CELEX: 62015CJ0516
Apelācija
Aizliegtas vienošanās
Eiropas alvas savienojumu un ESBO/esteru termisko stabilizatoru tirgi
Cenu noteikšana, tirgus sadale un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa
Mātesuzņēmuma vainojamība meitasuzņēmumu pārkāpjošā rīcībā
Regula (EK) Nr. 1/2003
25. panta 1. punkts
Noilgums sodu noteikšanā meitasuzņēmumiem
Ietekme uz mātesuzņēmuma tiesisko stāvokli

Savā apelācijas sūdzībā
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 15. jūlija spriedumu
Akzo Nobel
u.c./Komisija (T‑47/10, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2015:506
), kurā ir daļēji apmierināta viņu prasība, galvenokārt – atcelt Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmumu C(2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38589 – Termiskie stabilizatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un, pakārtoti, samazināt tām piemēroto naudas sodu summas.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 7. panta “Pārkāpuma atklāšana un izbeigšana” 1. punktā ir noteikts:
“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir [EKL] 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. [..] Ja Komisijai ir likumīgas intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.”
Šīs regulas 23. panta “Soda naudas” 2. punktā ir noteikts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [nauda sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [EKL] 81. vai 82. pantu [..]
[..].”
Šīs regulas 25. panta “Noilguma termiņi sodu uzlikšanai” 1.–3. punktā ir paredzēts:
“1.   Uz pilnvarām, kas ar 23. pantu piešķirtas Komisijai, attiecas šādi noilguma termiņi:
a)
trīs gadi gadījumā, kad pārkāpti noteikumi attiecībā uz informācijas pieprasīšanu vai pārbaužu veikšanu;
b)
pieci gadi visu pārējo pārkāpumu gadījumā.
2.   Laiku skaita no dienas, kurā ticis izdarīts pārkāpums. Tomēr pārkāpumu turpināšanas vai atkārtošanas gadījumā laiku skaita no dienas, kurā pārtrauc pārkāpšanu.
3.   Jebkura rīcība, ko izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija vai dalībvalsts konkurences iestāde, pārtrauc noilguma termiņu soda naudu [naudas sodu] vai periodisko soda maksājumu uzlikšanai. [..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–50. punktā. Šīs lietas izprotamības labad ir jāatgādina turpmāk norādītie fakti.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka noteikts skaits uzņēmumu ir pārkāpuši EKL 81. pantu un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
) 53. pantu, piedaloties divos pret konkurenci vērstu vienošanos un saskaņotu darbību kopumos, kas aptvēra Eiropas Ekonomikas zonas teritoriju un attiecās, pirmkārt, uz alvas stabilizatoru nozari un, otrkārt, uz epoksidētas sojas pupiņu eļļas un esteru nozari (turpmāk tekstā – “
ESBO
/esteru nozare”).
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu katrs no šiem Komisijas konstatētajiem pārkāpumiem, kas bija saistīti ar šīm divām termisko stabilizatoru kategorijām, ietvēra cenu noteikšanu, tirgu sadalīšanu ar pārdošanas kvotu palīdzību, klientu sadali un apmaiņu ar sensitīvu komercinformāciju, it īpaši par klientiem, ražošanu un pārdošanu.
Apstrīdētajā lēmumā ir noteikts, ka attiecīgie uzņēmumi ir piedalījušies šajos pārkāpumos dažādos laikposmos no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz alvas stabilizatoru nozari un no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 22. martam attiecībā uz
ESBO
/esteru nozari.
Attiecībā uz katru pārkāpumu apstrīdētais lēmums tika adresēts 20 sabiedrībām, kuras vai nu bija tieši piedalījušās attiecīgajos pārkāpumos, vai arī attiecībā uz kurām bija konstatēta to kā mātesuzņēmumu atbildība.
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akcros Chemicals Ltd
tiek šādi uzskatītas par atbildīgām par to dalību ar alvas stabilizatoriem saistītajā pārkāpumā:
Akzo Nobel
– no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 21. martam,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
– no 1987. gada 24. februāra līdz 1993. gada 28. jūnijam un
Akcros Chemicals
– no 1993. gada 28. jūnija līdz 2000. gada 21. martam.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. pantā
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Chemicals BV
un
Akcros Chemicals
tiek uzskatītas šādi par atbildīgām par to dalību ar
ESBO
/esteru nozari saistītajā pārkāpumā:
Akzo Nobel
– no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 22. martam,
Akzo Nobel Chemicals BV
– no 1991. gada 11. septembra līdz 1993. gada 28. jūnijam un
Akcros Chemicals
– no 1993. gada 28. jūnija līdz 2000. gada 22. martam.
Turklāt
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
,
Akzo Nobel Chemicals BV
un
Akcros Chemicals
dalību pārkāpumos Komisija iedalīja trijos atšķirīgos laikposmos.
Attiecībā uz laikposmu pirms 1993. gada 28. jūnija (turpmāk tekstā – “pirmais pārkāpumu laikposms”) Komisija uzskatīja, ka sabiedrības, kuras netieši piederēja
Akzo NV
(tagad –
Akzo Nobel
), pārkāpumos ir piedalījušās tieši, proti,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
– pārkāpumā saistībā ar alvas stabilizatoriem un
Akzo Nobel Chemicals BV
– pārkāpumā saistībā ar
ESBO
/esteru nozari.
Attiecībā uz pārkāpuma otro laikposmu no 1993. gada 28. jūnija līdz 1998. gada 2. oktobrim Komisija uzskatīja, ka tiešais dalībnieks pārkāpumos bija
Akcros Chemicals
partnerība, kura bija centralizējusi grupas
Akzo
termisko stabilizatoru ražošanu un pārdošanu un kurai nebija patstāvīgas juridiskās personas statusa.
Attiecībā uz pārkāpuma trešo laikposmu no 1998. gada 2. oktobra līdz 2000. gada 21. martam saistībā ar alvas stabilizatoriem un no 1998. gada 2. oktobra līdz 2000. gada 22. martam
ESBO
/esteru nozarē Komisija uzskatīja, ka pārkāpumus ir izdarījusi
Akcros Chemicals
, kura pārņēma
Akcros Chemicals
partnerības darbību.
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā
Akzo Nobel
kā tādu sabiedrību grupas, no kurām dažas pārkāpumos ir piedalījušās tieši, galvenās sabiedrības atbildība apstrīdētajā lēmumā ir konstatēta attiecībā uz visu pārkāpuma laikposmu, proti, no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 22. martam.
Attiecībā uz naudas sodu uzlikšanu apstrīdētā lēmuma 2. pantā ir noteikts:
“Par alvas savienojumu nozarē veikto [pārkāpumu] [..] uzliek šādus naudas sodus:
[..]
4)
[
Akzo Nobel
], [
Akzo Nobel Chemicals GmbH
] un [
Akcros Chemicals
] ir solidāri atbildīgas par summu EUR 1580000;
[..]
6)
[
Akzo Nobel
] un [
Akzo Nobel Chemicals GmbH
] ir solidāri atbildīgas par summu EUR 9820000;
7)
[
Akzo Nobel
] ir atbildīga par summu EUR 1432700;
[..]
Par [
ESBO
/esteru nozarē] veikto [pārkāpumu] [..] uzliek šādus naudas sodus:
[..]
21)
[
Akzo Nobel
], [
Akzo Nobel Chemicals BV
] un [
Akcros Chemicals
] ir solidāri atbildīgas par summu EUR 2033000;
[..]
23)
[
Akzo Nobel
] un [
Akzo Nobel Chemicals BV
] ir solidāri atbildīgas par summu EUR 3467000;
24)
[
Akzo Nobel
] ir atbildīga par summu EUR 2215303;
[..].”
Ar Komisijas 2011. gada 30. jūnija lēmumu apstrīdētais lēmums tika grozīts, ciktāl tas bija adresēts
Akzo Nobel
un
Akcros Chemicals
(turpmāk tekstā – “lēmums par grozījumiem”).
Lēmuma par grozījumiem preambulas 1. apsvērumā Komisija atgādināja, ka ar apstrīdēto lēmumu tā ir uzlikusi naudas sodus
Akzo Nobel
un
Akcros Chemicals
“kopīgi un solidāri” ar
Elementis plc
,
Elementis Holdings Limited
un
Elementis Services Limited
.
Lēmuma par grozījumiem preambulas 2. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka pēc 2011. gada 29. marta sprieduma ArcelorMittal Luxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c. (
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
) pasludināšanas tā ir nolēmusi atsaukt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas ir adresēts tostarp
Elementis
un
Elementis Holdings Limited
.
Līdz ar to Komisija grozīja apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas bija adresēts
Akzo Nobel
un
Akcros Chemicals
, tādējādi, ka tās tika atzītas par solidāri atbildīgām ar
Elementis
par uzliktajiem naudas sodiem.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2011. gada 12. septembrī,
Akzo Nobel
un
Akcros Chemicals
cēla prasību par Komisijas lēmumu par grozījumiem. Šis pēdējais minētais tika atcelts ar Vispārējās tiesas 2015. gada 15. jūlija spriedumu Akzo Nobel un Akcros Chemicals/Komisija (
T‑485/11
,
EU:T:2015:517
).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 27. janvārī,
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
,
Akzo Nobel Chemicals BV
un
Akcros Chemicals
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru.
Savas prasības pamatojumam šīs sabiedrības izvirzīja piecus pamatus, no kuriem pirmais bija par noilgumu regulējošo noteikumu pārkāpumu. Pirmā pamata pirmās daļas par Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu kontekstā tās apgalvoja, ka Komisija nevarēja pieņemt lēmumu pret
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
pēc 1998. gada 28. jūnija, jo šīs pēdējās minētās bija pārtraukušas dalību pārkāpumā no 1993. gada 28. jūnija. Tādējādi par pirmo pārkāpuma laikposmu tās nevar saukt pie atbildības, tāpat kā to nevar darīt attiecībā pret
Akzo Nobel
kā šo sabiedrību mātesuzņēmumu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta 4., 6., 21. un 23. punktu noilguma dēļ attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
uzliktajiem naudas sodiem par pārkāpuma pirmo laikposmu un pārējā daļā prasību noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
—
galvenokārt – atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir nospriests, ka atbildība par to naudas sodu samaksu, kuri sākotnēji tika uzlikti
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
par to dalību pārkāpumos, joprojām var tikt uzlikta
Akzo Nobel
pēc tam, kad šos naudas sodus atcēlusi Vispārējā tiesa;
—
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to konstatēta
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
dalība pārkāpumos, it īpaši tā 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to
Akzo Nobel
noteikta atbildība un/vai uzlikts naudas sods par
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
pārkāpjošo rīcību, it īpaši tā 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu par laikposmu no 1987. gada 24. februāra līdz 1993. gada 28. jūnijam un 1. panta 2. punkta a) apakšpunktu par laikposmu no 1991. gada 11. septembra līdz 1993. gada 28. jūnijam un/vai 2. panta 6. un 23. punktu;
—
pakārtoti atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Ar vienīgo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi normas jautājumā par mātesuzņēmumu atbildību par to meitasuzņēmumu izdarītajiem pārkāpumiem.
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka nesen 2015. gada 17. septembra spriedumā Total/Komisija (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
) Tiesa apstiprināja, ka, ja mātesuzņēmuma atbildība tiek pilnībā atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības, pirmās minētās atbildība nevar pārsniegt pēdējās atbildību. Tādā gadījumā, ja mātesuzņēmums iesniedz prasību ar tādu pašu priekšmetu kā tā meitasuzņēmuma celtajā prasībā, uz mātesuzņēmumu ir jāattiecina tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda pilnīga vai daļēja atcelšana.
Tādējādi, līdz ar
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
uzlikto naudas sodu atcelšanu būtu bijis jāatceļ
Akzo Nobel
kā mātesuzņēmumam uzliktais naudas sods par pirmo pārkāpuma laikposmu, jo šis naudas sods tai uzlikts vienīgi par tās meitasuzņēmumu tiešu piedalīšanos pārkāpumos. Tātad
Akzo Nobel
atbildība ir pilnībā atvasināta no tās meitasuzņēmumu atbildības 2013. gada 22. janvāra sprieduma Komisija/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
) izpratnē.
Šajā ziņā tās uzsver, ka princips, saskaņā ar kuru mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tās meitasuzņēmuma atbildību, šķiet, ir ignorēts 2013. gada 26. novembra spriedumā Kendrion/Komisija (
C‑50/12 P
,
EU:C:2013:771
) un 2014. gada 30. aprīļa spriedumā FLSmidth/Komisija (
C‑238/12 P
,
EU:C:2014:284
). Tomēr vispārīgi Tiesas argumentācija ir balstīta uz premisu, ka gadījumā, kad mātesuzņēmuma atbildība pilnībā ir atvasināta no tās meitasuzņēmuma izdarītajām darbībām, saglabāt mātesuzņēmumam lielāku naudas sodu nekā tas, kas beigu beigās ir jāmaksā meitasuzņēmumam, nozīmē uzlikt naudas soda daļu, kuram nav nekāda juridiskā pamata.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka tāda principa piemērošana, saskaņā ar kuru mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tās meitasuzņēmuma atbildību, ir jo īpaši atbilstīga šajā lietā, jo
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
uzlikto naudas sodu atcelšanai bija jāizraisa apstrīdētā lēmuma pilnīga atcelšana attiecībā uz šīm divām sabiedrībām.
Šajā jautājumā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka pēc 2011. gada 29. marta sprieduma ArcelorMittal Luxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c. (
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
) pasludināšanas Komisija konstatēja faktu, ka tā vairs nedrīkst uzlikt naudas sodu
Elementis
un
Ciba/BASF
noilguma dēļ. Kā tas izrietot no lēmuma par grozījumiem, Komisija tātad ne vien atcēla naudas sodus, bet arī atteicās no jebkādiem secinājumiem par šo uzņēmumu dalību pārkāpumos.
Saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu un lai izpildītu pārsūdzēto spriedumu pilnībā LESD 266. panta pirmās daļas izpratnē, Komisijai tāda pati pieeja esot bijusi jāīsteno arī attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
. Taču apstrīdētajā lēmumā joprojām tika saglabāts konstatējums par pārkāpumu attiecībā uz šīm pēdējām. Turklāt, lai gan Regulas Nr. 1/2003 7. pantā skaidri ir pieprasīts, ka Komisijai jābūt likumīgām interesēm veikt šāda veida konstatējumu, Komisija šajā lietā nav pamatojusi šādu interesi.
Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju vienīgais pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildumiem par, pirmkārt, to, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, un, otrkārt, ka tai neesot likumīgas intereses Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pēdējā teikuma izpratnē, lai tā varētu pamatot konstatējumu, saskaņā ar kuru
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
esot piedalījušās minētajā pārkāpumā, no Tiesai iesniegto materiālu analīzes izriet, ka šie iebildumi netika izvirzīti pirmajā instancē.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā ir tikai norādījušas, ka, ņemot vērā noilguma termiņa beigas,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
nevar tikt noteikta nekāda atbildība.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja kādam lietas dalībniekam ļautu Tiesā pirmoreiz izvirzīt pamatus un argumentus, ko tas nebija izvirzījis Vispārējā tiesā, tas varētu Tiesai, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, lūgt risināt strīdu, kas ir plašāks par to, kuru ir izskatījusi Vispārējā tiesa. Tādējādi, izskatot apelācijas sūdzību, Tiesa var tikai pārbaudīt Vispārējās tiesas vērtējumu par pamatiem un argumentiem, kuri tajā ir apspriesti (it īpaši skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
54.
punkts).
Tātad apelācijas sūdzības iesniedzēju šādi formulētie iebildumi ir jānoraida kā nepieņemami.
Par lietas būtību
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju tiktāl, ciktāl tās apgalvoja, ka Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts nepieļauj to, ka Komisija uzliek naudas sodus
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
. Tādējādi Vispārējā tiesa noilguma iestāšanās dēļ atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta 4., 6., 21. un 23. punktu, ciktāl naudas sodi šīm sabiedrībām ir uzlikti par pārkāpuma pirmo laikposmu.
Šajā sakarā Vispārējā tiesa būtībā pārsūdzētā sprieduma 121., 123. un 124. punktā norādīja, ka Komisijas pirmie izmeklēšanas vai pārkāpuma procedūras pasākumi Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. punkta izpratnē tika veikti 2003. gada sākumā, tātad pēc tam, kad attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
bija beidzies piecu gadu periods, kas paredzēts šīs regulas 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā, ņemot vērā, ka šīs sabiedrības pārtrauca savu dalību aizliegtās vienošanās darbībās 1993. gada 28. jūnijā.
Savukārt pārsūdzētā sprieduma 125. un 126. punktā Vispārējā tiesa būtībā uzskatīja, ka, lai gan noilguma iestāšanos var izmantot attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
un tā rezultātā tām nevar uzlikt naudas sodus, tas tomēr neietekmē to mātesuzņēmuma atbildību par pirmo pārkāpuma laikposmu.
Konkrēti, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 126. punktā nosprieda, ka “vienīgi tā rezultātā, ka sabiedrību grupas meitasuzņēmums ekonomiskās vienības izpratnē gūst labumu no noilguma termiņa beigām, netiek atspēkota mātesuzņēmuma atbildība un netiek liegts veikt pārkāpuma procedūras turpmākos pasākumus attiecībā uz [šo mātesuzņēmumu]”.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apstrīd šo Vispārējās tiesas apsvērumu pamatotību.
Tātad ir jāpārbauda, vai Komisijas sodīšanas pilnvaru noilguma iestāšanās attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
neļāva, pretēji Vispārējās tiesas secinātajam pārsūdzētā sprieduma 126. punktā, saukt pie atbildības
Akzo Nobel
par pirmo pārkāpuma laikposmu.
Šajā sakarā ir svarīgi norādīt, pirmkārt, ka Līgumu autori ir izvēlējušies izmantot “uzņēmuma” jēdzienu, ar to apzīmējot tāda konkurences tiesību pārkāpuma izdarītāju, kuram var tikt piemērots sods saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu, kas pašreiz ir LESD 101. un 102. pants (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
,
102.
punkts).
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību un uzņēmuma jēdziens aptver jebkādu saimnieciskā darbībā iesaistītu vienību neatkarīgi no tās juridiskā statusa un finansēšanas veida (spriedums, 2007. gada 11. decembris, ETI u.c.,
C‑280/06
,
EU:C:2007:775
,
38.
punkts).
Tiesa ir arī precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (spriedums, 2011. gada 20. janvāris, General Química u.c./Komisija,
C‑90/09 P
,
EU:C:2011:21
,
35.
punkts).
Ja šāda ekonomiskā vienība pārkāpj konkurences normas, saskaņā ar personīgās atbildības principu tai ir jāatbild par šo pārkāpumu (spriedums, 2011. gada 29. marts, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c.,
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
,
95.
punkts).
Otrkārt, Savienības konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kurai varēs uzlikt naudas sodus un kurai ir jāadresē paziņojums par iebildumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
57.
punkts).
Nedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, nedz judikatūrā nav noteikts, kādu juridisko vai fizisko personu Komisijai ir pienākums saukt pie atbildības par pārkāpumu un sodīt, uzliekot naudas sodu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
159.
punkts).
Savukārt saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru meitasuzņēmuma pārkāpjošajā rīcībā var vainot mātesuzņēmumu it īpaši tad, ja, lai gan tas ir atsevišķa juridiska persona, šis meitasuzņēmums savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātesuzņēmuma dotus rīkojumus, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (šajā ziņā skat. spriedumus, 1972. gada 14. jūlijs, Imperial Chemical Industries/Komisija,
48/69
,
EU:C:1972:70
,
131.
–
133.
punkts; 1983. gada 25. oktobris, AEG‑Telefunken/Komisija,
107/82
,
EU:C:1983:293
,
49.
–
53.
punkts; 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
157.
punkts, kā arī 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija,
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
,
35.
punkts).
Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums veido vienu ekonomisku vienību un tādēļ veido vienu uzņēmumu Savienības konkurences tiesību izpratnē (spriedums, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
157.
punkts).
Šajā ziņā konkrētajā gadījumā, kad mātesuzņēmumam pieder visas vai gandrīz visas tās meitasuzņēmuma, kas ir izdarījis Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāldaļas, pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru šis mātesuzņēmumam faktiski ir izšķiroša ietekme uz tā meitasuzņēmumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
,
38.
punkts).
Šāda prezumpcija, ja vien tā netiek atspēkota, nozīmē, ka mātesuzņēmuma faktiska izšķiroša ietekme uz meitasuzņēmumu tiek uzskatīta par pierādītu un Komisijai ir pamats pirmo saukt pie atbildības par otrā rīcību, nepastāvot pienākumam sniegt jebkādus papildu pierādījumus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 16. jūnijs, Evonik Degussa un AlzChem/Komisija,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
,
30.
punkts).
Treškārt, svarīgi ir uzsvērt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru mātesuzņēmums, kurš tiek vainots meitasuzņēmuma pārkāpjošajā rīcībā, tiek personīgi sodīts par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, par kuru tiek uzskatīts, ka to izdarījis pats šis uzņēmums tādēļ, ka tam ir bijusi izšķiroša ietekme uz savu meitasuzņēmumu un tas ir ļāvis noteikt šī pēdējā minētā rīcību tirgū (šajā ziņā skat. spriedumus, 1972. gada 14. jūlijs, Imperial Chemical Industries/Komisija,
48/69
,
EU:C:1972:70
,
140.
un
141.
punkts; 2000. gada 16. novembris, Metsä‑Serla u.c./Komisija,
C‑294/98 P
,
EU:C:2000:632
,
28.
un
34.
punkts; 2013. gada 26. novembris, Kendrion/Komisija,
C‑50/12 P
,
EU:C:2013:771
,
55.
punkts; 2014. gada 10. aprīlis, Komisija u.c./Siemens Österreich u.c., no
C‑231/11 P līdz C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
,
49.
punkts, kā arī 2014. gada 8. maijs, Bolloré/Komisija,
C‑414/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:301
,
44.
punkts).
Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 49. punktā, Savienības konkurences tiesības ir pamatotas uz ekonomiskas vienības, kas ir izdarījusi pārkāpumu, personiskās atbildības principu. Tādējādi, ja mātesuzņēmums ir daļa no šīs ekonomiskās vienības, tas tiek uzskatīts par personīgi un solidāri atbildīgu ar citām juridiskām personām, kas veido šo vienību, par izdarīto pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
77.
punkts).
Tas ir iemesls, kāpēc solidaritātes attiecības, kas pastāv starp diviem uzņēmumiem, kuri veido vienu ekonomisku vienību, saistībā ar naudas soda samaksu nevar tikt reducētas uz sava veida galvojumu, ko sniedzis mātesuzņēmums, lai nodrošinātu meitasuzņēmumam noteiktā naudas soda samaksu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 26. novembris, Kendrion/Komisija,
C‑50/12 P
,
EU:C:2013:771
,
55.
un
56.
punkts, kā arī 2014. gada 19. jūnijs, FLS Plast/Komisija,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
,
107.
punkts).
Ceturtkārt, saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru gadījumā, kad mātesuzņēmuma atbildība ir atvasināta tikai no tās meitasuzņēmuma atbildības un kad mātesuzņēmums un tās meitasuzņēmums ir cēluši paralēlas prasības ar vienādu priekšmetu, Vispārējā tiesa var, nelemjot
ultra petita
, ņemt vērā to, ka konstatējums par meitasuzņēmuma dalību pārkāpumā ir atcelts par konkrēto periodu, un atbilstošā veidā samazināt mātesuzņēmumam solidāri ar meitasuzņēmumu uzliktā naudas soda apmēru (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, Komisija/Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
34.
,
38.
,
39.
un
49.
punkts).
Šajā ziņā Tiesa norādīja, pirmkārt, ka, lai atbildību piedēvētu kādai ekonomiskas vienības vienībai, ir jāiesniedz pierādījumi, ka vismaz viena vienība ir pārkāpusi Savienības konkurences tiesību normas, un šim apstāklim ir jābūt norādītam lēmumā, kas ir kļuvis galīgs, un, otrkārt, iemeslam, kādēļ tika konstatēta meitasuzņēmuma pārkāpjošās rīcības neesamība, nav nozīmes (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, Komisija/Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
37.
un
38.
punkts)
Šādā kontekstā Tiesa atsaucās uz to, ka mātesuzņēmuma atbildība ir pilnībā atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības tikai tādēļ, ka meitasuzņēmums ir tieši piedalījies pārkāpumā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, Komisija/Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
34.
,
38.
,
43.
un
49.
punkts). Faktiski šajā gadījumā mātesuzņēmuma atbildība izriet no tā meitasuzņēmuma pārkāpjošās rīcības, kurā mātesuzņēmums tiek vainots tādēļ, ka šīs divas sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību. No tā izriet, ka mātesuzņēmuma atbildība noteikti ir atkarīga no pārkāpuma sastāvu veidojošiem faktiem, kurus tā meitasuzņēmums ir izdarījis un ar kuriem atbildība ir nesaraujami saistīta.
Tādu pašu iemeslu dēļ Tiesa precizēja, ka situācijā, kad neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, meitasuzņēmumam solidāri ar tā mātesuzņēmumu uzliktā naudas soda samazināšana principā, ja ir izpildīti noteiktie procesuālie nosacījumi, ir jāattiecina uz mātesuzņēmumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija,
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
,
10.
,
37.
,
38.
,
41.
un
44.
punkts).
Piektkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka Komisijas sodīšanas pilnvaru izmantošanas noilgums var skart iestādes attiecībā uz meitasuzņēmumu, bet ne uz tā mātesuzņēmumu, arī tad, ja pēdējās minētās atbildība pilnībā ir atkarīga no tā meitasuzņēmuma izdarītās pārkāpjošās rīcības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 29. marts, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c.,
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
,
102.
,
103.
,
148.
un
149.
punkts).
Šajā gadījumā nav strīda par to, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1. panta, ka
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
ir tieši piedalījušās konkrētajās aizliegtās vienošanās darbībās: pirmā sabiedrība – no 1987. gada 24. februāra līdz 1993. gada 28. jūnijam un otrā sabiedrība – no 1991. gada 11. septembra līdz 1993. gada 28. jūnijam.
Nav arī strīda par to, ka pirmajā pārkāpuma laikposmā
Akzo Nobel
netieši piederēja visas
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
kapitāldaļas un tai bija izšķiroša ietekme uz šīm sabiedrībām, tādējādi minētajā pārkāpuma laikposmā šīs trīs sabiedrības veidoja vienu un to pašu uzņēmumu Savienības konkurences tiesību izpratnē.
Tā rezultātā saskaņā ar šī sprieduma 52.–58. punktā atgādināto judikatūru,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
izdarītajās pārkāpjošajās darbībās pirmajā pārkāpuma laikposmā tika vainota
Akzo Nobel
. Tādējādi šī pēdējā minētā tika personīgi apsūdzēta tādu darbību izdarīšanā, kuras ir pretējas Savienības konkurences tiesībām un kurās šajā laikposmā tā ir vainojama tā, it kā tās būtu izdarījusi pati.
Turklāt šajā lietā ir skaidrs, ka
Akzo Nobel
tika saukta pie atbildības tādēļ, ka tā piedalījās minētajos pārkāpumos visos trīs pārkāpuma laikposmos, proti, no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz dalību ar alvas stabilizatoriem saistītajā pārkāpumā un no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 22. martam attiecībā uz dalību ar
ESBO
/esteru nozari saistītajā pārkāpumā kā uzņēmuma
Akzo
galvenā sabiedrība, kuras dažādās juridiskas vienības, tostarp
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
, aizliegtās vienošanās darbībās ir piedalījušās tieši.
Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka Vispārējā tiesā prasītājas pirmajā instancē bija norādījušas uz Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā noilguma izbeigšanos tikai attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
tādēļ, ka tās bija pārtraukušas dalību pārkāpumā 1993. gada 28. jūnijā.
Tādējādi, kas tika atgādināts šī sprieduma 40. un 41. punktā, Vispārējā tiesa apmierināja prasītāju pirmajā instancē argumentāciju, nospriežot, ka Komisijas sodīšanas pilnvarām attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
bija iestājies noilgums.
Protams, kā būtībā ir uzsvērusi arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. un 126. punktā, tas, ka Komisijas sodīšanas pilnvarām ir iestājies noilgums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nozīmē, ka tām sabiedrībām, attiecībā pret kurām ir iestājies noilgums, vairs nevar uzlikt nekādu sodu.
Savukārt tas, ka konkrētām sabiedrībām vairs nevar uzlikt sodu tādēļ, ka iestājies noilgums, neliedz sodīt citu sabiedrību, kura kopā ar šīm sabiedrībām tiek uzskatīta par personīgi un solidāri atbildīgu par to pašu pret konkurenci vērsto darbību un attiecībā pret kuru noilgums nav iestājies.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītajam tas, ka
Akzo Nobel
atbildība par pirmo pārkāpuma laikposmu izriet tikai no tās meitasuzņēmumu tiešas dalības aizliegtās vienošanās darbībās, nevar atspēkot šādu secinājumu.
Faktiski, pirmkārt, pret konkurenci vērsta darbība pirmajā pārkāpuma laikposmā nav arī uzskatāma par tādu, ko izdarījusi pati
Akzo Nobel
, ņemot vērā, ka tā veidoja vienu ekonomisku vienību Savienības judikatūras izpratnē ar
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
.
Otrkārt, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis savu secinājumu 58. un 59. punktā, no šī sprieduma 62. punktā minētās judikatūras izriet, ka mātesuzņēmuma paša raksturīgie rādītāji var attaisnot to, ka tā atbildība tiek izvērtēta atšķirīgā veidā no tā meitasuzņēmuma atbildības, lai gan pirmās minētās atbildība ir pamatota tikai ar otrā minētā pārkāpjošo rīcību.
Taču šajā lietā šāds gadījums ir tiktāl, ciktāl atšķirībā no
Akzo
Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
, kuri izbeidza savu dalību aizliegtās vienošanās darbībās 1993. gada 28. jūnijā,
Akzo Nobel
, kā tas norādīts arī šī sprieduma 67. punktā, bija iesaistīta pārkāpumos pēc šī datuma, līdz pat 2000. gada 21. un 22. martam, kas attiecīgi bija pārkāpumi alvas stabilizatoru nozarē un
ESBO
/esteru nozarē.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa pasūdzētā sprieduma 126. punktā ir pareizi uzskatījusi, ka Komisijas sodīšanas pilnvaru noilguma iestāšanās attiecībā uz
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
neliedz saukt pie atbildības
Akzo Nobel
par pirmo pārkāpuma laikposmu.
Tādējādi vienīgais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.