CELEX: 62022CJ0006
Ennakkoratkaisupyyntö
Kuluttajansuoja
Direktiivi 93/13/ETY
Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot
6 ja 7 artikla
Sopimusehdon kohtuuttomaksi toteamisen vaikutukset
Ulkomaanvaluuttaan sidottu kiinnelainasopimus
Sopimuksen olemassaolo ilman kohtuuttomia ehtoja
Kuluttajan tahto saada sopimus todettua pätemättömäksi
Direktiivin soveltaminen sopimuksen pätemättömäksi toteamisen jälkeen
Kansallisen tuomioistuimen toimivalta ja velvollisuudet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä M.B., U. B. ja M.B. sekä toisaalta X S.A. ja joka koskee kyseisten osapuolten välisen kiinnelainasopimuksen pätemättömäksi toteamisen seurauksia.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
Direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
M.B., U.B. ja M.B. tekivät 4.6.2007 kuluttajien ominaisuudessa pankki X:n oikeudellisen edeltäjän kanssa kestoltaan 360 kuukauden ja määrältään 339 881,92 Puolan zlotyn (PLN) suuruisen kiinnelainasopimuksen, joka oli sidottu ulkomaan valuuttaan eli Sveitsin frangiin (CHF).
Kyseisen sopimuksen ehtojen mukaan kuukausierät ja jäljellä olevan lainapääoman määrä laskettiin Sveitsin frangeina ja maksettiin Puolan zlotyina kuhunkin kuukausierään sovellettavan CHF-PLN-myyntikurssin mukaisesti.
Lainanottajat väittävät ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että kyseistä indeksimekanismia koskevat mainitun sopimuksen ehdot ovat kohtuuttomia, koska pankki voi siksi, ettei samaan sopimukseen sisälly erityissääntöjä, vahvistaa lainan kuukausierien laskennassa käytettävän vaihtokurssin harkinnanvaraisesti.
M.B., U.B. ja M.B. ovat vaatineet kyseisten sopimusehtojen poistamista ja väittäneet, että kuukausierät on  laskettava Puolan zlotyissä ja niihin on sovellettava LIBORiin perustuvaa korkoa. He ovat täsmeneet tältä osin hyväksyvänsä sen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa sopimuksen pätemättömäksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo yhtäältä, että kyseessä olevaan ulkomaanvaluuttaan sitomista  koskevaan mekanismiin liittyvät sopimusehdot on kumottava niiden kohtuuttomuuden vuoksi. Toisaalta se katsoo, että koska kyseessä oleva lainasopimus ei voi olla olemassa ilman kyseisiä ehtoja, sen on hyväksyttävä kuluttajien vaatimus lainasopimuksen pätemättömäksi toteamisesta.
Ensinnäkin kyseisen sopimuksen pätemättömäksi toteaminen on sen mielestä siitä kuluttajille aiheutuvista haitallisista vaikutuksista huolimatta väistämätöntä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että 7.11.2019 annetun tuomion Kanyeba ym. (C‑349/18–C‑351/18, EU:C:2019:936) mukaan sopimuksen pätemättömyyden vaikutukset määräytyvät yksinomaan kansallisen oikeuden perusteella. Nyt käsiteltävässä asiassa on sen mukaan sovellettava sopimusoikeuden yleisiä säännöksiä. Se korostaa kuitenkin, että direktiivin 93/13 taustalla olevat kuluttajansuojaan ja sen, että elinkeinonharjoittajat käyttävät kohtuuttomia ehtoja, ehkäisemiseen liittyvät näkökohdat ovat vieraita sovellettaville kansallisille säännöksille, joiden mukaan sopimuspuolet vastaavat yhtä suurin osuuksin sopimuksen pätemättömyydestä aiheutuvista tappioista. Pääasian kantajat menettäisivät tällöin kyseiseen direktiiviin perustuvan suojan.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa ensin, että unionin tuomioistuin totesi 29.4.2021 annetussa tuomiossa Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341), että sopimuksen toteaminen pätemättömäksi kohtuuttomien ehtojen vuoksi ei riipu kuluttajan tätä koskevasta nimenomaisesta vaatimuksesta, vaan kansallisen tuomioistuimen on sovellettava objektiivisesti kansallisessa oikeudessa säädettyjä perusteita, ja pohtii sitten, onko sen määritettävä itse sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta seuraukset kuluttajan tilanteen kannalta vai onko sen pitäydyttävä tältä osin pääasian kantajien sille esittämissä seikoissa, kuten Puolan prosessioikeudessa säädetään.
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sen käsiteltävässä asiassa on erityistä se, ettei kansallisessa oikeudessa ole merkityksellisiä dispositiivisia säännöksiä, mistä seuraa väistämättä sopimuksen pätemättömäksi toteaminen ja kielteisiä vaikutuksia kuluttajalle. Niinpä kyseinen tuomioistuin katsoo, että sen ratkaisusta riippumatta yksi direktiivin 93/13 tavoitteista jää saavuttamatta. Se voi nimittäin joko korjata kohtuuttomien ehtojen pätemättömyydestä aiheutuvat sopimuksen aukot  sen tavoitteen kustannuksella, joka koskee elinkeinonharjoittajaan kohdistuvaa ehkäisevää vaikutusta, tai todeta koko sopimuksen pätemättömäksi ja saattaa kuluttajan tältä osin alttiiksi haitallisille seurauksille.
Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie I Wydział Cywilny (Varsovan Warszawa-Wolan kaupunginosan piirioikeus, ensimmäinen siviiliasioita käsittelevä jaosto, jonka istuntopaikka on Varsovassa, Puola) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 93/13] tavoitteen, joka on kuluttajan suojaaminen elinkeinonharjoittajien kanssa tehtyjen sopimusten kohtuuttomilta ehdoilta, valossa hyväksyttävä sellainen tulkinta, että kun tuomioistuin toteaa sopimuksen pätemättömäksi direktiivin sääntöjä soveltaen, tämän direktiivin soveltaminen ja siten myös sillä kuluttajalle annettava suoja päättyy, ja siksi sopimuksen purkamista koskevia sääntöjä kuluttajaan ja elinkeinonharjoittajaan nähden on etsittävä pätemättömän sopimuksen purkamiseen sovellettavan kansallisen velvoiteoikeuden säännöksistä?
2)      Onko tuomioistuimen [direktiivin 93/13] 6 artiklan ja 7 artiklan valossa silloin, kun tuomioistuin toteaa, että sopimusehto on kohtuuton eikä sopimus voi olla olemassa kyseisen ehdon poistamisen jälkeen, kun sopimuspuolet eivät ole antaneet suostumusta täydentää syntynyttä aukkoa tahtonsa mukaisilla ehdoilla ja kun ei ole dispositiivisia säännöksiä [joita sovelletaan sopimukseen suoraan, kun sopimuspuolet eivät ole sopineet muusta järjestelystä], todettava sopimus pätemättömäksi kuluttajan tahdon ja vaatimusten mukaisesti, vai onko tuomioistuimen mentävä osapuolten vaatimuksia pidemmälle ja tutkittava viran puolesta kuluttajan varallisuustilanne sen ratkaisemiseksi, aiheutuuko sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta kuluttajalle erityisen haitallisia vaikutuksia?
3)      Onko mahdollista tulkita direktiivin 93/13 6 artiklaa siten, että jos tuomioistuin katsoo, että sopimuksen pätemättömäksi toteaminen olisi erityisen epäedullista kuluttajalle, eivätkä sopimuspuolet kehotuksista huolimatta pääse yksimielisyyteen sopimuksen täydentämisestä, tuomioistuin voi ottaen huomioon objektiivisesti ymmärretyn kuluttajan intressin täydentää sopimuksen kohtuuttomien ehtojen 'poistamisen' jälkeen syntyneen aukon kansallisen oikeuden säännöksillä, jotka eivät ole unionin tuomioistuimen [3.10.2019 antamassaan tuomiossa Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819)] tarkoittamalla tavalla dispositiivisia, jolloin niitä ei voida soveltaa suoraan sopimuksessa olevaan aukkoon, vaan ne ovat kansallisen oikeuden erityissäännöksiä, joita voidaan soveltaa kyseiseen sopimukseen ainoastaan soveltuvin osin tai analogian perusteella ja jotka heijastavat kansallisessa velvoiteoikeudessa voimassa olevaa säännöstöä?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välinen sopimus todetaan pätemättömäksi sen jonkin ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jäsenvaltioiden asiana on kansallisessa oikeudessaan säätää tällaisen pätemättömyyden vaikutuksista ottamatta huomioon kyseisellä direktiivillä kuluttajille annettavaa suojaa.
Aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden määräyksen tai säännöksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi sen asiayhteys sekä sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa se on (tuomio 2.12.2019, Vodafone Kabel Deutschland, C‑484/20, EU:C:2021:975, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäiseksi on mainittava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti”.
Kyseisessä säännöksessä ei itsessään vahvisteta perusteita sille, että sopimus voisi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja, vaan niistä säätäminen jätetään tehtäväksi kansallisessa oikeusjärjestyksessä unionin oikeutta noudattaen. Jäsenvaltioiden tehtävänä on siis kansallisen oikeutensa avulla määritellä yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti sopimukseen sisältyvän ehdon kohtuuttomuus todetaan ja tämän toteamisen konkreettiset oikeusvaikutukset toteutuvat. Tällaisen toteamisen avulla on siis joka tapauksessa voitava palauttaa se oikeudellinen ja tosiasiallinen tilanne, jossa kuluttaja olisi ollut, ellei mainittua kohtuutonta ehtoa olisi ollut (tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 84 kohta).
Lisäksi kysymys siitä, mistä lähtien pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen pätemättömäksi toteaminen aiheuttaa vaikutuksia, riippuu – kuten direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa olennaisilta osin täsmennetään – yksinomaan kansallisesta oikeudesta edellyttäen, että direktiivin 93/13 säännöksillä kuluttajille taattu suoja varmistetaan (tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 88 kohta).
Erityisesti on mainittava, että direktiivillä 93/13 kuluttajille taattua suojaa koskevalla kansallisella lainsäädännöllä ei kuitenkaan voida muuttaa suojan ulottuvuutta eikä sen asiallista sisältöä eikä näin vaarantaa tämän suojan tehostamista, johon on pyritty ottamalla käyttöön kohtuuttomia ehtoja koskevat yhdenmukaiset säännöt (tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym., C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 65 kohta).
Toiseksi on mainittava, että kun otetaan huomioon se erityinen asiayhteys, johon direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta, jonka säännöksillä pyritään suojaamaan kuluttajia kohtuuttomien ehtojen käytöltä, liittyy, unionin tuomioistuimella on ollut tilaisuus todeta, että kyseisellä direktiivillä annettavaa suojaa ei voida rajoittaa pelkästään elinkeinonharjoittajan kuluttajan kanssa tekemän sopimuksen täyttämisaikaan vaan se pätee myös kyseisen sopimuksen täyttämisen jälkeen (ks. vastaavasti tuomio 9.7.2020, Raiffeisen Bank ja BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 ja C‑699/18, EU:C:2020:537, 73 kohta).
Jos kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välinen sopimus todetaan pätemättömäksi jonkin siihen sisältyvän ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jäsenvaltioiden tehtävänä on kansallisen oikeutensa avulla säätää pätemättömyyden vaikutuksista ottaen huomioon direktiivillä 93/13 kuluttajalle annetun suojan erityisesti varmistamalla sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen palauttaminen, jossa kuluttaja olisi ollut ilman tällaista kohtuutonta ehtoa.
Kolmanneksi on mainittava, että direktiivin 93/13 tavoitteet tukevat tätä päätelmää.
Yhtäältä kyseisen direktiivin ensisijainen ja välitön tavoite on suojata kuluttajaa ja palauttaa osapuolten välinen tasapaino (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 72 kohta).
On erityisesti katsottava, että kohtuuttomaksi todettua sopimusehtoa ei ole koskaan ollut olemassa, joten sillä ei voi olla vaikutuksia kuluttajaan nähden, minkä seurauksena on sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen palauttaminen, jossa kuluttaja olisi ollut ilman mainittua ehtoa (tuomio 14.3.2019, Dunai, C‑118/17, EU:C:2019:207, 41 kohta).
Toisaalta direktiivillä 93/13 pyritään myös sen 7 artiklassa mainittuun toiseen tavoitteeseen, joka on se, että pitkällä aikavälillä elinkeinonharjoittajat lopettavat kohtuuttomien ehtojen käytön. Niinpä pelkästään sillä, että kohtuuttomia ehtoja ei sovelleta kuluttajaan, on elinkeinonharjoittajiin kohdistuva tällaisten ehtojen käyttämistä ehkäisevä vaikutus (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 68 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että kansallisen oikeuden säännökset, joita sen on sovellettava sopimuksen pätemättömäksi toteamisen vaikutusten määrittämiseksi, johtaisivat siihen, että pätemättömyydestä aiheutuvat tappiot jaettaisiin tasan pääasian kantajien ja X:n välillä.
Tällainen seuraus olisi kuitenkin edellä 23–26 kohdassa mainittujen tavoitteiden vastainen, koska se saattaisi kyseenalaiseksi direktiivillä 93/13 kuluttajille annetun suojan sopimuksen pätemättömäksi toteamisen jälkeen.
Ensinnäkin on nimittäin mainittava, että kansallisen oikeuden säännösten soveltaminen ei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien selitysten mukaan mahdollista sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen palauttamista, jossa kuluttajat olisivat olleet ilman kohtuutonta ehtoa, mikä vaarantaa direktiivillä 93/13 tavoitellun heidän suojaamistaan koskevan tavoitteen saavuttamisen.
Ilman direktiivillä 93/13 taattua suojaa niiden kansallisen oikeuden säännösten soveltaminen, joissa säädetään tappioiden jakamisesta tasan osapuolten välillä, heikentäisi osaltaan ehkäisevää vaikutusta, joka kohdistuu elinkeinonharjoittajiin jo pelkästään siksi, että tällaisia kohtuuttomia ehtoja ei sovelleta kuluttajaan, koska tällaiset säännökset voisivat lopulta hyödyttää elinkeinonharjoittajia rajoittamalla niiden velvollisuutta palauttaa kyseisten ehtojen perusteella aiheettomasti saadut määrät.
Lopuksi on mainittava, että tällainen tulkinta ei ole ristiriidassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitseman 7.11.2019 annetun tuomion Kanyeba ym. (C‑349/18 à C‑351/18, EU:C:2019:936), kanssa.
On nimittäin riittävää muistuttaa, että unionin tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 73 kohdassa, että kysymystä tosiseikkojen arvioinnista sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan oikeuden kannalta ei ratkaista direktiivin 93/13 vaan kansallisen oikeuden perusteella. Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene, että pääasia kuuluisi sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun alaan, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää, sovelletaanko kyseisellä direktiivillä taattua suojaa edelleen kohtuuttomia ehtoja sisältävän sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta aiheutuvien oikeusvaikutusten määrittämisen vaiheessa.
Edellä esitetyn perusteella direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jos kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välinen sopimus todetaan pätemättömäksi sen jonkin ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jäsenvaltioiden asiana on kansallisessa oikeudessaan säätää tällaisen pätemättömyyden vaikutuksista ottaen huomioon kyseisellä direktiivillä kuluttajille annettavan suojan erityisesti varmistamalla, että kuluttajan oikeudellinen ja tosiasiallinen tilanne palautetaan sellaiseksi kuin se olisi ollut ilman kyseistä kohtuutonta ehtoa.

Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin voi tutkia viran puolesta sellaisen kuluttajan varallisuustilanteen, joka on vaatinut hänen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä sopimuksen toteamista pätemättömäksi sellaisen kohtuuttoman ehdon vuoksi, jota ilman sopimus ei voi olla oikeudellisesti olemassa, ja hylätä tällaisen kuluttajan vaatimuksen, jos sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua hänelle erityisen haitallisia vaikutuksia.
Ensinnäkin unionin tuomioistuin on todennut olennaisilta osin, että sekä direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan sanamuoto että taloudellisten toimintojen oikeusvarmuutta koskevat vaatimukset puoltavat objektiivista lähestymistapaa kyseistä säännöstä tulkittaessa (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 56 kohta).
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.
Toiseksi on muistutettava, että direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön (tuomio 7.12.2017, Banco Santander, C‑598/15, EU:C:2017:945, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä suojajärjestelmää ei kuitenkaan sovelleta, jos kuluttaja vastustaa sitä. Kuluttaja voi sen jälkeen, kun kansallinen tuomioistuin on ilmoittanut asiasta hänelle, olla vetoamatta siihen, että sopimusehto on kohtuuton ja sitomaton, ja antaa siten vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa kyseessä olevaan sopimusehtoon välttäen näin sopimuksen pätemättömäksi toteamisen (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 95 kohta).
Jotta kuluttaja voisi antaa vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa, kansallisen tuomioistuimen on ilmoitettava osapuolille kansalliset menettelysäännöt ja siviilimenettelyissä noudatettava oikeudenmukaisuuden periaate huomioiden objektiivisesti ja tyhjentävästi ne oikeudelliset seuraukset, joita kohtuuttoman ehdon poistaminen voi aiheuttaa, riippumatta siitä, edustaako niitä ammattimainen edustaja vai ei (tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 97 kohta).
Tällainen tieto on sitäkin tärkeämpi, kun kohtuuttoman ehdon soveltamatta jättäminen voi johtaa koko sopimuksen pätemättömäksi toteamiseen, minkä seurauksena kuluttajaan voidaan mahdollisesti kohdistaa palautusvaatimuksia (tuomio 29.4.2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, 98 kohta).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että sopimuksen kokonaisuudessaan pätemättömäksi toteamisen vaikutuksia kuluttajan asemaan on arvioitava siten, että kuluttajan tässä yhteydessä ilmaisema tahto on arvioinnissa ratkaiseva (tuomio 3.10.2019, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, 56 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian kantajat ovat vaatineet heidän ja X:n välisen lainasopimuksen pätemättömäksi toteamista.
Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ilmoittanut kuluttajille objektiivisesti ja tyhjentävästi ne erityisen haitalliset oikeudelliset seuraukset sekä taloudelliset seuraukset, joita sopimuksen pätemättömäksi toteaminen voi aiheuttaa heille, kyseinen tuomioistuin ei voi sen jälkeen, kun kuluttajat ovat ilmoittaneet haluavansa saada sopimuksen todetuksi pätemättömäksi, estää sitä, että kuluttajat luopuvat heille kyseisellä direktiivillä annettavasta suojasta.
Kun lisäksi otetaan huomioon edellä 38–41 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, kansallinen tuomioistuin ei voi direktiivin 93/13 kuluttajansuojatavoitteen perusteella – ilman sille kansallisessa oikeudessa tältä osin annettuja oikeuksia – tutkia viran puolesta sellaisen kuluttajan varallisuustilannetta, joka on vaatinut hänen ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen pätemättömäksi toteamista kohtuuttoman sopimusehdon vuoksi, ratkaistakseen, voiko pätemättömyydestä aiheutua kuluttajalle erityisen haitallisia vaikutuksia.
Edellä esitetyn perusteella direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin yhtäältä tutkii viran puolesta – ilman sille kansallisessa oikeudessa tältä osin annettuja oikeuksia – sellaisen kuluttajan varallisuustilanteen, joka on vaatinut hänen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä sopimuksen toteamista pätemättömäksi sellaisen kohtuuttoman ehdon vuoksi, jota ilman sopimus ei voi olla oikeudellisesti olemassa, ja hylätä tällaisen kuluttajan vaatimuksen, vaikka sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua erityisen haitallisia vaikutuksia, ja toisaalta kieltäytyy toteamasta mainittua pätemättömyyttä, kun kuluttaja on vaatinut sitä nimenomaisesti saatuaan ensin tietoonsa objektiivisesti ja tyhjentävästi ne erityisen haitalliset oikeudelliset seuraukset ja taloudelliset seuraukset, joita hänelle voi aiheutua.

Kolmas kysymys

Tutkittavaksi ottaminen
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin voi, todettuaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen ehdon ensin kohtuuttomaksi, paikata sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon poistamisesta aiheutuvat aukot soveltamalla sellaista kansallisen oikeuden säännöstä, joka ei ole dispositiivinen säännös.
Euroopan komissio epäilee, voidaanko tämä hypoteettinen kysymys ottaa tutkittavaksi. Se nimittäin katsoo, että jos unionin tuomioistuin toteaisi, että kansallisen tuomioistuimen on silloin, kun kohtuuttoman sopimusehdon poistaminen johtaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen pätemättömäksi toteamiseen, ilmoitettava kuluttajalle objektiivisesti ja tyhjentävästi tästä pätemättömäksi toteamisesta aiheutuvista oikeudellisista ja tosiasiallisista seurauksista voimatta tutkia viran puolesta tällaista toteamista vaatineen kuluttajan varallisuustilannetta ja olla noudattamatta hänen tahtoaan saada sopimus todetuksi pätemättömäksi, kolmanteen kysymykseen ei olisi syytä vastata. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, että kuluttaja on antanut hyväksyntänsä sille, että sopimus mahdollisesti todetaan kokonaisuudessaan pätemättömäksi.
Tältä osin unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että ennakkoratkaisupyynnön esittämisen tavoitteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen saaminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä, vaan sillä pyritään vastaamaan tarpeeseen, joka liittyy unionin oikeutta koskevan riidan todelliseen ratkaisemiseen (tuomio 31.5.2018, Confetra ym, C‑259/16 ja C‑260/16, EU:C:2018:370, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että vaikka ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kuluttajat ovat pääasiassa antaneet hyväksyntänsä sopimuksen pätemättömäksi toteamiselle, ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita, annettiinko tällainen hyväksyntä sen jälkeen, kun asianomaisille kuluttajille oli ilmoitettu objektiivisesti ja tyhjentävästi niistä erityisen haitallisista oikeudellisista seurauksista ja taloudellisista seurauksista, joita pätemättömäksi toteamisesta voi heille aiheutua.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole vielä lausunut sopimuksen pätemättömäksi toteamista koskevasta vaatimuksesta erityisesti siksi, että se on vielä epävarma niiden tietojen laajuudesta, jotka sen on annettava kuluttajille, kysymystä siitä, voiko se siinä tapauksessa, että sopimusta ei todeta pätemättömäksi, paikata kohtuuttoman ehdon poistamisesta aiheutuvat aukot soveltamalla kansallisen oikeuden säännöstä, joka ei ole dispositiivinen säännös, ei voida pitää hypoteettisena.
Kolmas kysymys voidaan siten ottaa tutkittavaksi.

Asiakysymys
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan kansallisten tuomioistuinten on jätettävä soveltamatta kohtuutonta sopimusehtoa, jotta ehdolla ei ole sitovia vaikutuksia kuluttajaan nähden, ellei kuluttaja vastusta tätä. Sopimuksen pitää kuitenkin pääsääntöisesti säilyä muuttamattomana lukuun ottamatta kohtuuttomien ehtojen poistamisesta aiheutuvaa muutosta siltä osin kuin tällainen sopimuksen voimassa pitäminen on kansallisen oikeuden säännösten mukaan oikeudellisesti mahdollista (tuomio 25.11.2020, Banca B, C‑269/19, EU:C:2020:954, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Niinpä silloin, kun kansallinen tuomioistuin toteaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevan kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi, kyseinen tuomioistuin ei voi täydentää kyseistä sopimusta muuttamalla ehdon sisältöä (tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että mikäli kansallisen tuomioistuimen sallittaisiin muuttaa tällaisessa sopimuksessa olevien kohtuuttomien ehtojen sisältöä, olisi tämä omiaan haittaamaan direktiivin 93/13 7 artiklassa tarkoitetun pitkän aikavälin tavoitteen toteutumista. Tällainen mahdollisuus myötävaikuttaisi sen ehkäisevän vaikutuksen poistumiseen, joka kohdistetaan elinkeinonharjoittajiin jättämällä yksinkertaisesti soveltamatta tällaisia kohtuuttomia ehtoja kuluttajiin nähden, koska elinkeinonharjoittajat olisivat taipuvaisia jatkamaan tällaisten ehtojen käyttämistä tietoisina siitä, että vaikka ehdot julistettaisiin pätemättömiksi, kansallinen tuomioistuin voisi kuitenkin täydentää sopimusta tarvittavilta osin näiden elinkeinonharjoittajien etujen takaamiseksi (tuomio 25.11.2020, Banca B, C‑269/19, EU:C:2020:954, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sitä vastoin silloin, kun elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehty sopimus ei voi pysyä voimassa kohtuuttoman ehdon poistamisen jälkeen, unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin poistaa sopimusoikeudellisten periaatteiden mukaisesti kohtuuttoman ehdon korvaamalla sen dispositiivisella kansallisella oikeussäännöllä tilanteissa, joissa kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi toteaminen velvoittaisi tuomioistuimen toteamaan sopimuksen kokonaan pätemättömäksi aiheuttaen tällä erityisen haitallisia vaikutuksia kuluttajalle, ja negatiivinen seuraamus kohdistuisi näin kuluttajaan (tuomio 25.11.2020, Banca B, C‑269/19, EU:C:2020:954, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös todennut, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta on esteenä sille, että sopimuksen aukot, jotka ovat aiheutuneet sopimuksessa olevien kohtuuttomien ehtojen poistamisesta, korjataan pelkästään sellaisten yleisluonteisten kansallisten säännösten perusteella, joita lainsäätäjä ei ole erityisesti arvioinut palauttaakseen tasapainon sopimuspuolten kaikkien oikeuksien ja velvollisuuksien välillä ja joita ei tästä syystä koske olettama, jonka mukaan kyse ei ole kohtuuttomuudesta, ja joissa säädetään, että oikeustoimessa ilmaistuja vaikutuksia täydennetään muun muassa kohtuusperiaatteesta tai vakiintuneista tavoista johtuvilla vaikutuksilla, ja jotka eivät ole dispositiivisia säännöksiä eivätkä säännöksiä, joita sovelletaan sopimusosapuolten niin sopiessa (tuomio 25.11.2020, Banca B, C‑269/19, EU:C:2020:954, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kansallisen oikeuden säännökset, joita se aikoo soveltaa, eivät ole edellä mainitussa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuja dispositiivisia säännöksiä. Kun otetaan huomioon se, että pääasiassa kyseessä oleva lainasopimus ei voi olla olemassa ilman poistettuja ehtoja, että kansallisessa oikeudessa ei ole dispositiivisia säännöksiä ja että sopimuksen pätemättömäksi toteaminen olisi erityisen haitallista kuluttajille, kyseinen tuomioistuin pohtii, onko sen annettava direktiivin 93/13 tavoitteista etusija kuluttajien suojaamiselle sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta aiheutuvilta erityisen haitallisilta  vaikutuksilta  vai sen ehkäisemiselle, että elinkeinonharjoittajat käyttävät kohtuuttomia ehtoja.
Unionin tuomioistuin on jo todennut tältä osin, että direktiivin 93/13 tarkoituksena ei ole suositella yhtenäisiä ratkaisuja sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamisesta tehtävien päätelmien osalta. Näin ollen siltä osin kuin direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan kohtuuttomat ehdot eivät voi sitoa kuluttajia, nämä tavoitteet on voitu saavuttaa tapauksen ja kansallisen lainsäädännön mukaan yksinkertaisesti siten, että kyseistä kohtuutonta ehtoa ei sovelleta kuluttajaan nähden, tai jos sopimus ei olisi voinut olla olemassa ilman kyseistä ehtoa, korvaamalla se kansallisen oikeuden dispositiivisilla säännöksillä (tuomio 25.11.2020, Banca B, C‑269/19, EU:C:2020:954, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Se muistutti kuitenkin saman tuomion 40 kohdassa, että sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamisen seuraukset eivät kuitenkaan ole tyhjentäviä.
Jos kansallinen tuomioistuin siis katsoo, että kyseessä oleva lainasopimus ei voi sopimusoikeuden mukaan olla oikeudellisesti olemassa kyseisten kohtuuttomien ehtojen poistamisen jälkeen, ja jos ei ole olemassa mitään kansallisen oikeuden dispositiivista säännöstä tai säännöstä, jota sovelletaan sopimusosapuolten niin sopiessa ja jolla mainitut ehdot voidaan korvata, on katsottava, että jos kuluttaja ei ole ilmaissut tahtoaan pitää kohtuuttomat sopimusehdot voimassa ja jos sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta aiheutuisi kuluttajalle erityisen haitallisia vaikutuksia, kuluttajansuojan korkea taso, joka direktiivin 93/13 mukaan on varmistettava, edellyttää, että jotta sopimuspuolten molemminpuolisten oikeuksien ja velvollisuuksien välinen todellinen tasapaino voidaan palauttaa, kansallisen tuomioistuimen on ryhdyttävä koko kansallinen oikeutensa huomioon ottaen kaikkiin toimiin, jotka ovat tarpeen kuluttajan suojaamiseksi erityisen haitallisilta vaikutuksilta, joita kyseessä olevan lainasopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua, muun muassa sen vuoksi, että elinkeinonharjoittajan saatava kuluttajalta erääntyy välittömästi maksettavaksi (tuomio 25.11.2020, Banca B, C‑269/19, EU:C:2020:954, 41 kohta).
Tässä tilanteessa on katsottava, että mikään ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin kehottaa asianosaisia neuvottelemaan korkokannan laskemista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamiseksi, kunhan se vahvistaa näiden neuvottelujen puitteet ja kunhan niillä pyritään luomaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille todellinen tasapaino, jossa otetaan huomioon erityisesti direktiivin 93/13 taustalla oleva kuluttajansuojan tavoite (tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 42 kohta).
Kuten unionin tuomioistuin on jo muistuttanut, kyseisen tuomioistuimen on nimittäin mahdollisuuksien mukaan sovellettava kansallista oikeuttaan siten, että kyseisen ehdon kohtuuttomuuden toteamisesta tehdään kaikki kansallisen oikeuden perusteella seuraavat päätelmät, jotta kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa vahvistettu tulos eli se, että kohtuuton ehto ei sido kuluttajaa, saavutetaan. Näin on myös silloin, kun on määritettävä, mitä päätelmiä tästä toteamuksesta on tehtävä ehdon kohtuuttomuuden toteamisen jälkeen, jotta voidaan kyseisen direktiivin tavoitteen mukaisesti varmistaa kuluttajansuojan korkea taso (tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 43 kohta).
Tuomioistuimen toimivalta ei kuitenkaan voi ylittää sitä, mikä on ehdottoman välttämätöntä sopimuspuolten välisen sopimustasapainon palauttamiseksi ja siten kuluttajan suojelemiseksi erityisen haitallisilta vaikutuksilta, joita kyseessä olevan lainasopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua. Jos tuomioistuin voisi nimittäin vapaasti muuttaa kohtuuttomien ehtojen sisältöä tai kohtuullistaa sitä, tällainen toimivalta olisi omiaan vaarantamaan kaikkien tämän tuomion 24–26 kohdassa tarkoitettujen tavoitteiden toteutumisen (tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 44 kohta).
Edellä esitetyn perusteella direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin voi, todettuaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen ehdon ensin kohtuuttomaksi, paikata sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon poistamisesta aiheutuvat aukot soveltamalla sellaista kansallisen oikeuden säännöstä, joka ei ole dispositiivinen säännös. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin otettava huomioon koko kansallinen oikeutensa ja toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet kuluttajan suojaamiseksi sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta hänelle aiheutuvilta erityisen haitallisilta vaikutuksilta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
jos kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välinen sopimus todetaan pätemättömäksi sen jonkin ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jäsenvaltioiden asiana on kansallisessa oikeudessaan säätää tällaisen pätemättömyyden vaikutuksista ottaen huomioon kyseisellä direktiivillä kuluttajille annettavan suojan erityisesti varmistamalla, että kuluttajan oikeudellinen ja tosiasiallinen tilanne palautetaan sellaiseksi kuin se olisi ollut ilman kyseistä kohtuutonta ehtoa.
2)
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin yhtäältä tutkii viran puolesta – ilman sille kansallisessa oikeudessa tältä osin annettuja oikeuksia – sellaisen kuluttajan varallisuustilanteen, joka on vaatinut hänen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä sopimuksen toteamista pätemättömäksi sellaisen kohtuuttoman ehdon vuoksi, jota ilman sopimus ei voi olla oikeudellisesti olemassa, ja hylätä tällaisen kuluttajan vaatimuksen, vaikka sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua erityisen haitallisia vaikutuksia, ja toisaalta kieltäytyy toteamasta mainittua pätemättömyyttä, kun kuluttaja on vaatinut sitä nimenomaisesti saatuaan ensin tietoonsa objektiivisesti ja tyhjentävästi ne erityisen haitalliset oikeudelliset seuraukset ja taloudelliset seuraukset, joita hänelle voi aiheutua.
3)
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että
se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin voi, todettuaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen ehdon ensin kohtuuttomaksi, paikata sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon poistamisesta aiheutuvat aukot soveltamalla sellaista kansallisen oikeuden säännöstä, joka ei ole dispositiivinen säännös. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin otettava huomioon koko kansallinen oikeutensa ja toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet kuluttajan suojaamiseksi sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta hänelle aiheutuvilta erityisen haitallisilta vaikutuksilta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: puola.