CELEX: 62019CJ0578
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 90/314/EEG
Artikel 5.2 tredje strecksatsen
Paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang
Paketreseavtal mellan en researrangör och en konsument
Researrangörens ansvar för att andra tjänsteleverantörer fullgör avtalsförpliktelserna på ett korrekt sätt
Skada som följer av handlingar som begåtts av en anställd hos en tjänsteleverantör
Undantag från ansvarsskyldighet
Händelse som inte kunnat förutses eller undvikas av researrangören eller tjänsteleverantören
Begreppet ’leverantör av tjänster’

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 5.2 tredje strecksatsen i rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (
EGT L 158, 1990, s. 59
; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 53).
Begäran har framställts i ett mål mellan X, en konsument bosatt i Förenade kungariket, och Kuoni Travel Ltd (nedan kallat Kuoni), som är en researrangör etablerad i Förenade kungariket. Målet rör X begäran om skadestånd med åberopande av att det paketreseavtal som hon ingått med Kuoni (nedan kallat det aktuella avtalet) inte fullgjorts på ett korrekt sätt.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I direktiv 90/314 anges följande i första, andra, tredje och tionde skälet:
”Ett av [Europeiska unionens] huvudmål är att förverkliga den inre marknaden där turistsektorn är en väsentlig del.
Den nationella lagstiftningen i de olika medlemsstaterna om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang … uppvisar stora skillnader, och nationell praxis på detta område är mycket varierande. Detta får till följd att researrangörer hindras att fritt tillhandahålla sina tjänster avseende resepaket och leder till en snedvridning av konkurrensen mellan näringsidkare som är etablerade i olika medlemsländer.
Gemensamma regler för resepaket bidrar till att hindren undanröjs och möjliggör på så sätt en gemensam marknad för tjänster. De näringsidkare som är etablerade i en medlemsstat får då möjlighet att tillhandahålla sina tjänster i andra medlemsstater. Konsumenter inom [unionen] kan på så sätt dra nytta av jämförbara villkor när de köper ett resepaket i en medlemsstat.
…
Konsumenten bör åtnjuta fördelarna av det skydd som detta direktiv medför oavsett om han är en direkt avtalspart, om ett resepaket har överlåtits på honom eller om han är medlem av en grupp på vars vägnar en annan person har ingått ett avtal om ett resepaket”.
I artikel 1 i detta direktiv föreskrivs följande:
”Avsikten med detta direktiv är att inbördes närma medlemsstaternas lagar och andra författningar om resepaket som säljs eller bjuds ut till försäljning inom [unionens] territorium.”
I artikel 2 i direktivet anges följande:
”I detta direktiv avses med:
1)
Resepaket
: en i förväg ordnad kombination av minst två av följande komponenter som säljs eller bjuds ut till försäljning till ett totalpris, om tjänsten varar längre än ett dygn eller inkluderar övernattning:
a)
Transport.
b)
Inkvartering.
c)
Andra turisttjänster som inte är direkt knutna till transport eller inkvartering och som utgör en väsentlig del av resepaketet.
Att olika delar i samma resepaket debiteras separat befriar inte arrangören eller återförsäljaren från skyldigheterna enligt detta direktiv.
2)
Arrangör av resepaket
: en person som inte enbart i enstaka fall anordnar resepaket och som direkt eller genom en återförsäljare säljer eller bjuder ut dem till försäljning.
3)
Återförsäljare
: en person som säljer eller bjuder ut till försäljning ett resepaket som satts samman av en arrangör.
4)
Konsument
: en person som köper eller överenskommer om köp av ett …paket …, eller varje person för vars räkning köparen överenskommer om köp av ett …paket …, eller en person till vilken köparen eller annan kontrahent överlåter …paketet …
5)
Avtal
: en överenskommelse mellan konsumenten och arrangören respektive återförsäljaren.”
I artikel 4.6 andra stycket i direktiv 90/314 föreskrivs följande:
”[Om konsumenten häver avtalet enligt punkt 5 eller om arrangören ställer in resepaketet före avtalat avresedatum av någon orsak som inte kan tillskrivas konsumenten skall konsumenten] ha rätt till gottgörelse från antingen arrangören eller återförsäljaren beroende på vad som krävs enligt ifrågavarande medlemsstats lagstiftning, utom om
…
ii)
resepaketet ställs in på grund av force majeure (dock inte överbokning), dvs. extraordinära händelser som inte kan förutses och som den part som åberopar dem inte kan påverka och vars följder inte kan undvikas även med vederbörlig aktsamhet.”
I artikel 5.1–5.3 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den arrangör och/eller återförsäljare som är part i avtalet är ansvarig för att åtagandena enligt avtalet fullgörs på ett korrekt sätt, oavsett om dessa skall fullgöras av arrangören eller återförsäljaren eller av andra leverantörer av tjänster. Detta ansvar skall inte inverka på arrangörens eller återförsäljarens rätt att kräva ersättning av dessa övriga leverantörer av tjänster.
2.   Vad gäller den skada som förorsakas konsumenten på grund av att avtalet inte fullgörs, skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att se till att arrangören eller återförsäljaren är ansvariga såvida avtalsbrottet inte orsakas av fel som vare sig begåtts av dem själva eller av någon annan leverantör av tjänster därför att
–
avtalsbrottet är orsakat av konsumenten,
–
avtalsbrottet är orsakat av tredje man utan anknytning till de avtalade tjänsterna och har inte kunnat förutses eller undvikas,
–
avtalsbrottet beror på force majeure enligt definitionen i artikel 4.6 b ii eller på en händelse som arrangören eller återförsäljaren eller leverantören av tjänsten inte kunnat förutse eller undvika även om de hade iakttagit vederbörlig aktsamhet.
…
3.   Förutom vad som sägs i punkt 2 fjärde stycket får inga undantag från bestämmelserna i punkt 1 och 2 förekomma i avtalet.
…”
Nationell rätt i Förenade kungariket
1992 års förordning
Direktiv 90/314 införlivades med Förenade kungarikets lagstiftning genom Package Travel, Package Holidays and Package Tours Regulations 1992 (1992 års förordning om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang) (nedan kallad 1992 års förordning) av den 22 december 1992.
Regulation 15.1, 15.2 och 15.5 i 1992 års förordning har följande lydelse:
”1.   Den andra avtalsparten är ansvarig gentemot konsumenten för att åtagandena enligt avtalet fullgörs på ett korrekt sätt, oavsett om åtagandena ska fullgöras av den andra avtalsparten själv eller av andra tjänsteleverantörer, utan att detta påverkar den andra avtalspartens möjligheter att erhålla gottgörelse av, eller rättigheter att vidta rättsliga åtgärder mot, dessa andra tjänsteleverantörer.
2.   Den andra avtalsparten är ansvarig gentemot konsumenten för skada som denne orsakas på grund av att avtalet inte fullgörs, såvida avtalsbrottet inte orsakas av fel som inte kan anses ha begåtts vare sig av den andra parten eller av någon annan leverantör av tjänster därför att
a)
avtalsbrottet är orsakat av konsumenten,
b)
avtalsbrottet är orsakat av tredje man utan anknytning till de avtalade tjänsterna och har inte kunnat förutses eller undvikas, eller
c)
avtalsbrottet är orsakat av
i)
extraordinära händelser som inte kan förutses och som den part som åberopar dem inte kan påverka och vars följder inte kan undvikas även med vederbörlig aktsamhet; eller
ii)
en händelse som den andra avtalsparten eller leverantören av tjänsten inte kunnat förutse eller undvika även om de hade iakttagit vederbörlig aktsamhet.
…
5.   Med förbehåll för punkterna 3 och 4 ovan kan ansvar enligt punkterna 1 och 2 ovan inte uteslutas genom ett avtalsvillkor.”
1982 års lag
Enligt section 13 i Supply of Goods and Services Act 1982 (1982 års lag om tillhandahållande av varor och tjänster) av den 13 juli 1982, i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet, skulle Kuoni utföra de tjänster som angavs i avtalet med rimlig omsorg och skicklighet.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
X och hennes make ingick ett avtal med Kuoni varigenom Kuoni åtog sig att tillhandahålla en paketresa till Sri Lanka, vilken omfattade flygresa tur och retur från Förenade kungariket samt femton nätter på hotell med ”all inclusive” från den 8 till den 23 juli 2010.
I punkt 2.2 i avtalet angavs följande:
”Ni har ingått ett avtal med [Kuoni]. Vi kommer att se till att ni erhåller de olika tjänster som ingår i den semester som ni bokar med oss.”
I punkt 5.10 b i avtalet angavs att Kuoni tar på sig ansvaret om ”det visar sig att någon del av de semesterarrangemang som [avtalsparten] bokade före [sin] avresa från Förenade kungariket, på grund av fel från [Kuonis] sida eller från [dess] ombuds eller leverantörers sida, inte motsvarar beskrivningen i broschyren eller inte håller rimlig standard, eller om [avtalsparten] eller någon i [avtalspartens] ressällskap avlider eller skadas till följd av en aktivitet som ingår i dessa semesterarrangemang”. Vidare angavs att Kuoni inte tar på sig ”ansvaret om, och i den mån som, brister i … semesterarrangemang, eller dödsfall eller skador inte beror på fel från [Kuonis] sida eller från [Kuonis] ombuds eller leverantörers sida, utan har orsakats av [avtalsparten] … eller beror på oförutsedda omständigheter som [Kuoni] eller [Kuonis] ombud eller leverantörer även med vederbörlig omsorg inte skulle ha kunnat förutse eller undvika”.
Den 17 juli 2010 var X på väg till receptionen på sitt hotell när hon träffade på elektrikern N, som var anställd vid hotellet. Han var i tjänst och bar hotellpersonalens uniform. Han föreslog för X att han skulle visa henne en genväg till receptionen. Därefter drog han in henne i ett teknikrum, där han utsatte henne för olaga hot och våldtog henne.
I målet vid den nationella domstolen yrkade X att Kuoni skulle förpliktas att utge skadestånd för det olaga hotet och våldtäkten, som hon ansåg utgjorde avtalsbrott och ett åsidosättande av 1992 års förordning. Kuoni bestred att den våldtäkt och det olaga hot som N gjort sig skyldig till kunde utgöra ett åsidosättande av de förpliktelser som bolaget hade gentemot X enligt avtalet eller 1992 års förordning. Till stöd för bestridandet åberopade Kuoni punkt 5.10 b i avtalet och regulation 15.2 c ii) i 1992 års förordning.
High Court of Justice (England & Wales) (Överdomstolen (England och Wales), Förenade kungariket) ogillade X skadeståndstalan med motiveringen att de ”semesterarrangemang” som nämndes i punkt 5.10 b i avtalet inte omfattade underhållspersonalens beledsagande av en hotellgäst till receptionen.
Obiter dictum
slog nämnda domstol därutöver fast att Kuoni i alla händelser med framgång skulle ha kunnat åberopa den ansvarsfrihetsgrund som avses i regulation 15.2 c ii) i 1992 års förordning.
Efter överklagande ogillades X talan även av Court of Appeal (England & Wales) (Appellationsdomstolen (England och Wales), Förenade kungariket). Appellationsdomstolen ansåg att en person som tillhörde hotellets underhållspersonal, vilket hotellgästen var medveten om, och som beledsagade gästen till hotellets reception, inte omfattades av punkt 5.10 b i det aktuella avtalet. Enligt Appellationsdomstolens uppfattning var avsikten med 1992 års förordning inte att göra det lättare att väcka talan mot en researrangör på grund av fel som begåtts av en anställd hos en leverantör i fall där den anställdes agerande inte ingick i ”de arbetsuppgifter för vilka denne hade anställts” och där leverantören inte var ansvarig för tredje mans handlande enligt den nationella rätt som var tillämplig på konsumenterna eller enligt den utländska rätt som var tillämplig på nämnda leverantör. Appellationsdomstolen fastslog slutligen,
obiter dictum
, att Kuoni inte kunde åläggas ansvar, vare sig med stöd av punkt 5.10 b i avtalet eller med tillämpning av regulation 15 i 1992 års förordning, eftersom N inte var en ”leverantör” i dessa bestämmelsers mening.
En skiljaktig domare vid Court of Appeal (England & Wales) (Appellationsdomstolen (England och Wales)) ifrågasatte emellertid bedömningen att hotellet enligt engelsk rätt inte bar något ansvar för en våldtäkt utförd av en anställd i uniform som för allmänheten framstod som en pålitlig anställd. Domaren angav att den som åtar sig obligationsrättsligt ansvar enligt engelsk rätt är personligen ansvarig för avtalets fullgörande även om avtalet fullgörs av tredje man. Därutöver hävdade han att syftet med direktiv 90/314 och 1992 års förordning i allt väsentligt var att ge semesterfirare som hade fått sin resa förstörd en möjlighet att väcka talan mot den andra avtalsparten. Enligt den skiljaktiga domaren borde det överlåtas på researrangören att reda ut konsekvenserna av den förstörda semesterresan tillsammans med de aktörer som arrangören har ingått avtal med, vilka därefter kan lösa problemen i senare led, med sina anställda eller sina underleverantörer. Vidare hävdade han att det saknades fog för slutsatsen att begreppet ”leverantör”, i fall där det var fråga om en underleverantör eller en anställd, skulle inskränkas till att avse det aktuella hotellet. Han tillade att det inte rådde något som helst tvivel om att vissa anställda var att anse som leverantörer.
Domen överklagades till Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol), som ansåg sig ha att pröva två huvudfrågor: för det första huruvida den våldtäkt och det olaga hot som X utsatts för innebar att Kuoni hade brustit i fullgörandet av sina åtaganden enligt avtalet och för det andra – om så ansågs vara fallet – huruvida Kuoni kunde gå fri från ansvar för N:s handlande med stöd av punkt 5.10 b i avtalet och, i förekommande fall, regulation 15.2 c i 1992 års förordning.
Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol) ansåg att det var påkallat att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen för att kunna besvara den andra av dessa frågor.
I begäran om förhandsavgörande preciserades att utgångspunkten var att en hotellanställds beledsagande av X till receptionen var en tjänst som ingick i de ”researrangemang” som Kuoni hade åtagit sig att tillhandahålla och att våldtäkten och det olaga hotet utgjorde ett avtalsbrott.
Mot denna bakgrund beslutade Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
När det föreligger brister i fullgörandet av ett avtal som ingåtts av en arrangör eller återförsäljare med en konsument om att tillhandahålla en paketresa som omfattas av … [direktiv 90/314] och detta avtalsbrott är en följd av handlingar som utförts av en anställd på ett hotellföretag som är leverantör av tjänster som omfattas av avtalet,
a)
finns det då utrymme för att göra en sådan invändning som avses i andra delen av den tredje strecksatsen i artikel 5.2 [i direktiv 90/314], och, i så fall,
b)
vilka kriterier ska då den nationella domstolen tillämpa för att bedöma om den invändningen är tillämplig?
2)
När en arrangör eller återförsäljare ingår ett avtal med en konsument om att tillhandahålla en paketresa som omfattas av … [direktiv 90/314], och när ett hotellföretag tillhandahåller tjänster som omfattas av det avtalet, ska en anställd vid hotellföretaget då själv betraktas som ’leverantör av tjänster’ i den mening som avses i artikel 5.2 tredje strecksatsen i [direktiv 90/314]?”
Begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet
Efter det att generaladvokaten föredragit sitt förslag till avgörande inkom Kuoni med en skrivelse till domstolens kansli den 3 december 2020, i vilken Kuoni har begärt att domstolen, med stöd av artikel 83 i rättegångsreglerna, ska återuppta den muntliga delen av förfarandet.
Kuoni har i sin begäran preciserat att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas för det fall domstolen anser att förevarande mål ska avgöras på grundval av den tolkning av ordet ”händelse” som generaladvokaten gjort i punkterna 78–84 i sitt förslag till avgörande.
Enligt artikel 83 i rättegångsreglerna får domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst, besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet, eller om en part, efter det att den muntliga delen har förklarats avslutad, har lagt fram en ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på målets utgång, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats.
Domstolen erinrar om att generaladvokaterna enligt artikel 252 andra stycket FEUF vid offentliga domstolssessioner, fullständigt opartiskt och oavhängigt, ska lägga fram motiverade yttranden i ärenden som enligt stadgan för Europeiska unionens domstol kräver deras deltagande. Domstolen är inte bunden av vare sig förslaget till avgörande eller av den motivering som ligger till grund för generaladvokatens förslag (dom av den 3 september 2020, Republiken Tjeckien/kommissionen,
C‑742/18 P
,
EU:C:2020:628
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Dessutom föreskrivs det varken i stadgan för Europeiska unionens domstol eller i rättegångsreglerna någon möjlighet att inkomma med yttranden över generaladvokatens förslag till avgörande. Den omständigheten att en part inte delar generaladvokatens bedömning i förslaget till avgörande kan följaktligen inte i sig utgöra ett tillräckligt skäl för att återuppta det muntliga förfarandet (dom av den 3 september 2020, Republiken Tjeckien/kommissionen,
C‑742/18 P
,
EU:C:2020:628
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har parterna i det nationella målet och övriga berörda som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol haft möjlighet att yttra sig över innebörden av ordet ”händelse” i artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314.
Dessa har nämligen haft möjlighet att inkomma med skriftliga yttranden till domstolen beträffande den första frågan, som avser tolkningen av nyssnämnda bestämmelse och således tolkningen av vart och ett av de ord som ingår i den. Kuoni och andra berörda har inkommit med sådana yttranden. Vissa har för övrigt särskilt tagit ställning till ordet ”händelse” i sina skriftliga yttranden. Dessutom har de haft möjlighet att på nytt uttala sig om nämnda bestämmelses innebörd vid besvarandet av den sjunde av de skriftliga frågor som domstolen ställt till dem.
Under dessa omständigheter finner domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att samtliga omständigheter som är relevanta för bedömningen av den hänskjutande domstolens frågor har kunnat avhandlas vid domstolen och att det således saknas skäl att återuppta den muntliga delen av förfarandet.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina två frågor, vilka ska prövas gemensamt, för att få klarhet i huruvida artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314 – som innehåller en ansvarsfrihetsgrund vad gäller en paketresearrangörs skyldighet att på ett korrekt sätt fullgöra förpliktelserna enligt ett paketreseavtal som ingåtts mellan arrangören och en konsument och som omfattas av detta direktiv – vid ett avtalsbrott som är en följd av handlingar som utförts av en anställd hos en tjänsteleverantör vid fullgörandet av avtalet, ska tolkas så att den anställde ska betraktas som leverantör av tjänster vid tillämpningen av denna bestämmelse, och att arrangören med stöd av nämnda bestämmelse kan undgå ansvar för ett sådant avtalsbrott.
När det gäller den första delen av den hänskjutande domstolens frågeställningar ska det framhållas att syftet med direktiv 90/314, enligt ordalydelsen i direktivets artikel 1, är att inbördes närma medlemsstaternas lagar och andra författningar om resepaket som säljs eller bjuds ut till försäljning inom unionens territorium.
Det framgår av artikel 2 i direktiv 90/314 att direktivet avser sådana avtal som ingås mellan en konsument å ena sidan och en arrangör eller återförsäljare å andra sidan beträffande ett resepaket, det vill säga avtal om försäljning till ett totalpris av en tjänst som varar längre än ett dygn eller inkluderar övernattning, och som kombinerar minst två av de tre komponenterna transport, inkvartering och andra turisttjänster som inte är direkt knutna till transport eller inkvartering och som utgör en väsentlig del av paketet (nedan kallade paketreseavtal).
Som en del av den tillnärmning av lagstiftning som nämns i artikel 1 i direktiv 90/314 innehåller direktivet bestämmelser om inomobligatoriskt ansvar för paketresearrangörer i förhållande till konsumenter som har ingått paketreseavtal med dessa. Bland annat anges i artikel 5.1 i direktiv 90/314 att medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den arrangör och/eller återförsäljare som är part i avtalet är ansvarig gentemot konsumenten för att åtagandena enligt avtalet fullgörs på ett korrekt sätt, oavsett om dessa ska fullgöras av dem själva eller av andra leverantörer av tjänster. I artikel 5.3 i direktivet preciseras dessutom att detta ansvar inte kan avtalas bort. De enda tillåtna undantagen från direktivet är de som anges i den uttömmande uppräkningen i artikel 5.2 i direktivet.
Artikel 5.1 och 5.3 i direktiv 90/314 begränsar således friheten för parterna i ett paketreseavtal att bestämma innehållet i de avtalsvillkor som är tillämpliga på dem, genom att ålägga arrangören ett ansvar gentemot konsumenten för att avtalet fullgörs på ett korrekt sätt. Detta ansvar utmärks bland annat av att det omfattar ett ansvar för tjänsteleverantörers korrekta fullgörande av förpliktelser enligt paketreseavtalet. Direktiv 90/314 innehåller emellertid inte någon definition av ”tjänsteleverantör” och inte heller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar i detta avseende.
I ett sådant fall följer det såväl av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten som av principen om likabehandling att ordalydelsen i en unionsbestämmelse i regel ska ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela unionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, Novo Banco,
C‑253/19
,
EU:C:2020:585
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår av en fast rättspraxis att fastställandet av betydelsen av och räckvidden för sådana uttryck som inte definierats i unionsrätten ska ske i enlighet med deras normala betydelse i vanligt språkbruk, med beaktande av det sammanhang i vilket de används och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som uttrycken ingår i (dom av den 10 mars 2005, EasyCar,
C‑336/03
,
EU:C:2005:150
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den normala betydelsen i vanligt språkbruk av uttrycket ”leverantör av tjänster”, som används i artikel 5 i direktiv 90/314, är en fysisk eller juridisk person som tillhandahåller tjänster mot ersättning. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 54 i sitt förslag till avgörande används uttrycket i samma bemärkelse i flera andra språkversioner av denna bestämmelse.
Att uttrycket har denna betydelse bekräftas dessutom av det sammanhang i vilket bestämmelsen ingår. Såsom framgår ovan av punkt 33 avser paketreseavtalen ett tillhandahållande av en kombination av tjänster avseende transport, inkvartering och andra turisttjänster. De förpliktelser som följer av dessa avtal gentemot konsumenten och som omfattas av bestämmelserna om inomobligatoriskt ansvar i artikel 5 i direktiv 90/314 kan fullgöras genom att arrangören tar hjälp av andra fysiska eller juridiska personer som tillhandahåller tjänster mot ersättning.
Även de syften som eftersträvas med direktiv 90/314 – vilka enligt första, andra och tredje skälet i direktivet bland annat består i att undanröja hinder för friheten att tillhandahålla tjänster och snedvridning av konkurrensen samt, enligt tionde skälet, i att säkerställa ett starkt konsumentskydd (dom av den 16 februari 2012, Blödel-Pawlik,
C‑134/11
,
EU:C:2012:98
, punkt
och där angiven rättspraxis) – stöder en sådan tolkning av uttrycket ”leverantör av tjänster”, eftersom den säkerställer att arrangörens ansvar gentemot konsumenten ges en enhetlig innebörd.
Den som är anställd hos en tjänsteleverantör kan emellertid inte själv kvalificeras som en tjänsteleverantör i den mening som avses i artikel 5 i direktiv 90/314, såvida den anställde inte har ingått något avtal med en paketresearrangör om att tillhandahålla vederbörande en tjänst, utan endast utför arbete åt en tjänsteleverantör som har ingått ett sådant avtal med arrangören, vilket innebär att den anställdes handlingar, när han eller hon utför sitt arbete, i de flesta fall är ägnade att bidra till fullgörandet av de skyldigheter som åligger den tjänsteleverantör som har anställt honom eller henne.
Dessutom avser termen ”anställd” en person som vid utförandet av sitt arbete intar en underordnad ställning i förhållande till sin arbetsgivare och således arbetar under dennes överinseende. En tjänsteleverantör, däremot, intar per definition inte någon underordnad ställning vid tillhandahållandet av sina tjänster. En anställd kan därför inte betraktas som en tjänsteleverantör vid tillämpningen av artikel 5 i direktiv 90/314.
Den omständigheten att den som är anställd av en tjänsteleverantör inte själv kan betraktas som en tjänsteleverantör vid tillämpningen av de bestämmelser om inomobligatoriskt ansvar som införts genom artikel 5 i direktiv 90/314, utesluter emellertid inte att den anställdes handlingar och underlåtenhet, vid tillämpningen av dessa bestämmelser, kan likställas med handlingar eller underlåtenhet som den tjänsteleverantör som har anställt honom eller henne gör sig skyldig till.
Vid bedömningen av huruvida ett sådant likställande är möjligt är det för det första viktigt att framhålla att arrangörens ansvar enligt artikel 5 i direktiv 90/314 endast avser de förpliktelser som följer av ett paketreseavtal – enligt hur ett sådant definieras i direktivet – som arrangören har ingått med en konsument. Detta ansvar påverkar således inte avtalsparternas eller tredje mans ansvar till följd av andra skyldigheter eller andra ansvarssystem, såsom det straffrättsliga ansvaret.
Med hänsyn till att direktiv 90/314, såsom det har erinrats om ovan i punkt 40, bland annat syftar till att säkerställa ett starkt konsumentskydd, kan förpliktelser enligt ett paketreseavtal, varav en bristande fullgörelse medför ansvar för arrangören, inte tolkas restriktivt. Dessa avtalsförpliktelser omfattar samtliga förpliktelser som hänger samman med tillhandahållandet av transporttjänster, inkvarteringstjänster och turisttjänster som följer av syftet med paketreseavtalet, oavsett om dessa ska fullgöras av arrangören själv eller av dennes tjänsteleverantörer.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 40 i sitt förslag till avgörande förutsätter arrangörens skadeståndsansvar enligt artikel 5.1 i direktiv 90/314 såtillvida att det finns ett samband mellan den handling eller underlåtenhet som har vållat konsumenten skada och arrangörens förpliktelser enligt paketreseavtalet.
För det andra ska det erinras om att förpliktelser enligt ett sådant paketreseavtal som avses i direktiv 90/314, vilkas innebörd har preciserats ovan i punkt 45, kan fullgöras av tjänsteleverantörer som i sin tur kan ta hjälp av sina anställda, som står under dessa leverantörers överinseende. De anställdas utförande av eller underlåtelse att utföra vissa handlingar kan således innebära en bristande fullgörelse av paketreseavtalet.
Detta avtalsbrott kan följaktligen ådra arrangören ansvar enligt artikel 5.1 i direktiv 90/314, även om det har sin upprinnelse i handlingar som har begåtts av anställda som står under en tjänsteleverantörs överinseende.
Denna tolkning stöds av det konsumentskyddssyfte som eftersträvas med direktiv 90/314. Om det inte förelåg något sådant ansvar skulle det nämligen innebära, vilket generaladvokaten har påpekat i punkt 62 i sitt förslag till avgörande, att det gjordes en oberättigad skillnad mellan å ena sidan arrangörernas ansvar för handlingar som deras tjänsteleverantörer begår när de sistnämnda själva fullgör förpliktelser enligt ett paketreseavtal, och å andra sidan arrangörernas ansvar för samma handlingar när dessa begås av anställda hos dessa tjänsteleverantörer vid fullgörandet av nämnda avtalsförpliktelser, vilket skulle göra det möjligt för en arrangör att undgå sitt ansvar.
Härav följer att när en person som är anställd hos tjänsteleverantören har underlåtit att fullgöra, eller att på ett korrekt sätt fullgöra, en förpliktelse enligt ett paketreseavtal, innebär artikel 5.1 i direktiv 90/314 att arrangören ansvarar för nämnda avtalsbrott i förhållande till den konsument med vilken arrangören har ingått avtalet, om avtalsbrottet har åsamkat konsumenten skada.
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att i förevarande fall utgår den hänskjutande domstolen från att en hotellanställds beledsagande av X till receptionen var en tjänst som ingick i de researrangemang som Kuoni hade åtagit sig att tillhandahålla enligt det aktuella avtalet, och att våldtäkten och det olaga hotet utgjorde ett avtalsbrott.
Det följer härav att en sådan researrangör som Kuoni, i ett fall som det i det nationella målet, kan hållas ansvarig gentemot en sådan konsument som X, för ett avtalsbrott som har sin upprinnelse i handlingar som en anställd hos en tjänsteleverantör utförde vid fullgörandet av förpliktelserna enligt nämnda avtal.
Vad gäller den andra delen av den hänskjutande domstolens frågeställningar, som nämns ovan i punkt 31, ska det påpekas att det i artikel 5.2 i direktiv 90/314 anges vissa undantag från huvudregeln om arrangörens ansvar. Enligt denna bestämmelse är arrangören ansvarig för skada som förorsakas konsumenten på grund av att avtalet inte fullgörs, såvida avtalsbrottet inte orsakas av fel som – på grund av att någon av de ansvarsfrihetsgrunder som anges i denna bestämmelse är tillämplig på vederbörande – inte kan anses ha begåtts vare sig av arrangören själv eller av någon annan leverantör av tjänster.
En av dessa ansvarsfrihetsgrunder är den i artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314, som avser de fall där avtalsbrottet beror på en händelse som arrangören eller tjänsteleverantören inte kunde förutse eller undvika även med iakttagande av vederbörlig aktsamhet.
Såsom framgår ovan av punkterna 19 och 31 önskar den hänskjutande domstolen i förevarande fall få klarhet i huruvida det kan anses föreligga en oförutsebar eller oundviklig händelse i den mening som avses i denna undantagsbestämmelse i ett fall där en arrangör av paketresor anförtror åt ett hotellföretag att fullgöra ett avtal som arrangören har ingått med två konsumenter, och en person som är anställd hos denna tjänsteleverantör utsätter en av de båda konsumenterna för våldtäkt och olaga hot.
Det ska påpekas att eftersom denna ansvarsfrihetsgrund innebär ett avsteg från regeln om arrangörernas ansvar i artikel 5.1 i direktiv 90/314, ska den tolkas restriktivt (se, analogt, dom av den 22 januari 2020, Pensionsversicherungsanstalt (Yrkesverksamhetens upphörande efter pensionsåldern),
C‑32/19
,
EU:C:2020:25
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Dessutom erinrar domstolen om att det följer av den rättspraxis som nämns ovan i punkterna 36 och 37 att eftersom det inte hänvisas till nationell rätt ska denna ansvarsfrihetsgrund ges en självständig och enhetlig tolkning, med beaktande inte bara av ordalydelsen utan även det sammanhang i vilket den förekommer och det mål som eftersträvas med direktiv 90/314.
I detta avseende påpekar domstolen för det första att det framgår av ordalydelsen i artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314 att en oförutsebar eller oundviklig händelse skiljer sig från ett fall av force majeure. I denna artikel anges nämligen force majeure som en separat ansvarsfrihetsgrund, och denna definieras, genom en hänvisning till artikel 4.6 andra stycket led ii) i direktivet, som extraordinära händelser som inte kan förutses och som den part som åberopar dem inte kan påverka och vars följder inte kan undvikas även med vederbörlig aktsamhet. Den disjunktiva konjunktionen ”eller” som placerats mellan den force majeure som nämns i den första delen av artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314, och den oförutsebara eller oundvikliga händelse som nämns i den andra delen av denna bestämmelse, visar att det är uteslutet att likställa denna händelse med ett fall av force majeure.
För det andra konstaterar domstolen att arrangören, enligt artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314, är befriad från ersättningsskyldigheten gentemot konsumenten om skadan orsakats antingen av händelser som var oförutsebara – oberoende av om de var normala – eller av händelser som var oundvikliga, oberoende av om de var förutsebara eller normala.
För det tredje framgår det av artikel 5.2 i direktiv 90/314 att de ansvarsfrihetsgrunder som räknas upp i de olika strecksatserna i denna bestämmelse tydligt anger i exakt vilka fall som vare sig arrangören eller någon annan tjänsteleverantör kan lastas för bristande fullgörelse av ett paketreseavtal på grund av att ingen av dessa kan tillskrivas något fel. Att ingen av dessa kan anses ha begått något fel innebär att den oundvikliga eller oförutsebara händelse som avses i artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314 måste utgöra en omständighet eller en händelse som ligger utanför arrangörens eller tjänsteleverantörens kontrollsfär.
Enligt de skäl som angetts ovan i punkt 48 faller emellertid handlingar eller underlåtenhet som en anställd hos en tjänsteleverantör gör sig skyldig till vid fullgörandet av förpliktelser enligt ett paketreseavtal och som medför att arrangören inte fullgör sina förpliktelser enligt avtalet gentemot konsumenten,
inom
denna kontrollsfär, och därför kan nämnda handlingar eller underlåtenhet inte betraktas som oundvikliga eller oförutsebara händelser i den mening som avses i artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314.
Artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314 kan följaktligen inte åberopas för att undanta arrangörerna från deras skyldighet att ersätta skada som konsumenter orsakats till följd av bristande fullgörelse av de paketreseavtal som de ingått med dessa arrangörer, när avtalsbrottet beror på handlingar eller underlåtenhet som en anställd hos en tjänsteleverantör gjort sig skyldig till vid fullgörandet av avtalsförpliktelserna.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågorna besvaras enligt följande. Artikel 5.2 tredje strecksatsen i direktiv 90/314 – som innehåller en ansvarsfrihetsgrund vad gäller en paketresearrangörs skyldighet att på ett korrekt sätt fullgöra förpliktelserna enligt ett paketreseavtal som ingåtts mellan arrangören och en konsument och som omfattas av detta direktiv – ska vid ett avtalsbrott som är en följd av handlingar som utförts av en anställd hos en tjänsteleverantör vid fullgörandet av avtalet, tolkas så
–
att den anställde inte kan betraktas som leverantör av tjänster vid tillämpningen av denna bestämmelse, och
–
att arrangören inte med stöd av nämnda bestämmelse kan undgå ansvar för ett sådant avtalsbrott.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

Artikel 5.2 tredje strecksatsen i rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang – som innehåller en ansvarsfrihetsgrund vad gäller en paketresearrangörs skyldighet att på ett korrekt sätt fullgöra förpliktelserna enligt ett paketreseavtal som ingåtts mellan arrangören och en konsument och som omfattas av detta direktiv – ska vid ett avtalsbrott som är en följd av handlingar som utförts av en anställd hos en tjänsteleverantör vid fullgörandet av avtalet, tolkas så

–
att den anställde inte kan betraktas som leverantör av tjänster vid tillämpningen av denna bestämmelse, och
–
att arrangören inte med stöd av nämnda bestämmelse kan undgå ansvar för ett sådant avtalsbrott.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.