețul sau modalitatea de calcul al prețului sau existența unui avantaj specific în ceea ce privește prețul;
[…]”
Potrivit articolului 7 din Directiva 2005/29, intitulat „Omisiuni înșelătoare”:
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, precum și de limitele proprii mediului de comunicare utilizat, omite o informație semnificativă de care consumatorul mediu are nevoie în contextul respectiv pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză și care, în consecință, determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.
(2)   De asemenea, o practică comercială se consideră omisiune înșelătoare în cazul în care, ținând seama de toate aspectele descrise la alineatul (1), un comerciant disimulează o informație semnificativă prevăzută la alineatul respectiv sau o furnizează într‑o manieră neclară, neinteligibilă, ambiguă sau nepotrivită sau dacă nu își declară intenția comercială adevărată în cazul în care aceasta nu reiese deja din context sau în cazul în care, în orice situație, aceasta determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.
(3)   În cazul în care mediul de comunicare folosit pentru practica comercială respectivă impune limite de spațiu și timp, aceste limite și orice alte măsuri luate de comerciant pentru a pune informația la dispoziția consumatorilor prin alte mijloace se iau în considerare atunci când se decide dacă au fost omise informații.
(4)   În cazul unei invitații de a cumpăra, următoarele informații se consideră semnificative, în cazul în care nu reies deja din context:
(a)
principalele caracteristici ale produselor, în mod corespunzător cu mediul de comunicare utilizat și cu produsul în cauză;
(b)
adresa geografică și identitatea comerciantului, precum sediul social și, după caz, adresa geografică și identitatea comerciantului în numele căruia acționează;
(c)
prețul cu toate taxele incluse sau, în cazul în care prețul nu poate fi calculat în avans în mod satisfăcător dată fiind natura produsului, modalitatea de calcul al prețului și, după caz, toate costurile suplimentare de transport, de livrare sau cheltuielile poștale sau, în cazul în care acestea nu pot fi calculate în avans în mod satisfăcător, menționarea faptului că aceste costuri ar putea fi suportate de consumator;
(d)
modalitățile de plată, livrare, executare și soluționare a reclamațiilor, în cazul în care diferă de condițiile de diligență profesională;
(e)
pentru produsele și tranzacțiile care implică dreptul de retractare sau de anulare, existența unui asemenea drept.
(5)   Informațiile prevăzute de legislația comunitară privind comunicarea comercială, inclusiv publicitatea sau comercializarea, a căror listă incompletă este prevăzută de anexa II, se consideră semnificative.”
Dreptul danez
Directiva 2005/29 a fost transpusă în dreptul danez prin lov nr. 1547 om ændring af lov om markedsføring (Gennemførelse af direktivet om urimelig handelspraksis, kontrolundersøgelser m.v.) [Legea nr. 1547 de modificare a Legii privind practicile comerciale (transpunerea Directivei privind practicile comerciale neloiale, inspecțiile etc.)] din 20 decembrie 2006 (denumită în continuare „Legea de modificare a Legii privind practicile comerciale).
Articolul 3 din markedsføringslov (Legea privind practicile comerciale), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind practicile comerciale”), prevede:
„Comercianții nu pot utiliza afirmaţii înșelătoare sau inexacte și nu pot omite informații semnificative, în cazul în care aceste practici urmăresc să denatureze în mod semnificativ comportamentul economic pe piață al consumatorilor sau al altor comercianți.
Sunt interzise practicile comerciale al căror conținut, a căror formă sau ale căror metode aplicate sunt înșelătoare, agresive sau care supun consumatorii sau alți comercianți unei influențe nejustificate și care urmăresc să denatureze în mod semnificativ comportamentul acestora pe piață.
Veridicitatea indicațiilor referitoare la elemente de fapt trebuie să poată fi probată.
Ministrul Comerțului și Creșterii are sarcina de a preciza practicile speciale de comerț a căror formă trebuie, în orice împrejurare, în temeiul dreptului Uniunii, să fie considerată ca fiind nerezonabilă față de consumatori.”
Expunerea de motive a proiectului de lege nr. L 2 din 4 octombrie 2006, care a condus la adoptarea Legii de modificare a Legii privind practicile comerciale, enunță:
„Articolele 6, 7, 8 și 9 din [Directiva privind practicile comerciale neloiale] trebuie să fie integrate într‑o nouă redactare a dispozițiilor existente ale articolului 3 privind practicile comerciale înșelătoare și nejustificate, precum și în noi dispoziții care includ cerințele directivei în materie de informare în cadrul unor invitații de a cumpăra care se adresează consumatorilor.”
Potrivit lucrărilor pregătitoare ale legii menționate referitoare la proiectul articolului 3 primul paragraf, care a condus la redactarea articolului 3 primul paragraf din Legea privind practicile comerciale:
„Omisiunile pot consta în nedivulgarea de către comerciant a anumitor informații sau în prezentarea acestora într‑un mod imprecis, incomprehensibil, ambiguu sau, mai general, necorespunzător. În cadrul aprecierii aspectului dacă este vorba despre o omisiune semnificativă, trebuie totuși să se țină seama de contextul în care se înscrie practica comercială în cauză, în special de condițiile și de limitările legate de modul de comunicare utilizat. În același timp, trebuie să se țină seama de eventualele măsuri luate de comerciant pentru ca aceste informații să fie accesibile prin alte forme de comercializare. Cu toate acestea, poate fi vorba despre informații esențiale a căror omitere, în orice împrejurare, ar fi înșelătoare, chiar ținând seama de constrângerile și de limitele de timp și de spațiu impuse de media pentru reclame. Decizia finală cu privire la aspectul dacă a avut loc o încălcare va depinde, precum până în prezent, de o apreciere concretă a practicii comerciale în cauză.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Canal Digital este o întreprindere cu sediul în Danemarca, care furnizează consumatorilor programe de televiziune, printre altele sub formă de pachete.
Împotriva acestei societăți se derulează o procedură penală la Retten i Glostrup (Tribunalul din Glostrup, Danemarca) pentru încălcarea, de șase ori în cadrul unei campanii publicitare referitoare la abonamente, desfășurate în toamna anului 2009, printre altele a articolului 3 primul paragraf din Legea privind practicile comerciale.
Potrivit acestei instanțe, respectiva campanie consta în două spoturi publicitare difuzate la televizor și pe internet, precum și în trei bannere publicitare difuzate pe internet, printre altele pe pagina de pornire a site‑ului internet al Canal Digital.
Prețul abonamentelor respective era compus, pe de o parte, dintr‑un tarif lunar de 99 de coroane daneze (DKK) (aproximativ 13,30 euro) sau de 149 DKK (aproximativ 20 de euro) și, pe de altă parte, dintr‑un tarif semestrial de 389 DKK (aproximativ 52,30 euro) pentru un „serviciu pe bază de card”.
În cele două spoturi publicitare difuzate la televizor și pe internet, tariful abonamentului lunar era anunțat oral și era afișat într‑un cerc, precum și într‑un text afișat în partea de jos a ecranului. Nicio informație privind „serviciul pe bază de card” semestrial nu era indicată oral. Cuantumul abonamentului privind acest „serviciu pe bază de card” figura în textul afișat în partea de jos a ecranului, care indica de asemenea cuantumul total pe care ar fi trebuit să îl plătească consumatorul pentru primul an de abonament (denumit în continuare „perioada de angajament”). Prețul total pe care ar trebui să îl plătească abonatul pentru perioada de angajament, incluzând „serviciul pe bază de card” semestrial, era indicat de asemenea în cercul care figura pe ecran, cu litere mai mici decât cele ale tarifului abonamentului lunar, dar nu era menționat în banda sonoră care însoțea spotul publicitar. Textul care indica „serviciul pe bază de card” semestrial și prețul total care trebuia plătit pentru perioada de angajament, care figura cu litere mai mici în partea de jos a ecranului, era afișat mai mult timp decât cercul, timp de aproximativ șase secunde. În spotul publicitar care indica prețul de 99 DKK, prețul abonamentului lunar era afișat în interiorul cercului, cu litere de aproximativ patru ori mai mari decât cele ale textului care figura în partea de jos a ecranului. Acest din urmă text era de culoare albă și o parte din acesta, referitoare printre altele la „serviciul pe bază de card” semestrial, era afișată pe un fond de o culoare deschisă. În spotul publicitar care indica prețul de 149 DKK, prețul abonamentului lunar care figura în interiorul cercului era afișat cu litere de aproximativ 1,5 ori mai mari decât cele ale textului afișat în partea de jos a ecranului. Acest din urmă text apărea cu litere albe pe un fond albastru și verde.
În unul dintre bannerele publicitare, prețul abonamentului lunar, și anume 99 DKK, era afișat în interiorul unui cerc. În interiorul acestui cerc figura de asemenea, cu litere mai mici, prețul total pe care consumatorul urma să îl plătească pentru perioada de angajament. „Serviciul pe bază de card” semestrial nu era menționat. Printr-un clic pe acest banner publicitar, consumatorul putea să obțină informații suplimentare cu privire la abonament, printre altele cu privire la „serviciul pe bază de card” menționat.
Celelalte două bannere publicitare indicau doar prețul abonamentului lunar, și anume 99 DKK. Printr-un clic pe bannerul publicitar, consumatorul avea acces la pagina de pornire a sitului internet al Canal Digital, unde putea obține informații suplimentare cu privire la abonament, în special cu privire la „serviciul pe bază de card” semestrial.
Ultima situație care stă la baza procedurii penale se referă la pagina de pornire a sitului internet al Canal Digital. Pe pagina menționată, abonamentul era prezentat sub titlul „pachetul de televiziune digitală cu HDTV cel mai ieftin din Danemarca”. În legătură cu acest text figura un cerc care înconjura menționarea prețului, și anume 99 DKK. Sub această mențiune, cu litere mai mici, era afișat prețul total care trebuia plătit pentru perioada de angajament. Informații privind „serviciul pe bază de card” semestrial figurau puțin mai jos pe această pagină de pornire cu litere diferite și mai mici, precum și, încă mai jos, sub titlul „condițiile ofertei”. În acest loc era menționat de asemenea prețul total care trebuia plătit pentru perioada de angajament, acesta incluzând „serviciul pe bază de card” respectiv.
În cele șase situații menționate mai sus, au fost inițiate proceduri penale la instanța de trimitere împotriva Canal Digital pentru încălcarea articolului 3 primul paragraf din Legea privind practicile comerciale, pentru motivul că aceasta nu a informat consumatorii într‑un mod suficient de precis cu privire la faptul că la prețul fix lunar de 99 DKK sau de 149 DKK se adăuga un abonament la un „serviciu pe bază de card” semestrial în cuantum de 389 DKK.
Instanța menționată, care subliniază că dispozițiile articolului 7 alineatele (1) și (3) din Directiva 2005/29 nu au fost reluate în Legea privind practicile comerciale, ci sunt doar menționate în expunerea de motive a proiectului de lege care a condus la adoptarea acesteia, ridică problema conformității acesteia din urmă cu directiva menționată.
Întrucât consideră, în plus, că litigiul principal ridică probleme de interpretare a articolelor 6 și 7 din aceeași directivă, Retten i Glostrup (Tribunalul din Glostrup) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva [2005/29] trebuie interpretată în sensul că se opune unui regim național precum cel prevăzut la articolul 3 din [Legea privind practicile comerciale], care interzice practicile comerciale înșelătoare, inclusiv în legătură cu invitațiile de a cumpăra, dar care nici la articolul 3, nici în alte dispoziții nu se referă la limitele care decurg din articolul 7 alineatul (1) din directivă, potrivit căruia trebuie să se țină seama dacă o practică comercială omite o informație semnificativă de care consumatorul mediu are nevoie în contextul respectiv pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză, precum și din articolul 7 alineatul (3), potrivit căruia trebuie să se țină seama de limitele de spațiu și de timp impuse de mediul de comunicare folosit?
2)
Articolul 6 din [Directiva 2005/29] trebuie interpretat în sensul că, în situația în care un comerciant a ales să stabilească prețul unui abonament pe durată nedeterminată astfel încât consumatorul trebuie să achite atât un tarif lunar, cât și un tarif semestrial, această practică va fi considerată ca fiind înșelătoare dacă prețul abonamentului lunar este evidențiat în mod deosebit în cadrul comercializării, în timp ce tariful semestrial este omis în totalitate sau este prezentat doar într‑un mod mai puțin vizibil?
3)
Articolul 7 din [Directiva 2005/29] trebuie interpretat în sensul că, în situația în care un comerciant a ales să stabilească prețul unui abonament pe durată nedeterminată astfel încât consumatorul trebuie să achite atât un tarif lunar, cât și un tarif semestrial, există o omisiune înșelătoare, în sensul articolului 7 menționat, în cazul în care prețul abonamentului lunar este evidențiat în mod deosebit în cadrul comercializării, în timp ce tariful semestrial este omis în totalitate sau este prezentat doar într‑un mod mai puțin vizibil?
4)
Pentru a aprecia dacă o practică comercială precum cea descrisă în a doua și în a treia întrebare este înșelătoare, trebuie să se țină seama de faptul că respectiva practică:
a)
indică prețul total al abonamentului pentru perioada de angajament, inclusiv tariful semestrial,
și/sau
b)
constă în anunțuri sau reclame pe internet cu o trimitere la pagina de internet a comerciantului unde este menționat tariful semestrial și/sau prețul total al abonamentului, inclusiv tariful semestrial?
5)
Faptul că comercializarea se efectuează prin intermediul publicității televizate are vreo influență asupra răspunsului la a doua și la a treia întrebare?
6)
Articolul 7 alineatul (4) din [Directiva 2005/29] enumeră în mod limitativ informațiile semnificative care trebuie să figureze în cadrul unei invitații de a cumpăra?
7)
În cazul în care răspunsul la cea de a șasea întrebare este afirmativ, articolul 7 alineatul (4) din [Directiva 2005/29] exclude posibilitatea ca o invitație de a cumpăra care indică prețul total pe care consumatorul trebuie să îl plătească pentru primul an de abonament (perioadă de angajament) să fie considerată drept o practică comercială înșelătoare în sensul articolului 7 alineatele (1) și (2) sau al articolului 6 din [directiva menționată] în situația în care, de exemplu, oferă informații cu privire la anumite elemente ale prețului, însă nu cu privire la toate?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatele (1) și (3) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia dacă o practică comercială trebuie să fie considerată ca fiind o omisiune înșelătoare, trebuie să se ia în considerare contextul în care se înscrie practica respectivă, în special limitele de spațiu sau de timp pe care le impune mediul de comunicare utilizat, deși o astfel de cerință nu ar rezulta expres din modul de redactare a reglementării naționale în cauză.
Trebuie amintit că Directiva 2005/29 urmărește să instituie, în conformitate cu considerentele (5) și (6), precum și cu articolul 1, norme uniforme referitoare la practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori, pentru a contribui la buna funcționare a pieței interne și pentru a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor (Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea,
C‑261/07 și C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, punctul
).
Directiva menționată realizează, astfel, o armonizare completă a normelor respective la nivelul Uniunii. Prin urmare, astfel cum prevede în mod expres articolul 4 din aceasta, statele membre nu pot să adopte măsuri mai restrictive decât cele definite de directiva respectivă, nici chiar pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea,
C‑261/07 și C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, punctul
).
Trebuie să se arate, de asemenea, că articolul 7 alineatele (1) și (3) din Directiva 2005/29 trasează contururile aprecierii practicilor comerciale, precizând că trebuie să se ia în considerare contextul în care se înscriu practicile menționate, precum și limitele de spațiu sau de timp pe care le impune mediul de comunicare, pentru a aprecia dacă acestea trebuie să fie considerate ca fiind practici sau omisiuni înșelătoare.
Rezultă, în consecință, că o reglementare națională în temeiul căreia nu ar fi necesar, pentru a aprecia dacă o practică comercială trebuie să fie considerată ca fiind o omisiune înșelătoare, în sensul articolului 7 din Directiva 2005/29, să se ia în considerare contextul în care se înscrie această practică, printre altele limitele de spațiu sau de timp pe care le impune mediul de comunicare utilizat pentru practica comercială, precum și orice măsură luată de comerciant pentru a pune informațiile la dispoziția consumatorului prin alte mijloace, nu ar corespunde cerințelor impuse de directiva menționată.
Deși reglementarea națională aplicabilă litigiului principal nu menționează explicit că este necesar, în cadrul aprecierii practicii comerciale în cauză, să se țină seama de contextul în care se înscrie aceasta din urmă și, mai specific, de condițiile și de limitele legate de modul de comunicare utilizat, instanța de trimitere indică, cu toate acestea, că expunerea de motive a proiectului de lege care transpune Directiva 2005/29 se referă la o astfel de cerință. În această privință, guvernul danez a arătat, în cadrul procedurii scrise, că lucrările pregătitoare dispun de un statut special în tradiția juridică a Regatului Danemarcei și a țărilor din Europa de nord, în măsura în care instanțele și autoritățile administrației publice ar acorda o deosebită importanță acestor lucrări în cazul în care sunt chemate să interpreteze un act normativ.
În aceste condiții, trebuie amintit că obligația, care rezultă dintr‑o directivă, de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum și îndatorirea de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura îndeplinirea acestei obligații, în conformitate cu principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) al doilea paragraf TUE, se impun tuturor autorităților statelor membre, inclusiv autorităților judiciare în cadrul competențelor acestora (a se vedea în special Hotărârea din 10 aprilie 1984, von Colson și Kamann,
14/83
,
EU:C:1984:153
,punctul 26, Hotărârea din 8 septembrie 2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punctul
, precum și Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punctul
).
Astfel, revine în special instanțelor naționale atribuția de a asigura protecția juridică a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dispozițiilor de drept al Uniunii și de a garanta efectul deplin al acestor dispoziții (Hotărârea din 8 septembrie 2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punctul
).
În consecință, instanța naţională este obligată ca, la aplicarea dreptului intern și în special a dispoziţiilor unei reglementări adoptate tocmai pentru a pune în aplicare cerințele unei directive, să interpreteze dreptul naţional, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalităţii directivei în cauză pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta și, așadar, să se conformeze articolului 288 al treilea paragraf TFUE (Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții,
C‑397/01-C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punctul
).
Cerința unei interpretări conforme a dreptului național este inerentă sistemului tratatului FUE, întrucât aceasta permite instanței naționale să asigure, în cadrul competențelor sale, deplina eficacitate a dreptului Uniunii atunci când judecă litigiul cu care este sesizată (Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții,
C‑397/01-C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punctul
).
În speță, revine, așadar, instanței de trimitere sesizate cu un litigiu precum litigiul principal, care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2005/29 și are la origine fapte ulterioare expirării termenului de transpunere a acesteia din urmă, atunci când aplică dispozițiile din dreptul național destinate în special să transpună această directivă, obligația de a le interpreta în cea mai mare măsură posibilă astfel încât acestea să poată primi o aplicare conformă cu obiectivele acesteia (Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții,
C‑397/01-C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punctul
, precum și Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punctul
).
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 7 alineatele (1) și (3) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia dacă o practică comercială trebuie considerată ca fiind o omisiune înșelătoare, este necesar să se ia în considerare contextul în care se înscrie această practică, în special limitele proprii mediului de comunicare utilizat pentru practica comercială respectivă, limitele de spațiu sau de timp pe care le impune acest mediu de comunicare, precum și orice măsură luată de comerciant pentru a pune informațiile la dispoziția consumatorului prin alte mijloace, chiar dacă această cerință nu ar rezulta expres din modul de redactare a reglementării naționale în discuție.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că, în situația în care un comerciant a ales să stabilească prețul unui abonament astfel încât consumatorul trebuie să achite atât un tarif lunar, cât și un tarif semestrial, această practică trebuie să fie considerată drept o acțiune înșelătoare în cazul în care prețul abonamentului lunar este evidențiat în mod deosebit în cadrul comercializării, în timp ce tariful semestrial este omis în totalitate sau este prezentat într‑un mod mai puțin vizibil.
În temeiul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29, se consideră înșelătoare o practică comercială care, în orice fel, inclusiv prin prezentarea generală, pe de o parte, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu cu privire la unul sau mai multe dintre elementele enumerate în această dispoziție, printre care figurează în special prețul sau modalitatea de calcul a prețului, și, pe de altă parte, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație.
Din modul de redactare a acestei dispoziții decurge că elementele constitutive ale unei practici comerciale înșelătoare, astfel cum figurează în dispoziția menționată, sunt concepute în esență din perspectiva consumatorului în calitate de destinatar al practicilor comerciale neloiale (Hotărârea din 19 septembrie 2013, CHS Tour Services,
C‑435/11
,
EU:C:2013:574
, punctul
).
Este necesar, în această privință, să se amintească faptul că criteriul de evaluare care trebuie reținut este cel al consumatorul mediu, care este suficient de bine informat și de atent, ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici (Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctul
). Trebuie adăugat că, astfel cum decurge din considerentul (18) al Directivei 2005/29, noțiunea „consumator mediu” nu este o noțiune statistică și că, pentru a stabili reacția tipică a acestui consumator într‑o situație dată, instanțele judecătorești și autoritățile naționale trebuie să își exercite propria capacitate de a judeca.
Rezultă că, pentru a aprecia dacă practici comerciale precum cele în discuție în litigiul principal induc sau pot induce în eroare consumatorul mediu în ceea ce privește prețul, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili, având în vedere ansamblul circumstanțelor pertinente, dacă comunicarea comercială în discuție are ca efect faptul de a sugera consumatorului mediu un preț atractiv care, în definitiv, s‑a dovedit a fi înșelător.
În împrejurări precum cele din litigiul principal, se va putea ține seama printre altele, eventual, de faptul că ofertele în materie de canale de televiziune se caracterizează printr‑o mare varietate de propuneri și de combinații în general foarte structurate, atât în termeni de profiluri de costuri, cât și de conținut, cu consecința unei importante disimetrii a informației, de natură să dezorienteze consumatorul.
Trebuie să se precizeze că, spre deosebire de articolul 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 2005/29, articolul 6 alineatul (1) din aceasta nu conține nicio referire la limitele de spațiu sau de timp în legătură cu mediul de comunicare utilizat. Prin urmare, este necesar să se concluzioneze de aici că constrângerile de timp la care pot fi supuse anumite mijloace de comunicare, precum spoturile publicitare televizate, nu pot fi luate în considerare pentru aprecierea caracterului înșelător al unei practici comerciale din perspectiva articolului 6 alineatul (1) din această directivă.
În cazul în care prețul unui produs, în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 2005/29, este structurat în mai multe componente, una fiind evidențiată în mod special în cadrul comercializării, în timp ce cealaltă, care constituie totuși un element inevitabil și previzibil al prețului, este omisă total sau este prezentată într‑un mod mai puțin evident, trebuie să se aprecieze în special dacă această prezentare poate determina o percepție eronată a ofertei globale.
Această situație se va regăsi printre altele în cazul în care consumatorul mediu poate avea impresia eronată că îi este propus un preț deosebit de avantajos, ca urmare a faptului că a putut să creadă, în mod greșit, că urma să achite doar componenta evidențiată a prețului, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
Potrivit modului de redactare a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29, practica comercială în cauză trebuie, pe de altă parte, să determine sau să poată determina consumatorul mediu să ia „o decizie comercială pe care […] nu ar fi luat‑o în altă situație”.
În această privință, trebuie subliniat că prețul este, în principiu, un element determinant în percepția consumatorului mediu atunci când acesta trebuie să ia o decizie comercială.
În cazul în care prețul este fracționat în mai multe componente, pentru a aprecia dacă practica comercială în discuție poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație, este pertinent printre altele faptul că componenta omisă sau mai puțin vizibilă reprezintă un element care nu este neglijabil din prețul total.
În ceea ce privește împrejurarea că prețul total al abonamentului aferent perioadei de angajament este menționat, va reveni instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă prezentarea generală a practicilor comerciale în discuție, în special cea a prețului total al abonamentului, îi permitea efectiv consumatorului mediu să ia o decizie comercială în cunoștință de cauză sau dacă, dimpotrivă, comunicarea comercială în discuție în litigiul principal în ansamblul său era de natură să determine o percepție eronată a ofertei. Va trebui în special să se verifice dacă consumatorul mediu era în măsură să înțeleagă că achiziționarea unui abonament implica alte cheltuieli decât cele referitoare la tariful lunar.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că trebuie să fie calificată drept înșelătoare o practică comercială care constă în fracționarea prețului unui produs în mai multe elemente și în evidențierea unuia dintre acestea, în cazul în care această practică este susceptibilă, pe de o parte, să dea consumatorului mediu impresia eronată că îi este propus un preț avantajos și, pe de altă parte, să îl determine să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de ansamblul circumstanțelor pertinente ale cauzei principale. Cu toate acestea, constrângerile de timp la care pot fi supuse anumite mijloace de comunicare, precum spoturile publicitare televizate, nu pot fi luate în considerare în vederea aprecierii caracterului înșelător al unei practici comerciale din perspectiva articolului 6 alineatul (1) din această directivă.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că, în situația în care un comerciant a ales să stabilească prețul unui abonament astfel încât consumatorul trebuie să achite atât un tarif lunar, cât și un tarif semestrial, această practică trebuie să fie considerată drept o omisiune înșelătoare în cazul în care prețul abonamentului lunar este evidențiat în mod deosebit în cadrul comercializării, în timp ce tariful semestrial este omis în totalitate sau este prezentat într‑un mod mai puțin vizibil.
Trebuie să se sublinieze, mai întâi, că articolul 7 din Directiva 2005/29 distinge invitațiile de a cumpăra, definite la articolul 2 litera (i) din această directivă, de alte practici comerciale. Astfel, deși toate practicile comerciale, inclusiv invitațiile de a cumpăra, sunt supuse prevederilor articolului 7 alineatele (1)-(3) și (5) din directiva menționată, doar practicile comerciale calificate drept invitații de a cumpăra intră sub incidența articolului 7 alineatul (4) din aceeași directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctul
).
Revine instanței naționale sarcina de a aprecia dacă comunicările comerciale în cauză pot fi calificate drept invitații de a cumpăra în sensul articolului 2 litera (i) din Directiva 2005/29, precizându‑se că o comunicare comercială nu trebuie în mod necesar să conțină o posibilitate concretă de a cumpăra sau să prezinte o legătură cu o astfel de posibilitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctul
).
Trebuie, în continuare, să se amintească faptul că, potrivit articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2005/29, „o practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, precum și de limitele proprii mediului de comunicare utilizat, omite o informație semnificativă de care consumatorul mediu are nevoie în contextul respectiv pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză și care, în consecință, determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări”.
În temeiul articolului 7 alineatul (2) din această directivă, o practică comercială se consideră omisiune înșelătoare de asemenea în cazul în care comerciantul disimulează o informație semnificativă de care are nevoie consumatorul sau o furnizează într‑o manieră neclară, neinteligibilă, ambiguă sau nepotrivită și în cazul în care determină sau poate determina consumatorul să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.
Întrucât prețul constituie, în principiu, un element determinant în percepția consumatorului atunci când trebuie să ia o decizie comercială, acesta trebuie să fie considerat drept o informație necesară pentru a permite consumatorului să ia o astfel de decizie în cunoștință de cauză.
În plus, din cuprinsul articolului 7 alineatul (4) din directiva menționată rezultă că o practică comercială, calificată în prealabil drept invitație de a cumpăra, trebuie să conțină un număr de informații‑cheie, enumerate la acest articol și considerate ca fiind semnificative, de care consumatorul are nevoie pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză. În lipsa acestor informații, printre care figurează prețul, o invitație de a cumpăra este, astfel, considerată a fi înșelătoare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctul
).
Astfel cum s‑a amintit la punctul 39 din prezenta hotărâre, revine instanței naționale sarcina de a determina dacă practicile comerciale în cauză sunt înșelătoare, luând în considerare percepția consumatorul mediu, care este suficient de bine informat și de atent, ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici.
Instanța națională, ținând seama, după cum reiese din cuprinsul articolului 7 alineatele (1)-(4) litera (c) din Directiva 2005/29, de contextul factual al practicii comerciale în cauză, de mediul de comunicare utilizat, în special de limitele proprii acestuia din urmă, precum și de natura și de caracteristicile produsului în discuție, trebuie să aprecieze astfel, de la caz la caz, dacă omiterea unei informații semnificative, precum prețul, a determinat sau poate să determine consumatorul să ia o decizie comercială pe care acesta nu ar fi luat‑o în alte împrejurări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctele
,
și
).
Va reveni în special instanței de trimitere sarcina de a verifica faptul că informația referitoare la prețul total al abonamentului pentru perioada de angajament, deși era menționată în comunicarea comercială, nu era disimulată sau furnizată într‑o manieră neclară, neinteligibilă, ambiguă sau nepotrivită, împiedicând astfel consumatorul mediu să înțeleagă că încheierea unui abonament implica alte cheltuieli decât cele privind tariful lunar și, în consecință, să ia o decizie comercială în cunoștință de cauză.
În ceea ce privește recurgerea la un spot publicitar televizat, instanța de trimitere va trebui să țină seama de constrângerile de timp la care este supus acest mediu de comunicare. În această privință, trebuie amintit de asemenea că, potrivit articolului 2 litera (i) din această directivă, referitor la invitațiile de a cumpăra, caracteristicile produsului trebuie să fie indicate într‑o manieră corespunzătoare mijloacelor de comunicare comercială folosite. Rezultă de aici că nu poate fi impus același grad de precizie în descrierea unui produs indiferent de forma – radiofonică, televizată, electronică sau pe hârtie – pe care o ia comunicarea comercială (a se vedea Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctul
). Pe de altă parte, trebuie să se constate că și timpul de care dispune consumatorul pentru a evalua informațiile care îi sunt comunicate prin intermediul unui spot publicitar difuzat la televizor este limitat.
De asemenea, în ceea ce privește trimiterea efectuată la site‑ul internet al comerciantului, unde este indicat prețul abonamentului semestrial, trebuie să se arate că, potrivit articolului 7 alineatul (3) din directiva menționată, se iau în considerare, pentru a se decide dacă au fost omise informații, limitele de spațiu și de timp ale mediului de comunicare folosit, precum și măsurile luate de comerciant pentru a pune aceste informații la dispoziția consumatorilor prin alte mijloace.
Cu toate acestea, după cum reiese din modul de redactare a articolului 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 2005/29, interpretat în lumina obiectivului urmărit prin directiva menționată, care constă în asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor, limitele de spațiu și de timp pe care le impune mediul de comunicare utilizat trebuie să fie evaluate în raport cu natura și cu caracteristicile produsului în discuție, în vederea determinării aspectului dacă comerciantul în cauză se găsea efectiv în imposibilitatea de a include informațiile în discuție sau de a le furniza în mod clar, inteligibil și univoc în comunicarea inițială.
Rezultă că, în cazul în care, ținând seama de caracteristicile intrinseci ale produsului în discuție și de limitele legate de mediul de comunicare utilizat, era imposibil să se furnizeze ansamblul informațiilor semnificative referitoare la acest produs, practica comercială poate să menționeze doar unele dintre acestea în cazul în care comerciantul face trimitere pentru restul la site‑ul său internet, în măsura în care acest site conține informațiile semnificative referitoare la caracteristicile principale ale produsului menționat, la preț și la celelalte condiții, în conformitate cu cerințele stabilite la articolul 7 din Directiva 2005/29.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 7 din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un comerciant a ales să stabilească prețul unui abonament astfel încât consumatorul trebuie să achite atât un tarif lunar, cât și un tarif semestrial, această practică trebuie să fie considerată drept o omisiune înșelătoare în cazul în care prețul abonamentului lunar este evidențiat în mod deosebit în cadrul comercializării, în timp ce tariful semestrial este omis în totalitate sau este prezentat într‑un mod mai puțin vizibil, în cazul în care o astfel de omisiune determină consumatorul să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de limitele proprii mediului de comunicare utilizat, de natura și de caracteristicile produsului, precum și de celelalte măsuri pe care comerciantul le‑a luat efectiv pentru a pune la dispoziția consumatorului informațiile semnificative referitoare la produs.
Cu privire la a patra și la a cincea întrebare
Având în vedere răspunsul dat la a doua și la a treia întrebare, nu este necesar să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare.
Cu privire la a șasea și la a șaptea întrebare
Prin intermediul celei de a șasea și al celei de a șaptea întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (4) din Directiva 2005/29 conține o enumerare exhaustivă a informațiilor semnificative care trebuie să figureze într‑o invitație de a cumpăra și, eventual, dacă această dispoziție exclude posibilitatea ca o astfel de invitație, care menționează prețul total al abonamentului aferent perioadei de angajament, să fie calificată drept o practică comercială înșelătoare.
Articolul 7 din această directivă, referitor la omisiunile înșelătoare, prevede la alineatul (4) că, în cazul unei invitații de a cumpăra, se consideră semnificative informațiile pe care le enumeră, în cazul în care nu reies deja din context.
Interpretat în lumina considerentului (14) al Directivei 2005/29, care enunță că, „[î]n ceea ce privește omisiunile, [această] directivă enumeră un număr limitat de informații‑cheie de care consumatorul are nevoie pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză”, articolul 7 alineatul (4) trebuie interpretat în sensul că conține o listă exhaustivă a informațiilor care trebuie să fie calificate drept semnificative în cadrul unei invitații de a cumpăra.
Trebuie totuși să se ia în considerare articolul 7 alineatul (3) din această directivă – care are vocație de a se aplica invitațiilor de a cumpăra –, care permite să se țină seama de limitele de spațiu și de timp impuse de mediul de comunicare utilizat, precum și de celealte măsuri luate de comerciant pentru a pune informațiile la dispoziția consumatorului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctele
și
).
Rezultă printre altele din această dispoziție că întinderea informației referitoare la preț este stabilită în funcție de natura și de caracteristicile produsului, dar și în funcție de mediul de comunicare folosit pentru invitația de a cumpăra și având în vedere informațiile suplimentare eventual oferite de comerciant (Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punctul
).
În sfârșit, trebuie să se precizeze că faptul că comerciantul furnizează, într‑o invitație de a cumpăra, ansamblul informațiilor enumerate la articolul 7 alineatul (4) din Directiva 2005/29 nu exclude ca această practică comercială să poată fi calificată drept înșelătoare în sensul articolului 6 alineatul (1) sau al articolului 7 alineatul (2) din această directivă.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a șasea și la a șaptea întrebare că articolul 7 alineatul (4) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că conține o enumerare exhaustivă a informațiilor semnificative care trebuie să figureze într‑o invitație de a cumpăra. Revine instanței naționale sarcina de a aprecia dacă comerciantul în cauză și‑a îndeplinit obligația de informare, ținând seama de natura și de caracteristicile produsului, dar și de mediul de comunicare utilizat pentru invitația de a cumpăra și de informațiile suplimentare eventual oferite de comerciantul respectiv. Faptul că un comerciant furnizează, într‑o invitație de a cumpăra, ansamblul informațiilor enumerate la articolul 7 alineatul (4) din această directivă nu exclude posibilitatea ca respectiva invitație să fie calificată drept practică comercială înșelătoare în sensul articolului 6 alineatul (1) sau al articolului 7 alineatul (2) din directiva menționată.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privinţa părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

1)
Articolul 7 alineatele (1) și (3) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia dacă o practică comercială trebuie considerată ca fiind o omisiune înșelătoare, este necesar să se ia în considerare contextul în care se înscrie această practică, în special limitele proprii mediului de comunicare utilizat pentru practica comercială respectivă, limitele de spațiu sau de timp pe care le impune acest mediu de comunicare, precum și orice măsură luată de comerciant pentru a pune informațiile la dispoziția consumatorului prin alte mijloace, chiar dacă această cerință nu ar rezulta expres din modul de redactare a reglementării naționale în discuție.

2)
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că trebuie să fie calificată drept înșelătoare o practică comercială care constă în fracționarea prețului unui produs în mai multe elemente și în evidențierea unuia dintre acestea, în cazul în care această practică este susceptibilă, pe de o parte, să dea consumatorului mediu impresia eronată că îi este propus un preț avantajos și, pe de altă parte, să îl determine să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de ansamblul circumstanțelor pertinente ale cauzei principale. Cu toate acestea, constrângerile de timp la care pot fi supuse anumite mijloace de comunicare, precum spoturile publicitare televizate, nu pot fi luate în considerare în vederea aprecierii caracterului înșelător al unei practici comerciale din perspectiva articolului 6 alineatul (1) din această directivă.

3)
Articolul 7 din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un comerciant a ales să stabilească prețul unui abonament astfel încât consumatorul trebuie să achite atât un tarif lunar, cât și un tarif semestrial, această practică trebuie să fie considerată drept o omisiune înșelătoare în cazul în care prețul abonamentului lunar este evidențiat în mod deosebit în cadrul comercializării, în timp ce tariful semestrial este omis în totalitate sau este prezentat într‑un mod mai puțin vizibil, în cazul în care o astfel de omisiune determină consumatorul să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de limitele proprii mediului de comunicare utilizat, de natura și de caracteristicile produsului, precum și de celelalte măsuri pe care comerciantul le‑a luat efectiv pentru a pune la dispoziția consumatorului informațiile semnificative referitoare la produs.

4)
Articolul 7 alineatul (4) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că conține o enumerare exhaustivă a informațiilor semnificative care trebuie să figureze într‑o invitație de a cumpăra. Revine instanței naționale sarcina de a aprecia dacă comerciantul în cauză și‑a îndeplinit obligația de informare, ținând seama de natura și de caracteristicile produsului, dar și de mediul de comunicare utilizat pentru invitația de a cumpăra și de informațiile suplimentare eventual oferite de comerciantul respectiv. Faptul că un comerciant furnizează, într‑o invitație de a cumpăra, ansamblul informațiilor enumerate la articolul 7 alineatul (4) din această directivă nu exclude posibilitatea ca respectiva invitație să fie calificată drept practică comercială înșelătoare în sensul articolului 6 alineatul (1) sau al articolului 7 alineatul (2) din directiva menționată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: daneza.