CELEX: 62018TJ0443
Euroopa Liidu kaubamärk
Vastulausemenetlus
Euroopa Liidu sõnamärgi Vogue Peek & Cloppenburg taotlus
Varasem riigisisene kaubanduslik nimetus Peek & Cloppenburg
Suhteline keeldumispõhjus
Määruse (EL) 2017/1001 artikli 8 lõige 4
Riigisisese kaubandusliku nimetuse ja taotletava kaubamärgi kooseksisteerimine
Piiritlemiskokkulepe
Riigisisese õiguse kohaldamine EUIPO poolt
Haldusmenetluse peatamine
Määruse (EL) 2017/1001 artikkel 70
Määruse (EÜ) nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punkt c (nüüd delegeeritud määruse (EL) 2018/625 artikli 71 lõige 1)
Ilmne hindamisviga

)
Vaidluse taust
Hageja Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) esitas 17. mail 2002 Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) ELi kaubamärgi registreerimise taotluse vastavalt nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrusele (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1994, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146), muudetud redaktsioonis (asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
), muudetud redaktsioonis (omakorda asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusega (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2017, L 154, lk 1
)).
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on sõnamärk Vogue Peek & Cloppenburg.
Kaubad ja teenused, mille jaoks registreerimist taotleti, kuuluvad pärast asjaomaste kaupade ja teenuste loetelu piiramist EUIPO menetluse käigus 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 18, 25 ja 35 ning vastavad neis klassides järgmisele kirjeldusele:
–
klass 18: „nahk, tehisnahk ja nendest valmistatud tooted, mis kuuluvad klassi 18, sh kotid, käekotid, rahakotid, vutlarid, võtmetaskud, elektrooniliste seadmete vutlarid, reisikomplektid, seljakotid, väikesed kotid, vihmavarjud, päikesevarjud, piitsad, rakmed, sadulsepatooted; reisikohvrid ja -kastid“;
–
klass 25: „rõivad, jalatsid, peakatted“;
–
klass 35: „rõivaste, jalatsite, peakatete, päikseprillide, pesuvahendite ja pleegitusainete, puhastus-, poleer-, rasvaärastusainete ja abasiivtöötlusvahendite, seepide, parfümeeriatoodete, eeterlike õlide, kosmeetikavahendite, juuksevee, hambapastade, päikeseprillide, väärismetallide ja nende sulamite ning väärismetallidest ja nende sulamitest kellade ja kunstiteoste, juveeltoodete, ehete, vääriskivide, kellade ja kronomeetriliste riistade, naha ja tehisnaha, karusnahkade, reisikohvrite ja ‑kastide, kottide, käekottide, rahakottide, võtmetaskute, elektrooniliste seadmete vutlarite, reisikomplektide, seljakottide, paunade, vihmavarjude, päikesevarjude ja jalutuskeppide, piitsade, rakmete ja sadulsepatoodete jaemüügiteenused muu hulgas veebisaitide ja telepoodide kaudu; reklaam- ja püsikliendiprogrammide korraldamine ja läbiviimine“.
Kaubamärgitaotlus avaldati 27. jaanuari 2003. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 10/2003.
Menetlusse astuja Peek & Cloppenburg KG (Hamburg) esitas 28. aprillil 2003 määruse nr 40/94 artikli 42 (nüüd määruse 2017/1001 artikkel 46) alusel vastulause taotletava kaubamärgi registreerimisele eespool punktis 3 nimetatud kaupade ja teenuste jaoks.
Vastulause aluseks oli kaubanduslik nimetus Peek & Cloppenburg, mida Saksamaal niisugusel kujul tuntakse ja kasutatakse meeste-, naiste- ja lasterõivaste ning selliste rõivamanuste nagu vööde ja muude nahktoodete valmistamiseks ja turustamiseks.
Vastulause tugines esiteks põhjustele, mis on sätestatud määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 8 lõige 4) koostoimes 25. oktoobri 1994. aasta kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen,
BGBl
. 1994 I, lk 3082; edaspidi „kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seadus“) § 5 lõikega 2, § 6 lõikega 3 ja § 15 lõikega 2, ning teiseks põhjustele, mis on sätestatud määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 koosmõjus kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 5 lõikega 2, § 6 lõikega 3 ja § 15 lõikega 3.
Vastulausete osakond rahuldas 16. septembril 2005 vastulause ja lükkas ELi kaubamärgi registreerimistaotluse eespool punktis 3 nimetatud kaupade ja teenuste osas tagasi, tuginedes määruse nr 40/94 artikli 8 lõikele 4 koosmõjus kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 5 lõikega 2, § 6 lõikega 3 ja § 15 lõikega 2. Lisaks jättis ta hageja kulud tema enda kanda.
Hageja esitas 15. novembril 2005 EUIPO‑le määruse nr 40/94 artiklite 57–63 (nüüd määruse 2017/1001 artiklid 66–71) alusel vastulausete osakonna otsuse peale kaebuse.
Vastulausemenetlus peatati 25. oktoobri 2011. aasta otsusega, kuna EUIPOs olid käimas menetlused näidisasjades, mis olid seotud vastulausemenetlustega hageja ja menetlusse astuja vahel (asjad R 53/2005‑1 ja R 262/2005‑1) (edaspidi „näidisasjade menetlused“). Näidisasjade menetlustes rahuldati EUIPO esimese apellatsioonikoja 28. veebruari 2011. aasta otsustega vastulaused, mis tuginesid määruse nr 40/94 artikli 8 lõikele 4, ning jäeti rahuldamata hageja taotlused registreerida sõnaline tähis Peek & Cloppenburg.
Üldkohus jättis 18. aprilli 2013. aasta otsusega Peek & Cloppenburg vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:197
) ja 18. aprilli 2013. aasta otsusega Peek & Cloppenburg vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:198
) rahuldamata hageja hagid EUIPO esimese apellatsioonikoja 28. veebruari 2011. aasta otsuste peale, mis olid tehtud näidisasjade menetlustes. Euroopa Kohus jättis 10. juuli 2014. aasta otsusega Peek & Cloppenburg vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑325/13 P ja C‑326/13 P
, ei avaldata,
EU:C:2014:2059
) rahuldamata apellatsioonkaebused, milles hageja taotles nimetatud kohtuotsuste tühistamist.
Pärast näidisasjade menetluste täielikku lõpetamist jätkati uuesti kõnealust vastulausemenetlust.
Ühes teises hageja ja menetlusse astuja vahelises menetluses, mis käsitles hagejale kuuluvaid Saksa kaubamärke (sh kolm kaubamärki Peek & Cloppenburg) andis Oberlandesgericht Düsseldorf (liidumaa kõrgeim üldkohus Düsseldorfis, Saksamaa) pärast Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) poolt kohtuasja uueks arutamiseks saatmist 7. juuli 2015. aasta otsuses (asi I‑20 U 24/07) hagejale korralduse anda nõusolek nende kaubamärkide registrist kustutamiseks (edaspidi „Oberlandesgericht Düsseldorfi kohtuotsus“). Nimetatud kohtuotsus jõustus 28. aprillil 2016 pärast seda, kui Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) oli jätnud andmata loa kassatsioonkaebuse menetlusse võtmiseks.
Hageja esitas 12. jaanuaril 2017 EUIPO‑le taotluse menetluse peatamiseks (edaspidi „peatamistaotlus“) kuni õigussuhte tuvastamise nõudes Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis, Saksamaa) 30. novembril 2016 menetlusse astuja vastu esitatud vastuhagi kohta (edaspidi „vastuhagi õigussuhte tuvastamise nõudes“) lõpliku otsuse tegemiseni. Nimetatud õigussuhte tuvastamise nõudes esitatud vastuhagis palus ta Landgericht Düsseldorfil (esimese astme kohus Düsseldorfis) tuvastada, et tal on õigus lasta registreerida tema kaubanduslikust nimetusest tulenevaid kaubamärke ja kasutada neid Saksamaal piirkondades, mis on talle määratud piiritlemiskokkuleppes (edaspidi„piiritlemiskokkulepe“), mille pooled sõlmisid 1990. aastal ja mida väidetavalt kinnitati 1992. aastal. Piiritlemiskokkulepe koosneb üksnes geograafilistest kaartidest, millel on ära toodud poolte nimelühendid ja iga kaardil on jooned, mis näitavad pooltele määratud piirkondi.
EUIPO esimene apellatsioonikoda jättis 20. aprilli 2018. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus“) 15. novembri 2005. aasta kaebuse ja menetluse peatamise taotluse rahuldamata.
Esimesena kordas apellatsioonikoda kumulatiivseid tingimusi, mis on ette nähtud määruse 2017/1001 artikli 8 lõikes 4 ning kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse §-s 15.
Teisena viitas apellatsioonikoda tuvastustele, mis ta oli teinud näidisasjade menetlustes, ja viitas vastavates otsustes esitatud põhjendustele.
Kolmandana leidis apellatsioonikoda, et menetlusse astuja oli kasutatud kaubanduslikku nimetust Peek & Cloppenburg kaubandustegevuse käigus oma ettevõtte ja talle Saksamaal kuuluvate kaupluste tähistamiseks ning et selle puhul on tegemist kaitstud kaubandusliku nimetusega kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 5 lõike 2 tähenduses. Ta lisas, et nimetatud kaubanduslik nimetus, millel on tugev eristusvõime, on varasem kui taotletava kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäev kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 6 tähenduses, ning et selle kasutamisulatus ei olnud üksnes kohalik.
Neljandana tuvastas apellatsioonikoda ühelt poolt, et menetlusse astuja kaubanduslik nimetus ja taotletav kaubamärk on väga sarnased ning osa asjaomaseid kaupu ja teenuseid kuuluvad üksteisele lähedastesse sektoritesse, mis toob kaasa segiajamise tõenäosuse kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõike 2 tähenduses. Teiselt poolt, kuna sektorite lähedus ei olnud tõendatud, otsustas apellatsioonikoda, et taotletava kaubamärgi kasutamine lahjendaks menetlusse astuja kaubanduslikku nimetust või kasutaks seda õigusvastaselt ära kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõike 3 tähenduses.
Viiendana leidis apellatsioonikoda seoses argumendiga, mida hageja näidisasjade menetluses ei olnud veel esitanud ja mille kohaselt oli tal piiritlemiskokkuleppe alusel lepinguline õigus taotletavat kaubamärki kasutada ja seda lasta registreerida, esmalt seda, et piiritlemiskokkulepe ei ole EUIPO‑le siduv ja seda peab lepingupoolte suhtes kohaldama liikmesriigi pädev kohus. Teisalt tõi ta esile, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et nimetatud kokkulepe annab talle õiguse kasutada ja lasta registreerida ELi kaubamärke. Sellega seoses märkis ta esiteks, et sellised õigused ei tulene Oberlandesgericht Düsseldorfi otsusest ja teiseks ei ole isegi juhul, kui piiritlemiskokkulepe hõlmaks ka kaubamärkide registreerimist, tõendatud, et see hõlmab ka ELi kaubamärke.
Kuuendana leidis apellatsioonikoda sisuliselt, et hageja ei ole suutnud tõendada ka seda, et tuvastusotsus, mille tegemist ta Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) õigussuhte tuvastamise nõudes esitatud vastuhagis taotleb, tekitab kõnealuses menetluses menetluslikke tagajärgi, kuna selline kohtuotsus ei saa kohustada menetlusse astujat EUIPO menetluses esitatud vastulauset tagasi võtma. Lisaks märkis apellatsioonikoda, et nimetatud kaebuse sisu ei mõjuta kõnealust menetlust, kuna hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe (mis on väidetavalt sõlmitud 1990. aastal ja mida väidetavalt kinnitati 1992. aastal) annab talle õiguse kasutada ja lasta registreerida ELi kaubamärke, ning isegi kui see piiritlemiskokkulepe käsitleks ka kaubamärkide registreerimist, ei ole tõendatud, et see hõlmab väljaspool Saksamaad asuvaid müügipiirkondi ja selliseid ELi kaubamärke, mida reguleeris üksnes määrus nr 40/94.
Kokkuvõttes jättis apellatsioonikoda kaebuse rahuldamata ning rahuldas sellest tulenevalt vastulause, mis tugines menetlusse astuja kaubanduslikule nimetusele.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt;
EUIPO palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Menetlusse astuja palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud, sealhulgas menetlusse astuja kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
[…]
Sisulised küsimused
Hageja esitab neli väidet, millest esimese kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artikli 8 lõiget 4 koostoimes kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõikega 2, teise kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artikli 8 lõiget 4 koostoimes kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõikega 3, kolmanda kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artikli 8 lõiget 4 ja neljanda väite sisu kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artiklit 70 koosmõjus määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punktiga c (nüüd delegeeritud määruse 2018/625 artikli 71 lõige 1).
Hageja toob oma kolmes esimeses väites esile, et apellatsioonikoda tõlgendas vääralt määruse 2017/1001 artikli 8 lõiget 4 ning kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõikeid 2 ja 3, kuna apellatsioonikoda ei võtnud täielikult arvesse Saksa õiguses ette nähtud materiaalõiguslikke tingimusi. Neljandas väites märgib hageja, et apellatsioonikoda rikkus määruse 2017/1001 artiklit 70 koosmõjus määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punktiga c, kuna ta tegi menetluse peatamise taotluse hindamisel ilmseid hindamisvigu ja seega kuritarvitas võimu.
Kolme esimest väidet, mida hageja põhjendab sarnaste argumentidega, tuleb analüüsida koos.
Esimene, teine ja kolmas väide, mille kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artikli 8 lõiget 4 koosmõjus kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõigetega 2 ja 3
[…]
Kõigest eeltoodust tuleneb, et apellatsioonikoda ei eksinud, kui ta järeldas, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe annab talle õiguse lasta registreerida kõnealused ELi kaubamärgid, ilma et ta peaks tegema otsuse vaidlustatud otsuse täiendava põhjenduse kohta, sest isegi kui eeldada, et piiritlemiskokkulepe käsitleb kaubamärkide registreerimist, ei ole tõendatud, et see hõlmab ELi kaubamärke.
Seetõttu tuleb tagasi lükata esimene, teine ja kolmas väide, mille kohaselt on rikutud määruse 2017/1001 artikli 8 lõiget 4 koosmõjus kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõigetega 2 ja 3.
Neljas väide, et rikutud on määruse 2017/1001 artiklit 70 koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punktiga c
Hageja väidab sisuliselt, et apellatsioonikoda rikkus määruse 2017/1001 artikli 70 sätteid koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punktiga c, kui ta otsustas jätta menetluse peatamise taotluse rahuldamata.
Sellega seoses märkis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktides 38 ja 39 esiteks, et täiendav peatamine ei olnud põhjendatav, kuna Landgericht Düsseldorfi (esimese astme kohus Düsseldorfis) menetluses olev vastuhagi õigussuhte tuvastamise nõudes puudutas üksnes ühe õiguse tuvastamist ning see ei saa viia selleni, et menetlusse astuja peab oma vastulause tagasi võtma.
Teiseks märkis apellatsioonikoda, et selle hagi sisu ei mõjutanud kuidagi kõnealust menetlust. Sellega seoses täpsustas ta, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe annab talle õiguse kasutada ja lasta registreerida kaubamärke, ning isegi juhul, kui piiritlemiskokkulepe hõlmaks ka kaubamärkide registreerimist, ei ole tõendatud, et see hõlmab ka väljaspool Saksamaad asuvaid müügiterritooriume (vaidlustatud otsuse punktid 34–37, 40 ja 41). Apellatsioonikoda lisas, et hageja ei ole väitnud ega tõendanud, et piiritlemisleping hõlmab ka ELi kaubamärke (vaidlustatud otsuse punkt 42). Lisaks märkis apellatsioonikoda, et ei ole esitatud muid põhjendatud väiteid, millest nähtuks, et menetluse täiendav peatamine oleks olnud asjakohane, ja jättis seetõttu peatamistaotluse rahuldamata.
Hageja vaidleb kõigile neile kaalutlustele vastu, tuues esile, et nende puhul võeti asjaolusid arvesse üksnes osaliselt, et eirati Saksa materiaalõiguse olulisi aspekte, ning et eirati seda, milline mõju on tema esitatud vastuhagil õigussuhte tuvastamise nõudes. Ta väidab, et apellatsioonikoja arutluskäik on täiesti ekslik, kuna selles ei käsitleta samanimeliste ettevõtete õiguste küsimusi ega menetlusse astuja vastuolulist tegevust ja kuna selles ei kaalutud mingil moel poolte vastastikusi huve. Hageja järeldab sellest, et apellatsioonikoda tegi menetluse peatamise taotluse hindamisel ilmseid hindamisvigu ja seega kuritarvitas võimu.
Täpsemalt ja esimesena märgib hageja, et apellatsioonikoda eksis, järeldades, et Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) esitatud vastuhagi õigussuhte tuvastamise nõudes ei puuduta vastulause tagasivõtmise kohustust. Ta väidab, et ta soovis saavutada palju ulatuslikumat tulemust, kui on vastulause tagasivõtmise eesmärgil esitataval hagil, nimelt et talle antakse taotletava kaubamärgi registreerimise taotlemise õigus. Tema arvates tuleneb sellest, et kaitset segiajamise tõenäosuse vastu ja maine kaitset, millele menetlusse astuja oma kaubanduslikule nimetusele tuginedes taotletavat kaubamärki vaidlustades viitab, ei tulene selles osas asjakohasest Saksa õigusest ning soovitud tuvastavas kohtuotsuses otsustataks seega otseselt, kas on põhjendatud menetlusse astuja taotlus keelata tal taotletud kaubamärki kasutada.
Teiseks leiab hageja, et ekslik on apellatsioonikoja seisukoht, et ta ei ole väitnud ega tõendanud, et piiritlemiskokkulepe hõlmas ka ELi kaubamärke, kuna ta täpsustas oma 12. jaanuari 2017. aasta peatamistaotluse toetuseks sõnaselgelt, et tema vastuhagi õiguse tuvastamise nõudes puudutab ka ELi kaubamärke. Samuti on ta esitanud sellekohased tõendid, sest õiguse tuvastamiseks esitatud vastuhagi nõuete sõnastuses hõlmavad „kaubamärgid“ ELi kaubamärke. Peale selle ei ole asjakohane apellatsioonikoja hinnang, et piiritlemiskokkulepe ei käsitlenud selgelt küsimust, kas see hõlmab kogu Euroopa Liidu territooriumi, kuna kokkulepe, mille eesmärk on välistada segiajamise tõenäosus Saksamaal, määratledes selles liikmesriigis geograafilised piirkonnad, kus on lubatud nimeliste kaubamärkide kasutamine, on samuti asjakohane ELi kaubamärkide osas.
Kolmandaks väidab hageja, et ekslik on apellatsioonikoja seisukoht, et kõnealuse hagi sisu ei mõjuta käesolevat menetlust. Kui õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi suhtes tehtud otsuses tuvastatakse, et tal on õigus taotleda taotletava kaubamärgi registreerimist, ei toimuks selle kaubamärgi kasutamine ei „loata“ kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõike 2 tähenduses ega „ilma õiguspärase põhjuseta“ või „alusetult“ kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõike 3 tähenduses. Niisiis, kui vastuhagi õiguse tuvastamise nõudes rahuldatakse, siis otsustataks selle tulemusena lõplikult, uusi asjaolusid arvesse võttes, kas on põhjendatud menetlusse astuja taotlus keelata tal taotletud kaubamärgi kasutamine kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõigete 2 ja 3 alusel. Seevastu pooltevahelistes sarnastes vaidlustes tehtud varasemad otsused ei oleks õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi suhtes asjakohased, sest käesolevas asjas esitatud uusi asjaolusid ei olnud nendes otsustes veel võimalik arvesse võtta.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad nendele argumentidele vastu.
Kõigepealt tuleb meenutada, et apellatsioonikojal on menetluse peatamise või peatamata jätmise puhul lai kaalutlusõigus. Määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punkt c, mida kohaldatakse selle määruse eeskirja 50 lõike 1 alusel apellatsioonikoja menetlusele, kajastab mainitud laia kaalutlusõigust, sätestades, et EUIPO võib vastulausemenetluse peatada, kui peatamine on asjaolusid arvestades asjakohane. Menetluse peatamine on seega apellatsioonikoja õigus, mida ta kasutab vaid siis, kui peab seda põhjendatuks. Seega ei peatata apellatsioonikoja menetlust selle menetluse poole vastavasisulise taotluse korral automaatselt (vt 21. oktoobri 2015. aasta otsus kohtuasjas Petco Animal Supplies Stores vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Gutièrrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb rõhutada, et asjaolu, et apellatsioonikojal on oma menetluse peatamise otsustamisel lai kaalutlusõigus, ei jäta tema antud hinnangut liidu kohtu kontrolli alt välja. Apellatsioonikoja lai kaalutlusõigus piirab siiski kohtu kontrolli sisuliste küsimuste üle selle kontrollimisele, kas ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu (vt 21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleneb kohtupraktikast, et menetluse peatamise suhtes kaalutlusõiguse teostamisel peab apellatsioonikoda järgima õigusel põhinevas liidus õiglast menetlust reguleerivaid üldpõhimõtteid. Seetõttu peab ta seda pädevust teostades mitte üksnes arvestama selle poole huvidega, kelle ELi kaubamärk on vaidlustatud, vaid ka teiste poolte huvidega. Otsus menetlus peatada või peatamata jätta peab olema tehtud asjaomaste huvide kaalumise tulemusel (vt 21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neid põhimõtteid silmas pidades tuleb hinnata, kas apellatsioonikoja poolt arvesse võetud asjaolud võimaldasid tal ilmset hindamisviga tegemata ja võimu kuritarvitamata järeldada, et kõnealusel juhul ei olnud menetlust vaja peatada.
Sellega seoses leidis apellatsioonikoda esimesena sisuliselt, et õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi eesmärk oli üksnes tuvastamine ja see ei saa järelikult viia selleni, et menetlusse astuja peab oma vastulause tagasi võtma. Kuigi see järeldus ei ole ekslik, tuleb siiski märkida, et menetluse peatamise taotluse rahuldamata jätmise põhjendamiseks sellest üksi ei piisa. Nagu hageja põhjendatult väidab, oleks juhul, kui õiguse tuvastamise nõude suhtes tehtud otsuses oleks tuvastatud, et tal on õigus taotleda talle kuuluvast kaubanduslikust nimetusest tuletatud kaubamärkide registreerimist, muu hulgas sõnalise tähise Peek & Cloppenburg registreerimist, siis oleks apellatsioonikoda pidanud ka selle otsuse tagajärge silmas pidama ning seega võtma arvesse, et hageja esitas tõendid selle kohta, et taotletava kaubamärgi registreerimine ei toimu „loata“ kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõike 2 tähenduses ega „ilma õiguspärase põhjuseta“ või „alusetult“ kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõike 3 tähenduses, mis Saksa õiguse kohaselt välistab kaitse viidatud segiajamise tõenäosuse vastu. Sellest tuleneb, et isegi kui hageja soovitud tuvastus ei too kaasa seda, et menetlusse astujat kohustatakse tema vastulause tagasi võtma, ja isegi kui Landgericht Düsseldorfi (esimese astme kohus Düsseldorfis) otsus ei ole EUIPO suhtes siduv, tuleb seda tuvastust siiski arvesse võtta määruse 2017/1001 artikli 8 lõike 4 kohaldamisel koostoimes kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõigetega 2 ja 3, ning järelikult tuleb seda teha ka menetluse peatamise taotluse lahendamisel asjaomaseid huve kaaludes. Seega vastab tõele, et apellatsioonikoda ei pidanud piirduma tõdemusega, et õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi ei saanud viia selleni, et menetlusse astuja on kohustatud vastulause tagasi võtma, vaid võttis seejärel seisukoha ka selle kohta, millised järeldused tuleb kõnealuses menetluses teha Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) esitatud hagi sisust.
Teisena tuleb piiritlemiskokkuleppe ulatuse osas kõigepealt märkida, et vaidlustatud otsuses on sisulised ebatäpsused, kuna apellatsioonikoda on vaidlustatud otsuse punktides 41 ja 42 kinnitanud, et hageja ei ole väitnud ega tõendanud, et piiritlemiskokkulepe hõlmab ka ELi kaubamärke ja et ei ole tõendatud, et see kokkulepe laieneb ka väljaspool Saksamaad asuvatele müügipiirkondadele. Tegelikult on vastupidi vaidlustatud otsuse punktis 42 esitatule hageja esiteks õigesti märkinud, et ta väitis oma 12. jaanuari 2017. aasta peatamistaotluse toetuseks, et piiritlemiskokkulepe puudutab ka ELi kaubamärke. Seega apellatsioonikoda eksis, asudes seisukohale, et hageja ei ole sellist väidet esitanud. Lisaks rõhutab hageja põhjendatult, et ta esitas selle kohta tõendid, kuna õiguse tuvastamiseks esitatud vastuhagi nõuete sõnastus hõlmas ELi kaubamärke. Teiseks ja samuti nõustudes hageja argumentatsiooniga, tuleb märkida, et asjakohane ei ole apellatsioonikoja seisukoht, et ei ole tõendatud, et piiritlemiskokkulepe laieneb ka väljaspool Saksamaad asuvatele müügipiirkondadele, kuna sellest kokkuleppest ei ole võimalik tingimata järeldada, et see ei hõlma ELi kaubamärke. Nimelt ei saa
a priori
välistada, et kooseksisteerimiskokkuleppe pooled püüavad leida lahendust olukorrale, mida on silmas peetud hageja poolt Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) esitatud vastuhagis õiguse tuvastamise nõudes, milleks on õigus lasta registreerida kaubamärke, muu hulgas ELi kaubamärke, et neid kasutada piirkondades, mis on hagejale selles kokkuleppes määratud, isegi kui need piirkonnad on kõik ühes liikmesriigis. Kuna Euroopa Kohtu praktikast tuleneb nimelt, et tõendid ELi kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta ei pea tingimata olema piiriülese ulatusega (19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, punkt
), siis ei saa
a

prior
i välistada, et selle kokkuleppe pooled püüavad registreerida ELi kaubamärke, isegi kui selle kokkuleppe kohaselt ja registreerimise ajal kavatsetakse neid kaubamärke kasutada ainult ühes liikmesriigis. Sellegipoolest toob apellatsioonikoja asjaomane ekslik hinnang siiski kaasa vaidlustatud otsuse tühistamise üksnes juhul, kui vääraks osutuvad nii tema hinnang Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi tulemuslikkuse tõenäosuse kohta kui ka tema järeldus, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe annab talle õiguse kasutada ja lasta registreerida ELi kaubamärke (vt selle kohta 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, ei avaldata,
EU:T:2016:691
, punktid
ja
).
Sellega seoses on vaja korrata, et ühe varasema kaubamärgi kohta, millele tugines vastulause, algatatud menetluse suhtes on juba otsustatud, et sellise menetluse tulemuslikkuse tõenäosuse
prima facie
hindamine kuulub apellatsioonikoja ulatusliku kaalutlusõiguse raamesse, mida on käsitletud eespool punktis 109, ning seda õigustab eesmärk vältida võimalust, et peatamise instrumenti võidakse kasutada viivitamise eesmärgil (21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, punkt
; vt selle kohta ka 14. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Beko vs. EUIPO – Acer (ALTUS),
T‑162/18
, ei avaldata,
EU:T:2019:87
, punkt
). Seega, juhul kui kehtetuks tunnistamise taotluse tulemuslikkus on
prima facie
vähetõenäoline, mida tuleb kontrollida apellatsioonikojal, kaldub poolte huvide tasakaal paratamatult vastulause esitaja õiguspärase huvi poole saada kiiremas korras vastulause (21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, punkt
).
Samas ei nähtu käesoleval juhul toimiku materjalidest ega hageja märkustest, et apellatsioonikoda oleks teinud mis tahes vea, kui ta leidis vaidlustatud otsuse punktides 34–41, pärast õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi tulemuslikkuse tõenäosuse
prima facie
hindamist, et selle vastuhagi sisu ei mõjutanud kõnealust menetlust, kuna hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe andis talle õiguse kasutada ja lasta registreerida ELi kaubamärke.
Vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole eespool punktis 13 viidatud varasemad otsused, mis käsitlevad hagejale kuuluvaid Saksa kaubamärke, asjassepuutumatud ja neid võib kasutada tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi tulemuslikkuse tõenäosuse
prima facie
hindamisel. Nagu EUIPO põhjendatult väidab, on Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi eesmärk selgitada sisuliselt samu õigusküsimusi kui need, mida oli Landgericht Düsseldorfi (esimese astme kohus Düsseldorfis), Oberlandesgericht Düsseldorfi (liidumaa kõrgeim üldkohus Düsseldorfis) ja Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluses juba lõplikult käsitletud, sealhulgas küsimust, kas piiritlemiskokkuleppega anti hagejale õigus kasutada ja lasta registreerida ELi kaubamärke.
Kuid nagu on märgitud eespool punktis 99, ei teinud apellatsioonikoda viga, kui ta võttis arvesse Üldkohtu ja Euroopa Kohtu näidiskohtuasjade menetlustega seotud kohtupraktikat ning paralleelseid kohtuasju puudutavat Saksa kohtute praktikat (Oberlandesgericht Düsseldorf (liidumaa kõrgeim kohus Düsseldorfis) ja Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus)) ja asus seisukohale, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemisleping annab talle õiguse registreerida ELi kaubamärke.
Seega ei eksinud apellatsioonikoda, kui ta võttis arvesse kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse § 15 lõigetes 2 ja 3 kasutatud väljenditest „loata“, „ilma õiguspärase põhjuseta“ ja „alusetult“ tulenevat sisulist kriteeriumi, hageja poolt sellega seoses esitatud uusi asjaolusid, eelkõige piiritlemiskokkuleppest väidetavalt tulenevaid õigusi ning samanimeliste ettevõtjate õiguste aspekte ja menetlusse astuja väidetavalt vastuolulist tegevust, kui ta asus seisukohale, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe annab talle õiguse lasta registreerida ELi kaubamärke, mis võimaldas tal lõpetada õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi tulemuslikkuse tõenäosuse
prima facie
hindamise järeldusega, et need asjaolud ei ole tõendanud.
Seega tuleb asuda seisukohale, et kuigi apellatsioonikoda leidis vaidlustatud otsuse punktides 41 ja 42 ekslikult, et hageja ei ole väitnud ega tõendanud, et piiritlemiskokkulepe hõlmab ka ELi kaubamärke, ja et ei ole tõendatud, et see kokkulepe hõlmab ka väljaspool Saksamaad asuvaid müügipiirkondi, ei teinud apellatsioonikoda ilmset hindamisviga ega kuritarvitanud võimu, kui ta märkis piiritlemiskokkuleppe ja menetluse peatamise taotluste kohta (vaidlustatud otsuse punktid 34–43), et Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi sisu ei mõjuta mingil moel käimasolevat menetlust ja et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe annab talle õiguse kasutada ja lasta registreerida kaubamärke, sealhulgas ELi kaubamärke (vt selle kohta 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, ei avaldata,
EU:T:2016:691
, punktid
ja
).
Kõigest eeltoodust lähtuvalt tuleb neljas väide tagasi lükata ja järelikult jätta hagi tervikuna rahuldamata.
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Peek & Cloppenburg KG-lt (Düsseldorf).

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. mail 2020 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse need punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.