CELEX: 62018TJ0443
Марка на Европейския съюз
Производство по възражение
Заявка за словна марка на Европейския съюз „Vogue Peek & Cloppenburg“
По-ранно национално търговско наименование „Peek & Cloppenburg“
Относително основание за отказ
Член 8, параграф 4 от Регламент (ЕС) 2017/1001
Съвместно съществуване на националното търговско наименование и заявената марка
Споразумение за определяне на границите
Прилагане на националното право от EUIPO
Спиране на административното производство
Член 70 от Регламент 2017/1001
Правило 20, параграф 7, буква в) от Регламент (ЕО) № 2868/95 (понастоящем член 71, параграф 1 от Делегиран регламент (ЕС) 2018/625)
Явна грешка в преценката

)
Обстоятелствата по спора
На 17 май 2002 г. жалбоподателят, Peek & Cloppenburg KG (Дюселдорф), подава заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) на основание на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен с Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), изменен и на свой ред заменен с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
OВ L 154, 2017 г., стр. 1
).
Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „Vogue Peek & Cloppenburg“.
Стоките и услугите, за които е заявена регистрация, спадат, след ограничението, направено в хода на производството пред EUIPO, към класове 18, 25 и 35 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година, и съответстват, за всеки от тези класове, на следното описание:
–
клас 18: „Кожа и имитация на кожа, стоки от тези материали, включени в клас 18, а именно чанти, ръчни дамски чанти, джобни портфейли, чанти за документи, чантички за ключове, калъфи за електронни апарати, комплекти пътнически чанти, раници, кесии за пари, чадъри, слънчобрани и бастуни, камшици, бичове, хамути и седларски принадлежности; куфари и пътни чанти“,
–
клас 25: „Облекло, обувки, шапки и други принадлежности за глава“,
–
клас 35: „Продажба на дребно, включително чрез уебсайтове и телевизионния пазар, в областта на облекла, обувки, принадлежности за глава, продукти за измиване и продукти за избелване, препарати за почистване, полиране, обезмасляване и шлифоване, сапуни, парфюмерия, етерични масла, козметични средства, лосиони за коса, паста за зъби, слънчеви очила, благородни метали и техните сплави, както и часовници от благородни метали и техните сплави, произведения на изкуството от благородни метали и техните сплави, бижутерия, скъпоценни камъни, хронометрични апарати и уреди, кожа и имитация на кожа, кожи, куфари и пътни чанти, чанти, ръчни дамски чанти, портфейли, джобни портфейли, чантички за ключове, калъфи за електронни апарати, комплекти пътнически чанти, раници, торби, чадъри, слънчобрани и бастуни; камшици, бичове и седларски принадлежности, организация и представяне на рекламни програми и програми за лоялни клиенти“.
Заявката за марка е публикувана в
Бюлетин на марките на Общността
№ 10/2003 от 27 януари 2003 г.
На 28 април 2003 г. встъпилата страна, Peek & Cloppenburg KG (Хамбург), подава възражение на основание член 42 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 46 от Регламент 2017/1001) срещу регистрацията на заявената марка за стоките и услугите, посочени в точка 3 по-горе.
Възражението се основава на търговското наименование „Peek & Cloppenburg“, което е признато за такова в Германия и е използвано за производството и пускането на пазара на облекло за мъже, жени и деца, както и за аксесоари като колани и други кожени изделия.
В подкрепа на възражението са изтъкнати, от една страна, основанията, посочени в член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001), във връзка с член 5, параграф 2, член 6, параграф 3 и член 15, параграф 2 от Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (Закон за защита на марките и други отличителни знаци) от 25 октомври 1994 г. (BGBl. 1994 г. I, стр. 3082, наричан по-нататък „Законът за защита на марките и други отличителни знаци“), и от друга страна, посочените в член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94 във връзка с член 5, параграф 2, член 6, параграф 3 и член 15, параграф 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци.
На 16 септември 2005 г. отделът по споровете уважава възражението и отхвърля заявката за регистрация на марка на Европейския съюз за посочените в точка 3 по-горе стоки и услуги на основание член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94 във връзка с член 5, параграф 2, член 6, параграф 3 и член 15, параграф 2 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци. Освен това той осъжда жалбоподателя да понесе разходите си.
На 15 ноември 2005 г. жалбоподателят обжалва пред EUIPO решението на отдела по споровете на основание членове 57—63 от Регламент № 40/94 (понастоящем членове 66—71 от Регламент 2017/1001).
С решение от 25 октомври 2011 г. производството по възражение е спряно поради пилотни процедури пред EUIPO по производства по възражение между жалбоподателя и встъпилата страна (преписки R 53/2005‑1 и R 262/2005‑1) (наричани по-нататък „пилотните процедури“). В пилотните процедури с решения на първи апелативен състав на EUIPO от 28 февруари 2011 г. са уважени възраженията, основани на член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94, а заявките на жалбоподателя за регистрация на словния знак „Peek & Cloppenburg“ са отхвърлени.
С две решения от 18 април 2013 г., Peek & Cloppenburg/СХВП — Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, непубликувано,
EU:T:2013:197
) и от 18 април 2013 г., Peek & Cloppenburg/СХВП — Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, непубликувано,
EU:T:2013:198
) Общият съд отхвърля жалбите на жалбоподателя срещу решенията на първи апелативен състав на EUIPO от 28 февруари 2011 г. в пилотните процедури. С решение от 10 юли 2014 г., Peek & Cloppenburg/СХВП (
C‑325/13 P и C‑326/13 P
, непубликувано,
EU:C:2014:2059
) Съдът отхвърля жалбите, с които жалбоподателят иска отмяната на посочените решения.
След окончателното приключване на пилотните процедури настоящото производство по възражение е възобновено.
В рамките на друга процедура между жалбоподателя и встъпилата страна относно германските марки на жалбоподателя (сред които и три марки „Peek & Cloppenburg“), след връщане на делото от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф, Германия) с решение от 7 юли 2015 г. (дело I‑20 U 24/07) осъжда жалбоподателя да даде своето съгласие за заличаването на посочените марки (наричано по-нататък „решението на Oberlandesgericht Düsseldorf“). На 28 април 2016 г. това решение става окончателно, след като Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) отхвърля молбата за допускане на касационно обжалване.
На 12 януари 2017 г. жалбоподателят иска от EUIPO спиране на производството (наричано по-нататък „искането за спиране“) до приемането на окончателно решение в рамките на насрещен иск за установяване на право, който той е подал на 30 ноември 2016 г. срещу встъпилата страна (наричан по-нататък „насрещният иск за установяване на право“) пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф, Германия). С посочения насрещен иск за установяване на право той иска от Landgericht Düsseldorf (Областен съд, Дюселдорф) да установи, че той има право да регистрира производните марки от неговото търговско наименование и да ги използва в районите на Германия, които са му разпределени със споразумение за определяне на границите, сключено между страните през 1990 г., за което се твърди, че е потвърдено през 1992 г. (наричано по-нататък „споразумението за определяне на границите“). Споразумението за определяне на границите се състои единствено в географски карти, посочващи сиглите на страните и черти върху всяка карта, указващи териториите, които съответно са им разпределени.
С решение от 20 април 2018 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) първи апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата от 15 ноември 2005 г. и искането за спиране.
На първо място, апелативният състав припомня кумулативните условия по член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001, както и условията по член 15 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци.
На второ място, апелативният състав се позовава на направените от него констатации в пилотните процедури и препраща към мотивите на съответните решения.
На трето място, апелативният състав счита, че търговското наименование „Peek & Cloppenburg“ е било използвано от встъпилата страна в търговската дейност за обозначаване на нейното предприятие и магазините ѝ в Германия и представлява защитено търговско наименование по смисъла на член 5, параграф 2 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци. Той добавя, че посоченото търговско наименование, което има повишен отличителен характер, предхожда датата на заявката за регистрация на заявената марка по смисъла на член 6 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци и че неговото използване има обхват, който не е само местен.
На четвърто място, от една страна, апелативният състав констатира висока степен на сходство между търговското наименование на встъпилата страна и заявената марка, както и, за част от съответните стоки и услуги, близост на секторите, водещи до вероятност от объркване по смисъла на член 15, параграф 2 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци. От друга страна, доколкото близостта на секторите не е доказана, апелативният състав заключава, че използването на заявената марка би накърнило търговското наименование на встъпилата страна или би довело до неправомерното му използване по смисъла на член 15, параграф 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци.
На пето място, що се отнася до довода, все още неизтъкнат от жалбоподателя в пилотните процедури и съгласно който той разполагал въз основа на споразумението за определяне на граници с договорно право да използва и да регистрира заявената марка, първо, апелативният състав отбелязва, че това споразумение не обвързва EUIPO, а е трябвало да се приложи спрямо страните по договора от компетентната юрисдикция на държавата членка. Второ, той счита, че жалбоподателят не е доказал, че посоченото споразумение му предоставя правото да използва и да иска регистрация на марки на Европейския съюз. В това отношение той отбелязва, от една страна, че подобни права не произтичали от решението на Oberlandesgericht Düsseldorf и от друга страна, дори в хипотезата, при която споразумението за определяне на границите обхващало и регистрацията на марки, не е доказано, че това споразумение обхваща и марките на Европейския съюз.
На шесто място, апелативният състав приема по същество, че жалбоподателят не е доказал и че поисканото в рамките на насрещния иск за установяване на право пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) декларативно съдебно решение би имало процесуални последици върху настоящото производство, доколкото подобно решение не можело да задължи встъпилата страна да оттегли подаденото до EUIPO възражение. Освен това апелативният състав отбелязва, че съдържанието на посочения иск няма последици за производството в конкретния случай, тъй като жалбоподателят не е доказал, че споразумението за определяне на граници (за което се твърди, че е сключено през 1990 г. и потвърдено през 1992 г.) му предоставя правото да използва и да регистрира марки на Европейския съюз и че дори в хипотезата, в която това споразумение обхваща и регистрацията на марки, не било доказано, че то обхваща територии на продажба, намиращи се извън Германия, и марки на Европейския съюз, които били уредени само с Регламент № 40/94.
В заключение апелативният състав отхвърля жалбата и вследствие на това уважава възражението въз основа на търговското наименование на встъпилата страна.
Искания на страните
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
EUIPO моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Встъпилата страна моли Общият съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски, включително тези на встъпилата страна.
От правна страна
[…]
По същество
Жалбоподателят изтъква четири основания, изведени, първо, от нарушение на разпоредбите на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 във връзка с член 15, параграф 2 от Закона за защита на марките и на други отличителни знаци, второ, от нарушение на разпоредбите на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 във връзка с член 15, параграф 3 от Закона за защита на марките и на други отличителни знаци, трето, от нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 и четвърто, по същество от нарушение на разпоредбите на член 70 от Регламент 2017/1001 във връзка с правило 20, параграф 7, буква в) от Регламент № 2868/95 (понастоящем член 71, параграф 1 от Делегиран регламент 2018/625).
С първите три основания жалбоподателят изтъква, че апелативният състав е тълкувал неправилно разпоредбите на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 във връзка с член 15, параграфи 2 и 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци, доколкото е взел предвид само откъслечно предвидените в германското право материалноправни условия. С четвъртото си основание жалбоподателят поддържа, че апелативният състав е нарушил разпоредбите на член 70 от Регламент 2017/1001 във връзка с правило 20, параграф 7, буква в) от Регламент № 2868/95, доколкото е допуснал явни грешки при преценката на искането му за спиране на производството и по този начин е извършил злоупотреба с власт.
Следва да се разгледат заедно първите три основания, в рамките на които жалбоподателят развива сходни доводи.
По първото, второто и третото основание, изведени от нарушение на разпоредбите на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 във връзка със тези на член 15, параграфи 2 и 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци
[…]
От всичко изложено по-горе следва, че апелативният състав не е допуснал грешка, като е приел, че жалбоподателят не е доказал, че споразумението за определяне на граници му предоставя право да регистрира марки на Европейския съюз, без да е необходимо да се произнася по мотива за изчерпателност в обжалваното решение, според който, дори да се предположи, че споразумението за определяне на граници обхваща регистрацията на марки, не било доказано, че то обхваща марките на Европейския съюз.
От това следва, че първите три основания, изведени от нарушение на разпоредбите член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 във връзка със тези на член 15, параграфи 2 и 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци, трябва да се отхвърлят.
По четвъртото основание, изведено от нарушение на разпоредбите на член 70 от Регламент 2017/1001 във връзка с правило 20, параграф 7, буква в) от Регламент № 2868/95
Жалбоподателят по същество твърди, че апелативният състав е нарушил разпоредбите на член 70 от Регламент 2017/1001 във връзка с правило 20, параграф 7, буква в) от Регламент № 2868/95, като е решил да отхвърли искането му за спиране на производството.
В това отношение, първо, в точки 38 и 39 от обжалваното решение апелативният състав констатира, че не било оправдано допълнително спиране, доколкото с насрещният иск за установяване на право пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) се целяло само да се направи констатация и с него не би могло встъпилата страна да се задължи да оттегли възражението си.
Второ, апелативният състав отбелязва, че съдържанието на иска няма никакво отражение върху настоящото производство. В това отношение той уточнява, че жалбоподателят не е доказал, че споразумението за определяне на граници му предоставя правото да използва и да регистрира марки и че дори в хипотезата, в която това споразумение включва и регистрацията на марки, не било доказано, че то обхваща и териториите за продажби извън Германия (т. 34—37, 40 и 41 от обжалваното решение). Апелативният състав е добавил, че жалбоподателят нито е твърдял, нито е доказал, че споразумението за определяне на граници обхваща и марките на Европейския съюз (т. 42 от обжалваното решение). Освен това апелативният състав отбелязва, че не били изтъкнати основателно други мотиви, които да показват, че е удачно да се спре производството, поради което отхвърля искането за спиране на производството.
Жалбоподателят критикува всички тези съображения, като изтъква, че те почиват само на частично отчитане на фактите, които трябва да се вземат предвид, на несъобразяване с важни аспекти на германското материално право, както и на незачитане на последиците от предявения от него насрещен иск за установяване на право. Съображенията на апелативния състав били като цяло погрешни, тъй като не засягали аспектите на правото на предприятията с едно и също име, както и противоречивото поведение на встъпилата страна и не съдържали никакво претегляне на взаимните интереси на страните. Вследствие на това апелативният състав допуснал явни грешки в преценката на искането му за спиране на производството, като по този начин злоупотребил с власт.
По-специално и на първо място, жалбоподателят уточнява, че констатацията на апелативния състав, че предявеният пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) насрещен иск за установяване на право не визира задължението за оттегляне на възражението, е погрешна. Всъщност според него исканата от него констатация, а именно да му бъде разрешено да поиска регистрацията на заявената марка, има много по-широк обхват от жалбата, с която се цели оттегляне на възражението. От това следвало, че защитата срещу вероятността от объркване и защитата на репутацията, на които встъпилата страна се позовава срещу заявената марка, като се основава на търговското си наименование, не били налице от гледна точка на релевантното в това отношение германско право и следователно желаното установително съдебно решение би се произнесло пряко по основателността на искането на встъпилата страна да му забрани в конкретния случай използването на заявената марка.
На второ място, жалбоподателят счита, че съображението на апелативния състав, че не било изтъкнато, нито доказано, че споразумението за определяне на граници обхваща и марките на Европейския съюз, е погрешно, доколкото в подкрепа на искането си за спиране от 12 януари 2017 г. той изрично уточнил, че насрещният му иск за установяване на право се отнася и за марките на Европейския съюз. Жалбоподателят обаче представил доказателство за това, тъй като в исканията на насрещния иск за установяване на право били включени като текст, по-конкретно „марки“, марките на Европейския съюз. Освен това преценката на апелативния състав, че споразумението за определяне на граници не решава ясно въпроса дали то обхваща цялата територия на Европейския съюз, била ирелевантна, тъй като споразумение, чиято цел е да изключи вероятността от объркване в Германия, като предостави в тази държава членка географски пространства, в които е разрешено използването на словни марки, било релевантно и по отношение на марките на Европейския съюз.
На трето място, жалбоподателят изтъква, че съображението на апелативния състав, че съдържанието на иска също няма отражение върху настоящото производство, е погрешно. Ако с решението, прието по насрещния иск за установяване на право, се постанови, че той има право да поиска регистрацията на заявената марка, използването на посочената марка не би било нито „неразрешено“ съгласно член 15, параграф 2 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци, нито „без основателни причини“, нито „неправомерно“ съгласно член 15, параграф 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци. Ето защо, ако бъде уважен, насрещният иск за установяване на право, би довел до приемане на окончателно решение, като се вземат предвид новите факти, по основателността на искането на встъпилата страна да му се забрани използването на заявената марка на основание член 15, параграфи 2 и 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци. За сметка на това предходните решения, постановени по сходни спорове между страните, не били релевантни за насрещния иск за установяване на право, тъй като новите факти, представени в конкретния случай, все още не можели да бъдат взети предвид в посочените решения.
EUIPO и встъпилата страна оспорват тези доводи.
Най-напред следва да се напомни, че апелативният състав разполага с широко право на преценка, когато решава дали да спре дадено производство. Правило 20, параграф 7, буква в) от Регламент № 2868/95, приложимо в производствата пред апелативния състав по силата на правило 50, параграф 1 от същия регламент, онагледява това широко право на преценка, тъй като в него се предвижда, че EUIPO може да спре производството, когато това е уместно поради обстоятелствата. Спирането на производството остава възможност за апелативният състав и той постановява решение в този смисъл единствено когато го счита за обосновано. Следователно производството пред апелативния състав не се спира автоматично вследствие на искане на страна в този смисъл пред посочения състав (вж. решение от 21 октомври 2015 г., Petco Animal Supplies Stores/СХВП — Gutiérrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това следва да се припомни, че обстоятелството, че апелативният състав разполага с широко право на преценка, когато решава дали да спре висящото пред него производство, не освобождава преценката му от контрола на съда на Съюза. Това обстоятелство обаче ограничава посочения контрол по същество до контрол за липсата на явна грешка в преценка или на злоупотреба с власт (вж. решение от 21 октомври 2015 г., PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение от съдебната практика следва, че при упражняване на правото си на преценка във връзка със спирането на производството апелативният състав трябва да спазва общите принципи на справедливо производство в правов Съюз. Поради това при упражняване на посоченото право той трябва да вземе предвид не само интереса на страната, чиято марка на Европейския съюз се оспорва, но и интереса на другите страни. Решението да спре или не производството, трябва да е резултат от съпоставяне на засегнатите интереси (вж. решение от 21 октомври 2015 г., PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, т.
и цитираната съдебна практика).
Именно с оглед на тези принципи следва да се провери дали факторите, които апелативният състав е взел предвид, са му позволявали, без да допуска явна грешка в преценката, нито за злоупотреба с власт, да заключи, че в случая няма основание за спиране на производството.
В това отношение, на първо място, апелативният състав по същество приема, че с насрещният иск за установяване на право се цели само констатация и следователно той не може да доведе до това встъпилата страна да бъде задължена да оттегли възражението си. Макар този извод да не е погрешен, следва все пак да се отбележи, че сам по себе си той не е достатъчен, за да обоснове отхвърлянето на искането за спиране на производството. Всъщност, както жалбоподателят с основание изтъква, ако по силата на решението, взето въз основа на установителния иск, той има право да иска регистрацията на производните марки от неговото търговско наименование, по-специално от словния знак „Peek & Cloppenburg“, апелативният състав би трябвало в този случай да вземе предвид този резултат и така би могъл да приеме, че жалбоподателят е доказал, че регистрацията на заявената марка не е нито „неразрешена“ съгласно член 15, параграф 2 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци, нито „без основателни причини“, нито извършена „неправомерно“ съгласно член 15, параграф 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци, което съгласно германското право изключвало защитата срещу изтъкнатата вероятност от объркване. От това следва, че макар и желаната от жалбоподателя констатация да не води до задължение за встъпилата страна да оттегли възражението си и макар EUIPO да не е обвързана от решението на Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф), тази констатация трябва все пак да бъде взета предвид при прилагането на разпоредбите на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 във връзка с член 15, параграфи 2 и 3 от Закона за защита на марките и на други отличителни знаци и следователно също при претеглянето на разглежданите интереси спрямо искането за спиране на производството. Така, апелативният състав правилно не се е ограничил до констатацията, че насрещният иск за установяване на право не може да доведе до това встъпилата страна да бъде задължена да оттегли възражението си, а впоследствие е изразил становище по последиците, които следва да се изведат от съдържанието на иска пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) за настоящото производство.
Що се отнася, на второ място, до обхвата на споразумението за определяне на граници, най-напред следва да се констатира, че обжалваното решение е опорочено от материални неточности, доколкото апелативният състав е потвърдил в точки 41 и 42 от обжалваното решение, че жалбоподателят нито е твърдял, нито е доказал, че това споразумение обхваща и марките на Европейския съюз и че не е доказано, че то обхваща и територии на продажба, разположени извън Германия. Всъщност, от една страна, противно на посоченото в точка 42 от обжалваното решение, жалбоподателят с основание отбелязва, че в подкрепа на искането си за спиране от 12 януари 2017 г. е изтъкнал, че споразумението за определяне на граници се отнася и до марките на Европейския съюз. Следователно апелативният състав неправилно е констатирал, че жалбоподателят не е изтъкнал такова твърдение. Освен това жалбоподателят с основание подчертава, че е представил доказателства за това, тъй като в текста на насрещния иск за установяване на право са включени марките на Европейския съюз. От друга страна, също в съответствие с доводите на жалбоподателя, следва да се отбележи, че съображението на апелативния състав, че не е доказано, че споразумението за определяне на граници се разпростира и към територии за продажби извън Германия, е ирелевантно, доколкото тази констатация не позволява непременно да се заключи, че посоченото споразумение не включва марки на Европейския съюз. Всъщност не може да се изключи a priori, че страните по споразумение за съвместно съществуване търсят разрешение за положението, за което се отнася насрещният иск за установяване на право, предявен от жалбоподателя пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф), а именно правото да регистрира марки, по-специално марки на Европейския съюз, с цел използване в регионите, които са разпределени на жалбоподателя с този договор, дори ако тези региони се ограничават само до една държава членка. Всъщност, доколкото от практиката на Съда следва, че доказването на реалното използване на марка на Европейския съюз не трябва непременно да има трансграничен обхват (решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
), поначало не може да се изключи възможността страните по посоченото споразумение да се стремят да регистрират марки на Европейския съюз дори ако съгласно споразумението и към момента на регистрацията използването на тези марки на Европейския съюз е предвидено само в една държава членка. При все това тази неправилна преценка на апелативния състав би довела до отмяна на обжалваното решение само в хипотезата, в която проверката, която той е направил на вероятността за успех на насрещния иск за установяване на право пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф), и неговата констатация, че жалбоподателят не е доказал, че споразумението за определяне на граници му предоставя правото да използва и да регистрира марки на Европейския съюз, се окажат сами по себе си погрешни (вж. в този смисъл решение от 30 ноември 2016 г., PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, непубликувано,
EU:T:2016:691
, т.
и
).
В това отношение е полезно да се напомни, че когато става въпрос за производство, образувано срещу по-ранна марка, на което се основава възражението, Съдът вече е постановил, че анализът prima facie на вероятността за успех на такава процедура се вписва в рамките на признатото на апелативния състав широко право на преценка, припомнено в точка 109 по-горе, и се оказва обосновано от целта да се избегне възможността институтът на спирането да се използва за отлагане (решение от 21 октомври 2015 г., PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, т.
, вж. в този смисъл и решение от 14 февруари 2019 г., Beko/EUIPO — Acer (ALTUS),
T‑162/18
, непубликувано,
EU:T:2019:87
, т.
) Следователно, когато се приема prima facie, че има малка вероятност искането за обявяване на недействителност да бъде уважено, което апелативният състав трябва да провери, при съпоставянето на интересите на страните задължително надделява законният интерес на лицето, подало възражение, да получи незабавно решение по възражението (решение от 21 октомври 2015 г., PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, т.
).
В конкретния случай обаче от материалите по делото и от становището на жалбоподателя не следва, че апелативният състав е допуснал каквато и да било грешка, като е приел в точки 34—41 от обжалваното решение въз основа на анализ prima facie на вероятностите за успех на насрещния иск за установяване на право, че съдържанието на посочения насрещен иск не е имало последици за производството в конкретния случай, тъй като жалбоподателят не е доказал, че споразумението за определяне на граници му предоставя правото да използва и да регистрира марки на Европейския съюз.
Всъщност, противно на твърденията на жалбоподателя, предходните решения, посочени в точка 13 по-горе и отнасящи се до германските марки на жалбоподателя, не са ирелевантни, а могат да служат като основа за анализ prima facie на вероятността за успех на насрещния иск за установяване на дадено право. Така, както правилно изтъква EUIPO, предявеният пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) насрещен иск за установяване на право има за цел да изясни по същество същите правни въпроси като тези, които вече са били разгледани окончателно в производството пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф), Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф) и Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд), а именно дали споразумението за определяне на граници предоставя на жалбоподателя правото да използва и да регистрира марки на Европейския съюз.
Както обаче бе посочено в точка 99 по-горе, като е взел предвид съдебната практика в пилотните процедури пред Общия съд и Съда, както и съдебната практика по паралелните дела пред германската юрисдикция (Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф) и Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд), апелативният състав не е допуснал грешка, като е констатирал, че жалбоподателят не е доказал, че със споразумението за определяне на граници му се предоставя правото да регистрира марки на Европейския съюз.
Така, като се отчита материалният критерий, произтичащ от изразите „без разрешение“ и „без основателни причини и на термина „неправомерно“ по смисъла на член 15, параграфи 2 и 3 от Закона за защита на марките и други отличителни знаци, и новите факти, изтъкнати в това отношение от жалбоподателя, по-специално по отношение на правата, за които се твърди, че произтичат от споразумението за определяне на граници, както и аспектите на правото на предприятията с едно и също име и твърдяното противоречиво поведение на встъпилата страна, апелативният състав не е допуснал грешка, като е констатирал, че жалбоподателят не е доказал, че със споразумението за определяне на граници му се предоставя правото да регистрира марки на Европейския съюз, което позволява анализът prima facie на вероятността за успех на насрещния иск за установяване на право да приключи с твърдението, че тази вероятност не е била доказана.
При това положение, въпреки че неправилно е приел в точки 41 и 42 от обжалваното решение, че жалбоподателят не е твърдял, нито е доказал, че споразумението за определяне на граници обхваща и марките на Европейския съюз и че не е доказано, че то обхваща и териториите на продажба, намиращи се извън Германия, апелативният състав не е допуснал явна грешка в преценката, нито злоупотреба с власт, като е приел в рамките на становището относно споразумението за определяне на граници и исканията за спиране на производството (точки 34—43 от обжалваното решение), че съдържанието на насрещния иск за установяване на право пред Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) няма никакво отражение върху настоящото производство и че жалбоподателят не е доказал, че със споразумението му се предоставя правото да използва и да регистрира марки, включително марки на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 30 ноември 2016 г., PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, непубликувано,
EU:T:2016:691
, т.
и
)
От всичко изложено дотук следва, че четвъртото основание трябва да се отхвърли, а оттам и жалбата в нейната цялост.
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Peek & Cloppenburg KG (Дюселдорф) да заплати съдебните разноски.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 май 2020 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.