CELEX: 62015TJ0117
Prasība atcelt tiesību aktu
Lauksaimniecība
Tirgu kopīgā organizācija
Pasākumi, kas jānosaka jaunu dalībvalstu pievienošanās dēļ
Summas, kas jāiekasē par neizņemto cukura pārpalikumu
Lūgums grozīt galīgu Komisijas lēmumu
Lūguma noraidīšana
Nepārsūdzams akts
Apstiprinošs akts
Jaunu un būtisku faktu neesamība
Nepieņemamība

Tiesvedības priekšvēsture
Primārās tiesības
Eiropas Savienības paplašināšanās kārtas kontekstā, kuras noslēgumā 2004. gada 1. maijā Čehijas Republika, Igaunijas Republika, Kipras Republika, Latvijas Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika, Maltas Republika, Polijas Republika, Slovēnijas Republika un Slovākijas Republika (turpmāk tekstā – “jaunās dalībvalstis”) pievienojās Eiropas Savienībai (turpmāk tekstā – “pievienošanās”), Eiropas Savienība un jaunās dalībvalstis uzsāka sarunas par vairākiem jautājumiem, kas bija iedalīti sarunu sadaļās. Sarunas sadaļas par lauksaimniecības jautājumiem kontekstā attiecās tostarp uz tiesisko stāvokli saistībā ar jauno dalībvalstu teritorijā pievienošanās dienā brīvā apgrozībā esošajiem lauksaimniecības produktu krājumiem, kas pārsniedza daudzumu, kurš varētu tikt uzskatīts par normālu krājumu pārņemšanu (turpmāk tekstā – “pārpalikums”).
Šis jautājums saskaņā ar Akta par jauno dalībvalstu pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (
OV 2003, L 236, 33. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”), 22. pantu ir regulēts Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punktā, kurā ir noteikts:
“[..]
2.   Jebkādas [lauksaimniecības produktu] privātas vai valsts rezerves, kas pievienošanās dienā ir brīvā apgrozībā jaunajās dalībvalstīs un kas pārsniedz daudzumu, kuru varētu uzskatīt par normālu rezervju pārņemšanu, ir jālikvidē uz jauno dalībvalstu rēķina.
Normālu rezervju pārņemšanu katram produktam nosaka, pamatojoties uz katra tirgus [kopīgās organizācijas] kritērijiem un mērķiem.
[..]
4.   pants Iepriekš izklāstītos pasākumus [īsteno un piemēro] Komisija.
[..]”
Līguma starp Beļģijas Karalisti, Dānijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Somijas Republiku, Zviedrijas Karalisti, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (Eiropas Savienības dalībvalstīm) un jaunajām dalībvalstīm par jauno dalībvalstu pievienošanos Eiropas Savienībai (
OV 2003, L 236, 17. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pievienošanās līgums”), kas parakstīts 2003. gada 16. aprīlī Atēnās, 2. panta 3. punktā ir paredzēts, ka Savienības iestādes var pirms pievienošanās paredzēt pasākumus, kas minēti tostarp Pievienošanās akta 41. pantā un tā IV pielikumā. Minētā akta 41. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka pārejas pasākumus, kas vajadzīgi, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) piemērošana atbilstīgi šajā aktā paredzētajiem nosacījumiem, Komisija var īstenot trīs gados pēc pievienošanās dienas un tos piemēro tikai minētajā laikposmā.
Pasākumi, ko Savienība ir veikusi pirms pievienošanās
2003. gada 10. novembrī Komisija, pamatojoties uz Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktu un Pievienošanās akta 41. panta pirmo daļu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ (
OV 2003, L 293, 3. lpp.
).
No Regulas Nr. 1972/2003 preambulas 1. apsvēruma izriet, ka ir jānosaka pārejas posma pasākumi, lai izvairītos no tirdzniecības novirzes riska, kas var ietekmēt lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju un kas izriet no pievienošanās. Minētās regulas preambulas 3. apsvērumā ir norādīts, ka šīs novirzes bieži vien ir saistītas ar produktiem, kurus, rēķinoties ar paplašināšanos, pārvieto speciāli un kuri tātad nav attiecīgās valsts normālie krājumi, bet ka liekie krājumi var izveidoties arī valsts ražošanas rezultātā. Visbeidzot ir precizēts, ka par liekajiem krājumiem jaunajās dalībvalstīs tādēļ ir jāiekasē preventīvi soda maksājumi.
Regulas Nr. 1972/2003, kas pēdējo reizi ir grozīta ar Komisijas 2004. gada 20. aprīļa Regulu (EK) Nr. 735/2004 (
OV 2004, L 114, 13. lpp.
), 4. pantā ir paredzēta sistēma, saskaņā ar kuru iekasē maksājumus par jauno dalībvalstu teritorijā pievienošanās dienā brīvā apgrozībā esošu noteiktu lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem. Šī panta 1. punktā ir norādīts, ka, neskarot Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta prasības, gadījumos, uz kuriem neattiecas stingrāki tiesību akti valsts līmenī, jaunās dalībvalstis par šādiem krājumiem iekasē maksājumus no to īpašniekiem. Regulas Nr. 1972/2003, kurā ir izdarīti grozījumi, 4. panta 3. punktā ir paredzēta attiecīgā maksājuma summa un ir noteikts, ka iekasētos maksājumus novirza attiecīgās jaunās dalībvalsts budžetam. Visbeidzot, šīs regulas 4. panta 5. punktā ir ietverts attiecībā uz katru jauno dalībvalsti atšķirīgs saraksts ar lauksaimniecības produktiem, kuriem ir piemērojama minētā regula. Šie lauksaimniecības produkti ir identificēti, izmantojot kodus, kas ir paredzēti Kombinētajā nomenklatūrā (KN), kura ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (
OV 1987, L 256, 1. lpp.
), kuru Komisija atjauno reizi gadā. Šīs lietas faktiem piemērojamā atjaunošana tika veikta 2004. gada 1. janvārī – datumā, kad stājās spēkā Komisijas 2003. gada 11. septembra Regula (EK) Nr. 1789/2003 par grozījumiem Padomes Regulas [..] Nr. 2658/87 I pielikumā (
OV 2003, L 281, 1. lpp.
).
2004. gada 14. janvārī Komisija, pamatojoties arī uz Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktu un uz Pievienošanās akta 41. panta pirmo daļu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos (
OV 2004, L 9, 8. lpp.
).
Regulas Nr. 60/2004, kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 2005. gada 28. aprīļa Regulu (EK) Nr. 651/2005 (
OV 2005, L 108, 3. lpp.
), 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka vēlākais līdz 2005. gada 31. maijam Komisija nosaka paša cukura vai pārstrādes produktos esošā cukura, izoglikozes un fruktozes daudzumu, kas pārsniedz daudzumu, ko uzskata par normālu krājumu pārņemšanu katras jaunās dalībvalsts teritorijā (turpmāk tekstā – “cukura pārpalikums”) 2004. gada 1. maijā. Šajā noteikumā ir paredzēts arī veids, kādā Komisija nosaka šo pārpalikumu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 60/2004 4. pantu jēdzieni “cukurs”, “izoglikoze” un “fruktoze” minētās regulas 4.–7. panta piemērošanas vajadzībām ir definēti, izmantojot dažādus KN kodus.
Regulas Nr. 60/2004, kurā ir izdarīti grozījumi, 6. panta 2. punktā ir noteikts, ka katra attiecīgā jaunā dalībvalsts bez Savienības iejaukšanās nodrošina tāda cukura vai izoglikozes daudzuma izņemšanu no tirgus, kas ir vienāds ar tās cukura pārpalikumu. Šī izņemšana no tirgus var tikt veikta vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim, eksportējot šo pārpalikumu bez Savienības kompensācijām, izmantojot to degmaisījumu nozarē vai to denaturējot.
Saskaņā ar Regulas Nr. 60/2004, kurā ir izdarīti grozījumi, 6. panta 3. punktu katra jaunā dalībvalsts līdz 2004. gada 1. maijam izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmumu līmenī nosaka krājumu pārpalikumu pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei, kuru tā izmanto, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to liekajiem krājumiem līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Šiem uzņēmumiem ir jāsniedz pierādījums par to, ka šī izņemšana no tirgus ir notikusi vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim. Pretējā gadījumā jaunā dalībvalsts šiem uzņēmumiem uzliek pienākumu veikt maksājumus proporcionāli no tirgus neizņemtajam daudzumam un to summa tiek ieskaitīta šīs dalībvalsts budžetā.
Regulas Nr. 60/2004, kurā ir izdarīti grozījumi, 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka vēlākais līdz 2006. gada 31. martam jaunās dalībvalstis Komisijai sniedz pierādījumu par to cukura pārpalikuma izņemšanu no tirgus. Šī paša panta 2. punktā ir paredzēts, ka katrai attiecīgajai jaunajai dalībvalstij ir pienākums veikt maksājumu, kura summa ir proporcionāla tās cukura pārpalikuma daļai, attiecībā uz kuru nav iesniegts pierādījums. Šī summa tiek iemaksāta Savienības budžetā un tiek ņemta vērā, aprēķinot ražošanas iemaksas 2004./2005. tirdzniecības gadam.
Regulas Nr. 1789/2003, Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 igauņu valodā
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
tika publicētas attiecīgi 2004. gada 6. augustā, 2005. gada 3. martā un 2004. gada 4. jūlijā.
Pasākumi, ko Igaunijas Republika ir veikusi pirms pievienošanās
2004. gada 7. aprīlī Igaunijas Republika pieņēma
Üleliigse laovaru tasu seadus
(Likums par maksājumu saistībā ar krājumu pārpalikumu, RT I 2004, 30, 203). Ar 2006. gada 5. oktobra spriedumu
Riigikohus
(Augstākā tiesa, Igaunija) atzina šī likuma 6. panta 1. punktu par nepiemērojamu, jo tas esot pretrunā Regulai Nr. 1972/2003. Minētā tiesa uzskatīja, ka šajā tiesību normā paredzētais pienākums pārnesuma krājumu aprēķinā piemērot koeficientu 1,2 neļaujot piemērot pietiekami diferencētu attieksmi pret katru uzņēmēju. Lai piemērotu šo nolēmumu, Igaunijas parlaments ar 2007. gada 25. janvārī pieņemtu likumu (RT I 2007, 12, 65) veica vairākus grozījumus Likumā par maksājumu saistībā ar krājumu pārpalikumu. Šis likums ar tajā veiktajiem grozījumiem (turpmāk tekstā – “
ÜLTS
”) stājās spēkā 2007. gada 16. februārī, un tas ar atpakaļejošu spēku ir piemērojams situācijām, kas radušās kopš 2004. gada 1. maija.
ÜLTS
4. pantā ir noteikts, ka Igaunijas uzņēmumiem ir jāmaksā maksājums saistībā ar krājumu pārpalikumu, kurš tiem pieder un kurš nav ticis izņemts no tirgus noteiktajos termiņos.
Atbilstoši
ÜLTS
7. pantam katra tirgus dalībnieka “krājumu pārpalikums” ir starpība starp 2004. gada 1. maijā tam faktiski piederošo krājumu un pārnesuma krājumu.
ÜLTS
6. pantā jēdziens “pārnesuma krājums” ir definēts kā gada vidējais krājumu apjoms, kas katram tirgus dalībniekam pieder pēdējos četros gados pirms pievienošanās, tas ir, 2000.–2003. gadā, to reizinot ar 1,2. Lai šo noteikumu saudzīgāk piemērotu attiecībā uz uzņēmējiem, kuri šajos četros atsauces gados nav veikuši attiecīgo darbību, minētajā 6. pantā turklāt ir paredzēti divi īpaši noteikumi, kas ir aprakstīti turpmāk.
Saskaņā ar
ÜLTS
10. pantu pārnesuma krājumu un krājuma pārpalikumu aprēķina Igaunijas Zemkopības ministrija, pamatojoties uz uzņēmuma deklarācijām. Pēc tā pamatota lūguma Zemkopības ministrija var ņemt vērā noteiktus faktorus, ar kuriem krājumu pieaugums var tikt izskaidrots, to nesaistot ar spekulāciju.
Ar
ÜLTS
12. pantu tirgus dalībniekiem ir noteikts pienākums novērst cukura krājumu pārpalikumu, izmantojot Regulā Nr. 60/2004 paredzētās metodes.
Pasākumi, ko Savienība ir veikusi pirms pievienošanās
2005. gada 31. maijā Komisija aprēķināja cukura pārpalikumu katrā jaunajā dalībvalstī, pieņemot Regulu (EK) Nr. 832/2005 par cukura, izoglikozes un fruktozes pārpalikuma daudzumu noteikšanu Čehijā, Igaunijā, Kiprā, Latvijā, Lietuvā, Ungārijā, Maltā, Polijā, Slovēnijā un Slovākijā (
OV 2005, L 138, 3. lpp.
). Minētās regulas 1. pantā ir noteikts cukura daudzums, kas ir jāizņem no iekšējā tirgus katrai no tām piecām jaunajām dalībvalstīm, kurās gala rezultātā tika konstatēts cukura pārpalikums.
2006. gada 13. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu 2006/776/EK par summām, kas jāiekasē par neizņemto cukura pārpalikumu (
OV 2006, L 314, 35. lpp.
; turpmāk tekstā – “Lēmums par cukuru”). Šajā lēmumā Komisija atzīmēja, ka trīs no piecām iepriekš 20. punktā minētajām jaunajām dalībvalstīm Regulas Nr. 60/2004 7. panta 1. punktā paredzētajā termiņā ir sniegušas pierādījumu par daļas no ar Regulu Nr. 832/2005 konstatētā cukura pārpalikuma izņemšanu no tirgus. Turpmāk tā aprēķināja maksājuma apmēru, kas piecām attiecīgajām dalībvalstīm atbilstoši Regulas Nr. 60/2004 7. panta 2. punktam ir jāmaksā saistībā ar pārpalikumu, attiecībā uz kuru šāds pierādījums nav sniegts. Šis apmērs attiecībā uz katru attiecīgo dalībvalsti tika aprēķināts, neizņemto daudzumu reizinot ar lielāko eksporta kompensāciju, kas laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. novembrim bija piemērojama baltajam cukuram ar kodu KN 1701 99 10. Saskaņā ar Lēmuma par cukuru 1. pantu Igaunijas Republikai tika uzlikts maksājums EUR 45686268 apmērā, kuru tā samaksāja Savienības budžetā vairākās daļās šī lēmuma 2. pantā paredzētajos termiņos; pēdējā maksājuma daļa tika samaksāta 2009. gada decembrī.
2007. gada 4. maijā Komisija, pamatojoties uz Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 4. apakšpunktu, pieņēma Lēmumu 2007/361/EK par lauksaimniecības produktu, izņemot cukuru, lieko krājumu noteikšanu un to likvidēšanas finansiālajām sekām sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos (
OV 2007, L 138, 14. lpp.
; turpmāk tekstā – “Lēmums par lauksaimniecības produktiem”). Šajā lēmumā tā aprēķināja jauno dalībvalstu teritorijā pievienošanās dienā pastāvošo lauksaimniecības produktu pārpalikumu, kā arī deviņām dalībvalstīm, attiecībā uz kurām šāds pārpalikums tika konstatēts, uzliekamo maksājumu, lai segtu pārpalikuma likvidēšanas izmaksas, apmēru. Šie maksājumi, kas ir uzskatāmi par Savienības budžeta ieņēmumiem, bija jāsamaksā četrās daļās, pēdējā no kurām bija maksājama 2010. gada 31. maijā. Tādējādi Igaunijas Republikai tika uzlikts maksājums EUR 6584000 apmērā, kuru tā samaksāja Savienības budžetā paredzētajos termiņos.
Norādītie spriedumi
Ar 2012. gada 29. marta spriedumiem Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), kuri nav pārsūdzēti, Vispārējā tiesa atcēla Lēmumu par lauksaimniecības produktiem, pamatojoties uz to, ka šajā lēmumā paredzētā lauksaimniecības produktu likvidēšanas metode neatbilst Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktam.
Ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) Tiesa atbildēja uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko
Riigikohus
(Augstākā tiesa) bija iesniegusi attiecībā uz LESD 288. panta, 297. panta 1. punkta, kā arī Pievienošanās akta 58. panta interpretāciju. Šis jautājums tika uzdots tiesvedībā, kurā Igaunijas uzņēmums vērsās pret Igaunijas iestādēm par nodevas par uzņēmumam piederošu noteiktu lauksaimniecības produktu lieko krājumu samaksu, kura tika aprēķināta un iekasēta atbilstoši
ÜLTS
. Strīda pamatjautājums bija
ÜLTS
piemērojamība attiecīgajam uzņēmumam. Iesniedzējtiesai šajā ziņā radās šaubas, jo, pirmkārt,
ÜLTS
bija ietvertas atsauces uz vairākiem Regulu Nr. 1789/2003 un Nr. 1972/2003 noteikumiem un, otrkārt, šo regulu publicēšana
Oficiālajā Vēstnesī
igauņu valodā bija notikusi pēc 2004. gada 1. maija, bet pirms uzņēmuma saņemtā paziņojuma par nodevas uzlikšanu.
Tiesa nosprieda, ka, pieņemot
ÜLTS
, Igaunijas Republika ir ieviesusi no Regulas Nr. 1972/2003 izrietošos pienākumus, nosakot nodevu par lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem un definējot tās aprēķina metodi. Tomēr tā uzskatīja, pirmkārt, ka laikā, kad
ÜLTS
stājās spēkā, proti, 2004. gada 1. maijā, privātpersonas nav varējušas uzzināt par produktiem, kuriem ir piemērojama šī nodeva, iepazīstoties ar Savienības regulējumu, kas būtu pienācīgi publicēts igauņu valodā
Oficiālajā Vēstnesī
, otrkārt, ka
ÜLTS
nav bijusi sniegta šo preču definīcija un tajā ir bijusi iekļauta tikai atsauce uz Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punktu, un, treškārt, ka privātpersonas nav varējušas identificēt šos produktus, ņemot vērā valsts regulējumu, jo, sākot no 2004. gada 1. maija, Igaunijas muitas nomenklatūra ir tikusi atcelta. Tā secināja, ka atbilstošās Regulu Nr. 1789/2003 un Nr. 1972/2003 tiesību normas nav bijušas saistošas privātpersonām Igaunijā kopš 2004. gada 1. maija, jo tās nav bijušas pienācīgi publicētas igauņu valodā
Oficiālajā Vēstnesī
vai transponētas šīs dalībvalsts tiesību aktos (spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
,
39.
,
41.
un
42.
punkts).
Tiesa uzskatīja, ka šo secinājumu neskar nedz tas, ka pamatlietā iesaistītais uzņēmums principā bija informēts par savu saistību apjomu, sākot no 2004. gada 1. maija, nedz arī vajadzība nodrošināt Regulas Nr. 1972/2003 mērķa īstenošanu (spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
,
43.
–
46.
punkts).
Tādējādi Tiesa atbildēja uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, norādot, ka Pievienošanās akta 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas Igaunijā attiecībā uz privātpersonām nepieļauj piemērot Regulas Nr. 1972/2003 normas, kuras 2004. gada 1. maijā nebija publicētas igauņu valodā
Oficiālajā Vēstnesī
un nebija transponētas šīs dalībvalsts tiesībās, un tā tas ir pat tad, ja šīs privātpersonas varēja citādi uzzināt par šī tiesību akta esamību (spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
,
47.
punkts).
Igaunijas Republikas lūgums grozīt Lēmumu par cukuru
Ar 2012. gada 2. augusta vēstuli Igaunijas Republika lūdza Komisijas Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorātam (ĢD) sniegt savu viedokli par darbībām, kas paredzētas saistībā ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedumu Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumu Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), lai atmaksātu maksājumu summas, ko jaunās dalībvalstis iemaksājušas Savienības budžetā lauksaimniecības produktu pārpalikuma dēļ, tostarp cukura pārpalikuma esamības dēļ. 2012. gada 17. septembrī un 8. novembrī notika Igaunijas Republikas un Komisijas dienestu tikšanās, lai apspriestu šo jautājumu.
Ar 2012. gada 15. novembra vēstuli Komisija informēja Igaunijas Republiku, ka maksājumi, ko tā ir veikusi Savienības budžetā saskaņā ar Lēmumu par lauksaimniecības produktiem, tai tiks atmaksāti. Atmaksa tika veikta 2012. gada decembra beigās.
2013. gada 21. februārī notika Igaunijas Republikas un Komisijas dienestu tikšanās, lai apspriestu maksājumu, ko Igaunijas Republika ir veikusi Savienības budžetā saskaņā ar Lēmumu par cukuru, summu iespējamo atmaksu.
Ar 2013. gada 18. septembra Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorātam nosūtīto vēstuli Igaunijas Republika, uzskatīdama, ka tā nav saņēmusi pilnīgu atbildi uz savu 2012. gada 2. augusta vēstuli, precizēja tās saturu, papildināja savu pamatojumu un iesniedza Komisijai lūgumu attiecībā uz Lēmuma par cukuru pārskatīšanu un grozīšanu, ņemot vērā 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedumu Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumu Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), lai tā rezultātā tiktu veikta Savienības budžetā saskaņā ar šo lēmumu iemaksāto maksājumu atmaksa.
Ar 2014. gada 22. decembra vēstuli (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”) Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors (turpmāk tekstā – “ģenerāldirektors”) atbildēja Igaunijas Republikai, ka nav pamata grozīt Lēmumu par cukuru.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 4. martā, Igaunijas Republika saskaņā ar LESD 263. pantu cēla prasību par apstrīdētā akta atcelšanu.
Ar pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 1. jūlijā, Latvijas Republika lūdza atļauju iestāties lietā Igaunijas Republikas prasījumu atbalstam, un Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs 2015. gada 2. septembrī deva šādu atļauju. Tomēr tā neiesniedza iestāšanās rakstu.
Ar 2016. gada 15. jūnija lēmumu Vispārējā tiesa pēc pirmās palātas priekšlikuma nodeva lietu pirmajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 28. panta 1.–3. punktam.
Vispārējā tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā), pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu un 2016. gada 13. jūlijā Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībnieces atbildēt uz dažiem jautājumiem, ko tās izdarīja noteiktajā termiņā.
Igaunijas Republikas un Komisijas mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2016. gada 7. septembra tiesas sēdē, kurā Latvijas Republika nepiedalījās.
Igaunijas Republikas, ko atbalsta Latvijas Republika, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto aktu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
galvenokārt – noraidīt prasību kā nepieņemamu;
—
pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest Igaunijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par pieņemamību
Formāli ar atsevišķu dokumentu neceļot iebildi par nepieņemamību, Komisija norāda, ka apstrīdētais akts neesot apstrīdams akts un ka prasība tādējādi esot nepieņemama; Igaunijas Republika to apstrīd.
Komisija būtībā izvirza divus nepieņemamības pamatus, pirmais no kuriem, kas ir norādīts galvenokārt, ir saistīts ar apstrīdētā akta, kurš esot uzskatāms par vienkāršu viedokļa paušanu, raksturu, bet otrais, kas ir norādīts pakārtoti, ir saistīts ar šī akta apstiprinošo raksturu.
Par pirmo nepieņemamības pamatu
Komisija norāda, pirmkārt, ka, tā kā Igaunijas Republika ir bijusi Lēmumā par cukuru norādīto summu parādniece pirms apstrīdētā akta pieņemšanas un esot palikusi šo summu parādniece pēc tam, šim aktam neesot bijušas tiesiskas sekas un, otrkārt, ka šajā aktā esot ietverta tikai vienkārša tehniskā analīze attiecībā uz 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta sprieduma Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta sprieduma Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ietekmi uz Lēmumu par cukuru. Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, kā arī tiesas sēdē Komisija precizēja šo pēdējo minēto argumentu. Tā norādīja, ka apstrīdētais akts esot nevis patiess lēmums par atteikumu grozīt Lēmumu par cukuru, bet vienkārša viedokļa paušana, kas esot attiecināma uz Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorātu. Par šo jautājumu tā tiesas sēdē piebilda, ka Igaunijas Republika neesot skaidri lūgusi grozīt Lēmumu par cukuru un ka tā esot drīzāk lūgusi sniegt Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta viedokli par iespēju pārskatīt šo lēmumu. Tādējādi apstrīdētajā aktā esot ietverts prasītais tehniskais viedoklis.
Igaunijas Republika apstrīd Komisijas argumentus.
Dalībvalstu vai iestāžu celtas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros par apstrīdamiem aktiem LESD 263. panta izpratnē ir uzskatāmi visi tie Savienības iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskās sekas (skat. spriedumu, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šīs tiesiskās sekas ir jāizvērtē atbilstoši objektīviem kritērijiem, tādiem kā šī akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu (spriedums, 2014. gada 13. februāris, Ungārija/Komisija,
C‑31/13 P
,
EU:C:2014:70
,
55.
punkts).
Ne katra vēstule, ko Savienības iestāde ir nosūtījusi, atbildot uz tās adresāta izteiktu pieprasījumu, ir uzskatāma par lēmumu LESD 263. panta izpratnē (šajā ziņā skat. rīkojumu, 1993. gada 27. janvāris, Miethke/Parlaments,
C‑25/92
,
EU:C:1993:32
,
10.
punkts). It īpaši Savienības iestādes rakstveida viedokļa paušana nav uzskatāma par lēmumu, par kuru var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu, ja tāds viedoklis ir pausts jomā, kurā minētajai iestādei nav nekādas lēmumpieņemšanas kompetences, bet vienīgi iespēja paust savu viedokli, kas nav saistošs kompetentajām iestādēm, un ja nedz no paustā viedokļa formulējuma, nedz no tā satura neizriet, ka tas ir paredzēts, lai radītu kādas tiesiskās sekas (šajā ziņā skat. spriedumu, 1980. gada 27. marts, Sucrimex un Westzucker/Komisija,
133/79
,
EU:C:1980:104
,
16.
–
18.
punkts).
No tā, kas ir norādīts iepriekš 28.–32. punktā, izriet, ka ar apstrīdēto aktu ir tikusi pabeigta ilgtermiņa informācijas apmaiņas starp Komisiju un Igaunijas Republiku sērija un tas ir atbilde uz Igaunijas Republikas Komisijai 2013. gada 18. septembrī nosūtīto vēstuli.
Vēstule, ko Igaunijas Republika ir nosūtījusi Komisijai 2013. gada 18. septembrī, sākas ar šādu norādi: “Lūgums grozīt [Lēmumu par cukuru]”. To veido divas daļas. Pirmā daļa ir veltīta faktu izklāstam. Otrā daļa ar nosaukumu „[Igaunijas Republikas] lūgums” ietver detalizētu pamatojumu, lai pierādītu, ka Lēmums par cukuru nav saderīgs ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedumu Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumu Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), lasot šos spriedumus kopsakarā. Šīs daļas pēdējā rindkopā Igaunijas Republika norāda, ka “ir jāveic [Lēmuma par cukuru] pārskatīšana un grozīšana, ņemot vērā Savienības tiesību akt[u] interpretāciju, kas ir veikta [2012. gada 12. jūlija spriedumā Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedumā Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumā Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
)], lai padarītu lēmumu par saderīgu ar [attiecīgo aktu] nozīmi un piemērošanas jomu, kā tie būtu [bijuši] jāsaprot un jāpiemēro kopš [to] stāšanās spēkā”.
Tādējādi ir jānorāda, ka ar savu 2013. gada 18. septembra vēstuli Igaunijas Republika no Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta nav vēlējusies saņemt vienkāršu tehnisku analīzi par teorētisku iespēju pārskatīt Lēmumu par cukuru. Runa ir bijusi par lūgumu pārskatīt un grozīt šo lēmumu.
Apstrīdētā akta formulējums apstiprina, ka arī pats ģenerāldirektors ir uzskatījis, ka 2013. gada 18. septembra vēstule ir lūgums grozīt Lēmumu par cukuru.
Proti, apstrīdētais akts sākas ar šādu norādi:
“Priekšmets: Jūsu lūgumi grozīt [Lēmumu par cukuru]”
Turpinājumā ģenerāldirektors apstrīdētajā aktā ir norādījis, ka Igaunijas Republika ir vairākas reizes vērsusies pie Komisijas, “lai panāktu Lēmuma par cukuru grozīšanu”.
Visbeidzot ģenerāldirektors ir precizējis, ka vēlas sniegt divu veidu argumentus, lai neapmierinātu [Igaunijas Republikas] lūgumu grozīt Lēmumu par cukuru”.
Tādējādi apstrīdētā akta pēdējais teikums, saskaņā ar kuru, ņemot vērā visu, kas ir ticis izklāstīts iepriekš minētajā aktā, Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāts nevarot secināt, ka Lēmumā par cukuru būtu pieļautas kļūdas un tas būtu grozāms, ir nevis vienkārša tehniskā viedokļa izpausme, bet, pretēji tam, ko norāda Komisija, lūguma grozīt Lēmumu par cukuru noraidījums.
Komisijai bija kompetence pārskatīt un attiecīgā gadījumā – grozīt tās iepriekš pieņemto Lēmumu par cukuru. Turklāt no apstrīdētā akta formulējuma un satura skaidri izriet, ka ar to Komisija ir paredzējusi galīgi noraidīt Igaunijas Republikas lūgumu grozīt Lēmumu par cukuru. Tādējādi apstrīdētais akts nevar tikt uzskatīts par tādu, kas būtu atbilstošs vienkāršai viedokļa paušanai, kurai nebūtu tiesisko seku.
Šo secinājumu nevar ietekmēt Komisijas norādītais apstāklis, ka Igaunijas Republika esot bijusi Lēmumā par cukuru norādīto summu parādniece jau pirms apstrīdētā akta pieņemšanas un esot palikusi parādniece pēc šīs pieņemšanas.
Lai gan apstrīdētā akta rezultātā Igaunijas Republikai nav ticis uzlikts kāds mantisks pienākums, tas nenozīmē, ka šim aktam obligāti nebūtu tiesisko seku, jo ar to tiek izteikts galīgais atteikums attiecībā uz Igaunijas Republikas pamatoto lūgumu panākt Lēmuma par cukuru grozīšanu, uz kuru, kā tā uzskata, tai esot tiesības.
Tādējādi pirmā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Par otro iebildi par nepieņemamību
Ievada apsvērumi
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja ar apstrīdēto aktu ir tikai apstiprināts agrāks akts, prasība ir pieņemama vienīgi ar nosacījumu, ka apstiprinātais akts ir ticis apstrīdēts paredzētajā termiņā. Tātad, ja prasītājs ir nokavējis termiņu prasības celšanai par lēmumu, ar kuru nepārprotami noteikts tam saistošs pasākums ar tiesiskām sekām, kas skar tā intereses, tas nevar atjaunot šo termiņu, pieprasot attiecīgā akta autoram pārskatīt savu lēmumu un ceļot prasību par noraidošo lēmumu, ar kuru apstiprināts agrāk pieņemts lēmums (skat. spriedumus, 1995. gada 15. marts, COBRECAF u.c./Komisija,
T‑514/93
,
EU:T:1995:49
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra; 1997. gada 10. jūlijs, AssiDomän Kraft Products u.c./Komisija,
T‑227/95
,
EU:T:1997:108
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra, un rīkojumu, 2010. gada 12. februāris, Komisija/CdT,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr lūgumu pārskatīt agrāku lēmumu, kas ir kļuvis galīgs, var pamatot jaunu un būtisku faktu esamība. Ja kāds tiesību akts ir uzskatāms par atbildi uz lūgumu, kurā ir izvirzīti šādi fakti un ar kuru iestādei tiek lūgts veikt agrāka lēmuma pārskatīšanu, nevar tikt uzskatīts, ka šim aktam ir vienīgi apstiprinošs raksturs, ciktāl ar to tiek lemts par šiem faktiem un ciktāl tas salīdzinājumā ar agrāko lēmumu tādējādi ietver jaunu apstākli. Tādējādi pēc lēmuma, kas ir kļuvis galīgs, atkārtotas izvērtēšanas, kas balstīta uz jauniem un būtiskiem faktiem, attiecīgajai iestādei ir jāpieņem jauns lēmums, kura tiesiskums attiecīgā gadījumā var tikt apstrīdēts Savienības tiesā. Savukārt jaunu un būtisku faktu neesamības gadījumā iestādei nav jāveic sava agrākā lēmuma atkārtota izvērtēšana (spriedumi, 2001. gada 7. februāris, Inpesca/Komisija,
T‑186/98
,
EU:T:2001:42
,
46.
–
48.
punkts, un 2014. gada 13. novembris, Spānija/Komisija,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
34.
un
35.
punkts).
No šīs judikatūras izriet, ka tiesību akts ir uzskatāms par tādu, kas pieņemts pēc situācijas atkārtotas izvērtēšanas, un tas izslēdz iespēju uzskatīt to par vienīgi apstiprinošu aktu, ja šis tiesību akts ir pieņemts vai nu pēc ieinteresētās personas pieprasījuma, vai arī pēc tā autora paša ierosmes, pamatojoties uz būtiskiem apstākļiem, kas nav tikuši ņemti vērā agrākā tiesību akta pieņemšanas laikā. Tieši tādēļ, ka šie apstākļi nav tikuši ņemti vērā [agrākā tiesību akta pieņemšanas laikā], tie ir jauni. Savukārt, ja faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem balstīts jaunais tiesību akts, neatšķiras no tiem, kas pamatojuši agrākā tiesību akta pieņemšanu, šis jaunais tiesību akts vienīgi apstiprina agrāko tiesību aktu (spriedums, 2014. gada 13. novembris, Spānija/Komisija,
T‑ 481/11
,
EU:T:2014:945
,
36.
un
37.
punkts).
Šajā lietā Komisija norāda, ka, ja apstrīdētais akts būtu uzskatāms par lēmumu, nevis par vienkāršu viedokļa paušanu, kurai nav tiesisku seku, tas būtu lēmums, kas apstiprina Lēmumu par cukuru. Igaunijas Republika patiesībā vēloties apiet aizliegumu celt prasību pret šo lēmumu pēc LESD 263. pantā paredzētā termiņa beigām. Tomēr, lai attaisnotu šo apiešanu, tā nevarot pamatoties uz 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta sprieduma Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta sprieduma Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) esamību, kuros esot vienkārši paskaidrota dažu tiesību normu piemērošanas joma, kā tās esot bijušas jāsaprot kopš to stāšanās spēkā brīža. Tādējādi runa neesot par jaunu faktu, kas varētu pamatot lēmuma pārskatīšanu.
Turklāt Komisija sniedz vairākus apsvērumus par lietas būtību, kas parādot, ka 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nevar tikt uzskatīti par būtiskiem apstākļiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Igaunijas Republika atbild Komisijai, ka apstrīdētais akts neesot apstiprinošs lēmums, jo tajā tiekot izskatīts iespaids, ko uz Lēmumu par cukuru rada trīs jauni apstākļi, tas ir, 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
). Igaunijas Republika piebilst, ka tā nav apstrīdējusi šo lēmumu, jo tai neesot bijis nekāda iemesla apšaubīt tā tiesiskumu līdz minēto spriedumu pasludināšanai. Konsultācijas, kas starp Igaunijas Republiku un Komisiju ir notikušas pēc lūguma grozīt Lēmumu par cukuru, parādot, ka līdz apstrīdētā akta pieņemšanai tajā nav tikusi pausta tās galīgā nostāja.
Turklāt Igaunijas Republika apstrīd Komisijas apsvērumus, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nav bijuši būtiski apstākļi iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) var tikt uzskatīti par jauniem un būtiskiem apstākļiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Par jautājumu, vai norādītie spriedumi var tikt uzskatīti par jauniem apstākļiem
Nav strīda par to, ka 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ir pasludināti pēc Lēmuma par cukuru pieņemšanas. Tādējādi minētie spriedumi nevarēja tikt ņemti vērā, pieņemot Lēmumu par cukuru. Apstāklis, ka šie spriedumi ir vēlāki par Lēmumu par cukuru, nav pietiekams, lai uzskatītu tos par jauniem apstākļiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Ir svarīgi norādīt, ka, lai lūgtu veikt Lēmuma par cukuru grozījumus, Igaunijas Republika pamatojas nevis uz 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta sprieduma Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta sprieduma Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) pasludināšanu kā tādu vai uz ar šiem spriedumiem parādītu faktu, bet uz juridiskās argumentācijas, ko Savienības tiesa ir izmantojusi minētajos spriedumos, piemērošanu pēc analoģijas.
Saistībā ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) ir jāatgādina, ka Tiesas sniegta Savienības tiesību normas interpretācija, īstenojot ar LESD 267. pantu piešķirto kompetenci, izskaidro un precizē šīs normas nozīmi un piemērošanas jomu, kādā tā ir vai būtu bijusi jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža, no kā izriet, ka spriedumam prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā nav konstitutīvs, bet tikai deklaratīvs spēks, kā rezultātā tā sekas principā stājas spēkā dienā, kad ir stājusies spēkā arī interpretētā tiesību norma (skat. spriedumu, 2008. gada 12. februāris, Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) ir vienīgi izskaidrots pastāvošs tiesību stāvoklis, kā Komisija, kā arī Igaunijas Republika to būtu varējušas saprast un kā tām tas būtu bijis jāsaprot, pieņemot Lēmumu par cukuru.
Runājot par 2012. gada 29. marta spriedumu Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumu Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), pirmkārt, ir jānorāda, ka nelikumības attiecībā uz lēmumu par lauksaimniecības produktiem, kuras ir konstatētas šajos spriedumos, kuras pamato tā atcelšanu un kuras atbilstoši Igaunijas Republikas viedoklim skarot arī Lēmumu par cukuru, minētā Lēmuma par cukuru pieņemšanas laikā jau pastāvēja un Igaunijas Republikai nekas neliedza tās norādīt saistībā ar prasību par šī lēmuma atcelšanu.
Otrkārt, juridiskajā argumentācijā, ko Vispārējā tiesa ir izmantojusi 2012. gada 29. marta spriedumā Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumā Lietuva/Komisija (
T 262/07
,
EU:T:2012:171
), ir tikai konstatētas nelikumības, kas skar lēmumu par lauksaimniecības produktiem. Ir jāatgādina, ka motīvu, kas parāda Savienības tiesas pieņemtā spriedumā atcelt tiesību aktu konstatētas nelikumības precīzus iemeslus, ņemšanas vērā mērķis ir tikai noteikt rezolutīvajā daļā nospriestā precīzu nozīmi, un tādējādi sprieduma atcelt tiesību aktu motīva saistošais spēks nav attiecināms uz personām, kas nav tiesvedības dalībnieces un attiecībā uz kurām spriedumā nevar tikt ietverts nekāds nolēmums. Šajos apstākļos, lai gan ar LESD 263. pantu attiecīgajai iestādei ir noteikts pienākums izvairīties no tā, ka aktā, kas ir paredzēts, lai aizstātu aktu, kurš ir ticis atzīts par spēkā neesošu, tiek pieļautas tādas pašas nelikumības kā tās, kuras ir tikušas identificētas spriedumā par tiesību akta atcelšanu, šī tiesību norma nenozīmē, ka iestādei pēc ieinteresēto personu lūguma būtu jāpārskata identiski vai līdzīgi lēmumi, kurus, kā tiek apgalvots, skar tā pati nelikumība, kuri ir adresēti citiem adresātiem, nevis prasītājam (spriedums, 1999. gada 14. septembris, Komisija/AssiDomän Kraft Products u.c.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
,
55.
un
56.
punkts).
Tādējādi 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nevar tikt uzskatīti par jauniem apstākļiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē. Šajā ziņā ir uzskatāms, kā to pamatoti norāda Komisija, ka Igaunijas Republika patiesībā vēlas apiet aizliegumu celt prasību par Lēmumu par cukuru pēc šim nolūkam LESD 263. pantā paredzētā termiņa beigām, kas nozīmētu ļaut akta adresātam prasīt tā grozīšanu jebkurā brīdī, pamatojoties uz vēlāku judikatūru, un tādējādi nozīmētu Savienības tiesību aktu, kas rada tiesiskās sekas, neierobežotu apstrīdēšanu. Taču LESD 263. pantā paredzētais termiņš ir vērsts tieši uz to, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību, izvairoties no šādas neierobežotas apstrīdēšanas (šajā ziņā skat. spriedumu, 1978. gada 12. oktobris, Komisija/Beļģija,
156/77
,
EU:C:1978:180
,
20.
punkts). Ar vienīgo apstākli, ka nedz administrācija lēmuma pieņemšanas laikā, nedz tā adresāts līdz prasības par minēto lēmumu celšanas termiņa beigām nav ņēmis vērā vai izvirzījis tiesību interpretāciju vai juridisku argumentāciju, ko Savienības tiesa ir izmantojusi vēlākā spriedumā, nevar tikt apstrīdēts attiecīgā lēmuma galīgais raksturs.
Par šo jautājumu Igaunijas Republika, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, norāda, ka “tiesiskās noteiktības [..] princips nevar izslēgt administratīvā lēmuma pārskatīšanu, ja var tikt pieņemts, ka šis lēmums ir pretrunā Savienības tiesībām”, kas it īpaši esot apstiprināts ar apsvērumiem, ko Tiesa ir izteikusi 2006. gada 19. septembra spriedumā i‑21 Germany un Arcor (
C‑392/04 un C‑422/04
,
EU:C:2006:586
,
52.
punkts). Tomēr, lai gan šajā spriedumā Tiesa ir atzinusi tādu tiesiskās noteiktības principa ierobežojumu saistībā ar administratīviem lēmumiem, kas ir pretēji Savienības tiesībām un ir kļuvuši galīgi, kurš noteiktos apstākļos var attaisnot to grozīšanu, tā ir norādījusi, ka šie ierobežojumi nav piemērojami, ja persona, kas lūdz pārskatīt lēmumu, kurš ir kļuvis galīgs, nav izmantojusi visus tās rīcībā esošos tiesību aizsardzības līdzekļus attiecībā uz šo lēmumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 19. septembris, i‑21 Germany un Arcor (
C‑392/04 un C‑422/04
,
EU:C:2006:586
,
53.
un
54.
punkts).
Tā kā nav jaunu apstākļu iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē, kurus Igaunijas Republika būtu norādījusi savā pārskatīšanas lūgumā un par kuriem Komisija būtu paudusi viedokli, apstrīdētais akts pēc sava rakstura ir uzskatāms par tādu, ar ko ir apstiprināts Lēmums par cukuru.
Tādējādi vienīgi pilnības labad ir jāpārbauda, vai 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T 262/07
,
EU:T:2012:171
) var tikt uzskatīti par būtiskiem apstākļiem.
Par jautājumu, vai norādītie spriedumi var tikt uzskatīti par būtiskiem apstākļiem
Apstāklis ir jākvalificē kā būtisks iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē, ja tas var būtiski grozīt tiesisko situāciju, kādu to ir ņēmis vērā agrāka tiesību akta autors, un tāds it īpaši ir apstāklis, kas izraisa šaubas par minētajā tiesību aktā izraudzītā risinājuma pamatotību (skat. spriedumu, 2014. gada 13. novembris, Spānija/Komisija,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) izraisa šaubas par Lēmuma par cukuru pamatotību.
Šis jautājums nav ticis apspriests starp Igaunijas Republiku un Komisiju tieši no prasības pieņemamības skatpunkta. Tomēr, lai pamatotu pirmo pamatu, Igaunijas Republika ir sniegusi virkni argumentu, lai pierādītu, ka Lēmuma par cukuru prettiesiskums izriet no 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta sprieduma Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta sprieduma Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) redakcijas, un Komisija šos argumentus ir apstrīdējusi.
Šajā ziņā Igaunijas Republika būtībā norāda, ka 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), aplūkojot tos kopumā, parādot, ka Lēmums par cukuru ir pretējs Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta un minētā akta 58. panta noteikumiem. Vispirms, tā norāda, ka saistībā ar iestāšanos izveidotās cukura pārpalikumu likvidēšanas sistēmas mērķis esot izvairīties no jebkādiem ar cukura tirgus kopīgo organizāciju paredzēto mehānismu traucējumiem. Tieši šī mērķa īstenošanai ar Regulu Nr. 60/2004 jaunajām dalībvalstīm esot ticis noteikts pienākums, pirmkārt, līdz 2004. gada 1. maijam izveidot sistēmu galveno attiecīgo uzņēmumu krājumu pārpalikumu identificēšanai un, otrkārt, piespiest šos uzņēmumus sniegt pierādījumu par minēto krājumu likvidēšanu līdz 2005. gada 30. novembrim vai veikt maksājumu par nelikvidēto daudzumu. Igaunijas Republika esot izpildījusi šo pienākumu, pieņemot
ÜLTS
. Turklāt no 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) izrietot, ka, piemērojot Pievienošanās akta 58. pantu, regula, kas nav publicēta igauņu valodā, nevar tikt izvirzīta pret Igaunijas uzņēmumiem, pat ja tie ir bijuši informēti par no tās izrietošajām saistībām un ir ievērojuši šīs saistības. Tādējādi
ÜLTS
, kurā ir ietverta atsauce uz Regulas Nr. 60/2004 noteikumiem, kā arī KN kodu cukuram, kas izriet no Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
), kuri ir publicēti igauņu valodā attiecīgi 2005. gada 6. augustā un 4. jūlijā, nevarot tikt izvirzīts pret Igaunijas uzņēmumiem. Igaunijas Republika norāda, ka šī iemesla dēļ pēc 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) pieņemšanas tā esot atmaksājusi attiecīgajiem Igaunijas uzņēmumiem summas, kuras ir tikušas pārskaitītas atbilstoši
ÜLTS
. Tādējādi tās pienākums novērst pārpalikumus, kas izriet no Regulas Nr. 60/2004, praktiski esot ierobežots ar vienkāršu maksājuma Savienības budžetā veikšanu. Tomēr saskaņā ar 2012. gada 29. marta spriedumu Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedumu Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) tas neesot saderīgi ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu.
Komisija apstrīd Igaunijas Republikas argumentus.
Ir jānorāda, ka Igaunijas Republikas argumenti ir balstīti uz diviem kumulatīviem apgalvojumiem, tas ir, pirmkārt, ka no 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) izrietot, ka tai nebija iespējams iegūt no Igaunijas uzņēmumiem Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā norādītās summas, un, otrkārt, ka no 2012. gada 29. marta sprieduma Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta sprieduma Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) izrietot, ka, ņemot vērā šo neiespējamību, Komisija nevarēja tai prasīt maksājuma veikšanu atbilstoši minētās regulas 7. panta 2. punktam.
Tātad ir jāpārbauda katrs no šiem apgalvojumiem, paturot prātā, ka viena no diviem noraidīšana būtu pietiekama, lai uzskatītu, ka Igaunijas Republikas argumenti nav pamatoti un ka tādējādi tā nav varējusi pierādīt, ka 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta spriedums Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta spriedums Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ir uzskatāmi par būtiskiem apstākļiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Lai pamatotu savu pirmo apgalvojumu, ka tai nebija iespējams iegūt no Igaunijas uzņēmumiem Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā norādītās summas, Igaunijas Republika norāda, ka uzņēmumiem saskaņā ar
ÜLTS
uzlikto pienākumu veikt maksājumu tās valsts budžetā to cukura krājumu pārpalikumu nelikvidēšanas gadījumā neesot iespējams izvirzīt pret minētajiem uzņēmumiem, lai arī datums, līdz kuram tiem bija jāveic šāds maksājums, ir bijis vēlāks par Regulas Nr. 60/2004 publikāciju igauņu valodā. Uzņēmumu pienākuma rašanās datums esot 2004. gada 1. maijs – datums, uz kuru esot bijuši jānosaka to krājumu pārpalikumi un jaunajām dalībvalstīm esot bijis jābūt identifikācijas sistēmai. To būtībā apstiprinot 2012. gada 12. jūlija spriedums Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ar kuru ar
ÜLTS
pamatotie paziņojumi par nodevas uzlikšanu esot tikuši atzīti par tādiem, kas nedrīkst tikt izvirzīti pret uzņēmumiem, lai arī tie ir tikuši izdoti pēc Regulas Nr. 1972/2003 publicēšanas igauņu valodā. Turklāt saskaņā ar judikatūru neesot pamata balstīties uz citu datumu, nevis 2004. gada 1. maiju, lai piemērotu pārejas pasākumus saistībā ar pievienošanos.
Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka – pretēji tam, ko apgalvo Igaunijas Republika, – fakts, uz kā pamata tiek piemērota nodeva, kas Igaunijas uzņēmumiem bija jāsamaksā Igaunijas valsts budžetā saskaņā ar Regulas Nr. 60/2004, kurā ir izdarīti grozījumi, 6. panta 3. punktu, nebija krājumu pārpalikumu piederība pievienošanās datumā. No šīs tiesību normas skaidri izriet, ka fakts, uz kā pamata tiek piemērota nodeva, ir krājumu pārpalikumu nelikvidēšana līdz 2005. gada 30. novembrim. Regulas Nr. 1789/2003 un Nr. 60/2004
Oficiālajā Vēstnesī
igauņu valodā ir publicētas vairāk nekā piecpadsmit mēnešus pirms šī datuma (skat. iepriekš 13. punktu). Tādējādi ir jānorāda, ka šo regulu publikācijas igauņu valodā
Oficiālajā Vēstnesī
neesamība pievienošanās datumā Igaunijas Republikai nav likusi šķēršļus piemērot
ÜLTS
Igaunijas uzņēmumiem, lai panāktu attiecīgās nodevas samaksu.
Šo secinājumu neatspēko Igaunijas Republikas arguments, saskaņā ar kuru ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) ar
ÜLTS
pamatotie paziņojumi par nodevas uzlikšanu esot tikuši atzīti par tādiem, kas nedrīkst tikt izvirzīti pret uzņēmumiem, lai arī tie ir tikuši izdoti pēc Regulu Nr. 1789/2003 un Nr. 1972/2003 publicēšanas igauņu valodā.
2012. gada 12. jūlija spriedumā Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) Tiesa ir uzskatījusi, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. pantā paredzētais pienākums iekasēt nodevu par lauksaimniecības produktu krājumu pārpalikumiem tiek noteikts atkarībā no pievienošanās dienā piederošiem krājumiem un ka tādējādi paziņojuma par nodevas uzlikšanu izdošanas datums neietekmē faktu, uz kā pamata tiek piemērota minētā nodeva. Šis apsvērums šajā lietā nav piemērojams, jo Regulas Nr. 1972/2003 4. pantā paredzētais pienākums iekasēt nodevu par krājumu pārpalikumiem un Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā paredzētais pienākums ir radušies dažādos brīžos. Kamēr Regulā Nr. 1972/2003 minētā nodeva bija maksājama, pamatojoties uz krājumu pārpalikumu vienkāršu piederību pievienošanās datumā, Regulā Nr. 60/2004 paredzētā nodeva nevarēja tikt pieprasīta, pamatojoties tikai uz piederības minētajā datumā faktu. Uzņēmumam bija iespēja izvairīties no nodevas samaksas, likvidējot tam piederošos krājumu pārpalikumus. Pienākums maksāt šo nodevu patiesībā bija uzņēmumam uzliktā pienākuma likvidēt minētos krājumus neievērošanas sekas.
Igaunijas Republikas apgalvojums, ka tai neesot bijis iespējams iegūt no Igaunijas uzņēmumiem Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā norādītās summas, tātad nevar tikt pamatots ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), un tas ir jānoraida.
Tā kā, ņemot vērā divu apgalvojumu, ko Igaunijas Republika ir izteikusi, lai pamatotu konstatējumu, saskaņā ar kuru Lēmuma par cukuru prettiesiskums izriet no 2012. gada 12. jūlija sprieduma Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), 2012. gada 29. marta sprieduma Čehijas Republika/Komisija (
T‑248/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:170
) un 2012. gada 29. marta sprieduma Lietuva/Komisija (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) redakcijas, kumulatīvo raksturu, viena no šiem diviem apgalvojumiem noraidīšana ir pietiekama, lai noraidītu minēto konstatējumu (skat. iepriekš 82. punktu), ir jākonstatē, ka šie spriedumi nevar tikt uzskatīti par būtiskiem apstākļiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē, un nav jāizskata otrais apgalvojums.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstākļi, uz kuriem ir balstīts Igaunijas Republikas Komisijai adresētais lūgums grozīt Lēmumu par cukuru, nevar tikt uzskatīti ne par jauniem, ne par būtiskiem iepriekš 59. un 60. punktā minētās judikatūras izpratnē. Šajos apstākļos apstrīdētais akts ir uzskatāms par tādu, ar kuru tiek apstiprināts Lēmums par cukuru, un prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Igaunijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Latvijas Republika tātad sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;

2)
Igaunijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;

3)
Latvijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 24. martā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – igauņu.