CELEX: 62020CJ0675
Odvolanie
Verejná služba
Príloha VII Služobného poriadku úradníkov Európskej únie
Článok 4 ods. 1 písm. a) a b)
Úradník Únie, ktorý je štátnym príslušníkom Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska a ktorý mal zvyčajné bydlisko na území štátu miesta výkonu práce počas desiatich rokov pred jeho nástupom do služby
Vystúpenie Spojeného kráľovstva z Únie
Nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce týmto úradníkom Únie
Odňatie nároku na vyplácanie príspevku na expatriáciu
Žaloba o neplatnosť

Svojím odvolaním Colin Brown, úradník Európskej komisie, navrhuje, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 5. októbra 2020, Brown/Komisia (T‑18/19, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2020:465), ktorým tento súd zamietol jeho žalobu o zrušenie rozhodnutia Komisie z 19. marca 2018, ktorým mu bol odňatý nárok na vyplácanie príspevku na expatriáciu, a v dôsledku toho aj nárok na náhradu cestovných výdavkov medzi miestom výkonu práce a miestom jeho pôvodu, od 1. decembra 2017, po tom, čo nadobudol štátnu príslušnosť členského štátu, v ktorom má miesto výkonu práce (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

Právny rámec
Článok 1d ods. 5 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení uplatniteľnom na spor, v ktorom bola podaná žaloba (ďalej len „služobný poriadok“), stanovuje:
„Ak osoby, na ktoré sa vzťahuje tento Služobný poriadok, majú pocit krivdy, pretože u nich nebola uplatnená vyššie uvedená zásada rovnakého zaobchádzania, uvedú skutočnosti, z ktorých je možné predpokladať, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii, dôkazné bremeno spočíva na inštitúcii, ktorá musí preukázať, že zásada rovnakého zaobchádzania nebola porušená. …“
Článok 4 prílohy VII služobného poriadku stanovuje:
„1.      Príspevok na expatriáciu sa vypláca vo výške 16 % z celkového základného platu po pripočítaní príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa:
a)      úradníkom:
–        ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, a
–        ktorí počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko ani nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na európskom území tohto štátu. Na účely tohto ustanovenia sa nebudú brať do úvahy okolnosti vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu.
b)      úradníkom, ktorí sú alebo boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, ale ktorí počas obdobia 10 rokov, ktoré sa skončilo dňom ich nástupu do služby, mali zvyčajné bydlisko mimo európskeho územia tohto štátu z iných dôvodov ako z dôvodu plnenia povinností v službách štátu alebo medzinárodnej organizácie.
…
2.      Úradník, ktorý nie je a nikdy nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území je zamestnaný, a ktorý nespĺňa podmienky ustanovené v odseku 1, má nárok na príspevok na zahraničné bydlisko, zodpovedajúci jednej štvrtine príspevku na expatriáciu.
3.      Na účely odsekov 1 a 2 s úradníkom, ktorý svadbou automaticky získal občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, bez možnosti zrieknutia sa tohto občianstva, sa zaobchádza rovnako ako s úradníkom, na ktorého sa vzťahuje prvá zarážka odseku 1 písm. a).“
Článok 7 ods. 4 prílohy VII k služobnému poriadku stanovuje:
„Miesto pôvodu úradníka sa určí pri jeho vymenovaní, pričom sa zvyčajne berie do úvahy miesto, kde sa nachádzal pri prijatí do služobného pomeru, alebo, na základe výslovnej a riadne odôvodnenej žiadosti, centrum jeho záujmov. Takto určené miesto pôvodu môže byť počas trvania služobného pomeru úradníka alebo po jeho odchode zo služby zmenené na základe osobitného rozhodnutia menovacieho orgánu. Počas trvania jeho služobného pomeru sa však takéto rozhodnutie prijme len v mimoriadnych prípadoch a na základe príslušných podporných dôkazov, ktoré úradník predloží.“
Článok 8 ods. 1 prílohy VII k služobnému poriadku stanovuje:
„Úradníci, ktorí majú nárok na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko, majú v každom kalendárnom roku v rámci obmedzení stanovených v odseku 2 nárok na vyplatenie paušálnej sumy zodpovedajúcej cestovným výdavkom z miesta výkonu práce na miesto pôvodu vymedzené v článku 7 pre seba a, ak majú nárok na príspevok na domácnosť, pre manžela/manželku a nezaopatrené osoby v zmysle článku 2.“
Článok 20 prvá veta služobného poriadku stanovuje:
„Úradník má bydlisko buď v mieste výkonu práce, alebo v takej vzdialenosti od neho, ktorá je zlučiteľná s riadnym plnením jeho povinností. …“
Článok 85 prvý odsek služobného poriadku stanovuje:
„Každá neoprávnená platba musí byť nahradená, ak príjemca vedel, že neexistuje dostatočný dôvod na platbu, alebo ak neoprávnenosť platby bola taká zjavná, že o nej musel vedieť.“

Okolnosti predchádzajúce sporu
Skutkové okolnosti, ktoré viedli k sporu, Všeobecný súd zhrnul v bodoch 1 až 8 napadnutého rozsudku takto:
„1      Žalobca,… Brown, bol pôvodne len štátnym príslušníkom Spojeného kráľovstva [Veľkej Británie a Severného Írska] a v tejto krajine žil do roku 1996. V rokoch 1996 a 1997 študoval v Taliansku a neskôr od septembra 1997 do júna 1998 v Belgicku. Žalobca následne od 1. októbra 1998 do 28. februára 1999 absolvoval stáž v… [K]omisii…. Napokon od 1. marca 1999 do 31. decembra 2000 pracoval v Belgicku na plný úväzok v súkromnom sektore.
2      Žalobca nastúpil do služby Komisie 1. januára 2001. Úrad pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) Komisie mu priznal príspevok na expatriáciu podľa článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku…
3      … Premiérka Spojeného kráľovstva 29. marca 2017 oznámila Európskej rade úmysel tohto členského štátu vystúpiť z Únie a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Euratom) podľa článku 50 ods. 2 ZEÚ.
4      Dňa 27. júna 2017 žalobca požiadal o belgické štátne občianstvo, ktoré mu bolo udelené 3. novembra. Túto zmenu situácie oznámil PMO 19. januára 2018.
5      Dňa 23. februára 2018 bol žalobca informovaný jednak o tom, že mu bol od 31. októbra 2017 odňatý príspevok na expatriáciu z dôvodu, že nadobudol belgické štátne občianstvo, a jednak, že v dôsledku toho mu zaniká aj nárok na náhradu cestovných výdavkov podľa článku 8 prílohy VII služobného poriadku.
6      V nadväznosti na žiadosť o vysvetlenie bol žalobcovi 5. marca 2018 doručený list, z ktorého vyplývalo, že odňatie príspevku na expatriáciu bolo podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku odôvodnené skutočnosťou, že mal od roku 1997 bydlisko v Belgicku.
7      PMO 19. marca 2018 nahradil rozhodnutie z 23. februára 2018 [sporným rozhodnutím].
8      Dňa 17. júna 2018 podal žalobca sťažnosť, ktorá bola zamietnutá rozhodnutím menovacieho orgánu… z 15. októbra 2018.“

Žaloba podaná na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
V rámci svojej žaloby podanej na Všeobecný súd sa odvolateľ domáhal najmä zrušenia sporného rozhodnutia a uloženia povinnosti Komisii obnoviť jeho nárok na vyplácanie príspevku na expatriáciu stanovený v článku 4 prílohy VII služobného poriadku (ďalej len „príspevok na expatriáciu“) a náhrad jeho cestovných výdavkov medzi miestom jeho zamestnania a miestom jeho pôvodu, ako je definované v článku 7 tejto prílohy VII s účinnosťou od 1. decembra 2017.
Na podporu svojich návrhov na zrušenie žalobca uviedol štyri žalobné dôvody, ktoré Všeobecný súd zamietol.
Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod založený na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, Všeobecný súd na základe odôvodnenia uvedeného v bodoch 35 až 51 napadnutého rozsudku na jednej strane rozhodol, že PMO neporušil toto ustanovenie služobného poriadku, „keď sa domnieval, že nadobudnutie štátneho občianstva štátu výkonu práce počas kariéry musí viesť k opätovnému preskúmaniu práva na príspevok na expatriáciu“ (bod 52 napadnutého rozsudku). Na druhej strane Všeobecný súd odmietol argumentáciu žalobcu, podľa ktorej riziko, že žalobca bude musieť ako štátny príslušník Spojeného kráľovstva „povinne odstúpiť zo svojej funkcie“ po vystúpení tohto štátu z Únie, predstavuje prípad vyššej moci, ktorý PMO oslobodzuje od povinnosti opätovne preskúmať jeho situáciu vzhľadom na belgickú štátnu príslušnosť, ktorú nadobudol (body 55 až 71 napadnutého rozsudku).
V tejto súvislosti Všeobecný súd v podstate konštatoval, že zo znenia článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku vykladaného na základe genézy tohto ustanovenia a cieľa, ktorý sleduje, nemožno vyvodiť, že administratíva je povinná pokračovať v mesačnom vyplácaní príspevku na expatriáciu, ak nastane udalosť, ktorá podstatným spôsobom mení situáciu osoby, ktorá ho poberá, vzhľadom na podmienky jeho priznania. Nadobudnutie štátnej príslušnosti štátu jeho miesta výkonu práce dotknutým úradníkom po jeho nástupe do služby predstavuje takúto podstatnú zmenu, ktorá môže viesť k odňatiu nároku na vyplácanie tohto príspevku.
Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod uvedený žalobcom v prvostupňovom konaní, založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie v dôsledku opätovného preskúmania jeho situácie vzhľadom na podmienky stanovené v článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku, Všeobecný súd tento dôvod zamietol po preskúmaní v bodoch 75 až 106 napadnutého rozsudku.
Všeobecný súd v podstate konkrétne rozhodol, že dodržiavanie uvedenej zásady sa vyžaduje nielen v čase nástupu dotknutej osoby do služby, ale aj pri opätovnom preskúmaní existencie jej nároku na vyplácanie príspevku na expatriáciu v dôsledku zmeny jej osobnej situácie. Všeobecný súd však usudzoval, že odo dňa, keď sa žalobca stal naturalizovaným belgickým štátnym príslušníkom, s ním bolo treba zaobchádzať rovnako ako s každým iným belgickým štátnym príslušníkom alebo bývalým belgickým štátnym príslušníkom, ktorého obvyklý pobyt v Belgicku, hoci aj krátkodobý, počas „desaťročného referenčného obdobia“, ktoré predchádzalo nástupu do služby, postačuje na vylúčenie nároku na vyplácanie tohto príspevku podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku.
Pokiaľ ide o tretí žalobný dôvod uvedený v prvostupňovom konaní, ktorým žalobca Komisii vytýkal, že tým, že prijala výklad článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku, ktorý poskytla v spornom rozhodnutí, porušila zásadu rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, Všeobecný súd v bodoch 112 a 113 napadnutého rozsudku zdôraznil, že výklad, ktorý zastáva žalobca, je nezlučiteľný so samotným znením tohto ustanovenia, ako aj s jeho rozsahom a musí sa zamietnuť.
Vychádzajúc z týchto úvah Všeobecný súd zamietol aj štvrtý žalobný dôvod, ktorý žalobca v prvostupňovom konaní uviedol subsidiárne a ktorý sa zakladal na námietke nezákonnosti smerujúcej proti článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, a zamietol aj ostatné predložené návrhy, a v dôsledku toho aj žalobu v celom rozsahu (body 123 až 132 napadnutého rozsudku).

Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore
Odvolateľ svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zrušil napadnutý rozsudok,
–        zrušil, na základe spisu, ktorý mu bol predložený, sporné rozhodnutie,
–        nariadil Komisii, aby s účinnosťou od 1. decembra 2017 obnovila jeho nárok na vyplácanie príspevku na expatriáciu a cestovných výdavkov, ktoré mu boli poskytnuté, ako aj nárok na príspevky, ktoré mu neboli vyplatené v období od 1. decembra 2017 do dňa obnovenia nároku, ktorého bol nositeľom, spolu s úrokmi,
–        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré mu vznikli v konaní na Súdnom dvore a Všeobecnom súde
Komisia a Rada Európskej únie navrhujú zamietnuť odvolanie a uložiť odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.

O odvolaní
Na podporu svojich návrhov odvolateľ uvádza dva odvolacie dôvody. Prvý odvolací dôvod je založený na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku. Druhý odvolací dôvod je založený na neodôvodnenej diskriminácii, ktorá vyplýva z toho, že Všeobecný súd uplatnil článok 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku.

O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom výklade článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku

Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, keď usudzoval, že toto ustanovenie umožňuje alebo vyžaduje zrušenie nároku úradníka na vyplácanie príspevku na expatriáciu, pokiaľ nadobudol štátnu príslušnosť štátu, v ktorom sa nachádza jeho miesto výkonu práce, bez zmeny tohto štátu.
Odvolateľ predovšetkým tvrdí, že plne súhlasí s premisou odôvodnenia Všeobecného súdu uvedenou v bodoch 47 až 50 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o cieľ príspevku na expatriáciu, ktorý spočíva v kompenzácii nevýhod a výdavkov, ktoré úradníkovi vznikli z dôvodu vzdialenosti medzi štátom jeho miesta výkonu práce a štátom jeho miesta pôvodu.
Potreba poskytovať kompenzáciu počas celej kariéry úradníka v štáte, v ktorom nastúpil do služby, je zjavná, keďže výdavky a nevýhody nezmiznú ani v tom prípade, keď tento úradník pracoval v cudzom štáte počas celej tejto kariéry a vytvoril si rôzne druhy väzieb so štátom jeho miesta výkonu práce. Naopak, ako uviedol Všeobecný súd v bode 47 napadnutého rozsudku, tieto náklady a nevýhody sa dokonca môžu zhoršiť.
Podľa odvolateľa vzťah medzi štátom pôvodu dotknutého úradníka pri jeho prijatí do zamestnania a nárokom na vyplácanie príspevku na expatriáciu vysvetľuje, prečo sa znenie článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku na jednej strane zameriava výlučne na obdobie, ktoré predchádzalo nástupu tohto úradníka do služby, a nie na udalosti, ktoré môžu nastať po tomto nástupe do služby, a na druhej strane používa prítomný čas vo výraze „nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi“ štátu miesta výkonu práce, čo znamená, že by sa mala zohľadniť štátna príslušnosť tohto úradníka v okamihu jeho nástupu do služby.
Nesprávne právne posúdenie v napadnutom rozsudku vyplýva zo skutočnosti, že Všeobecný súd svojím odôvodnením dospel k výsledku, ktorý je nezlučiteľný so zmyslom príspevku na expatriáciu, ako bol vymedzený v bodoch 47 až 50 napadnutého rozsudku, a podľa ktorého by sa tento príspevok mal priznávať na základe okolností existujúcich v čase nástupu dotknutého úradníka do služby a nárok na jeho vyplácanie nemôže byť následne zrušený, pokiaľ dotknutá osoba nezmení miesto výkonu práce.
Všeobecný súd okrem toho v bodoch 36 a 50 napadnutého rozsudku pripustil, že integrácia dotknutého úradníka v štáte jeho miesta výkonu práce po jeho nástupe do služby nemá vplyv na nárok na vyplácanie príspevku na expatriáciu.
Podľa názoru odvolateľa a na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 51 napadnutého rozsudku, sa normotvorca Únie úmyselne nezaoberal otázkou zmeny štátnej príslušnosti po prijatí dotknutého úradníka. Jediný záver, ktorý z toho možno vyvodiť vzhľadom na zmysel príspevku na expatriáciu, pritom je, že získanie novej štátnej príslušnosti po nástupe dotknutej osoby do funkcie nemôže byť dôvodom na odňatie nároku na vyplácanie príspevku na expatriáciu, ak pôvodne spĺňala požadované podmienky.
Takýto výklad okrem toho potvrdzuje aj záver Všeobecného súdu uvedený v bode 49 napadnutého rozsudku, podľa ktorého cieľom príspevku na expatriáciu je podnietiť prijímanie do zamestnania na čo najširšom geografickom základe. Tento príspevok teda nemožno opätovne preskúmať po nástupe dotknutej osoby do služby.
Odvolateľ v replike dodáva, odkazujúc na pojem „fikcia“ použitý v bode 85 napadnutého rozsudku, že článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa má vykladať tak, aby sa zabránilo uplatneniu takejto „fikcie“, ktorá spočíva v tom, že zmena štátnej príslušnosti úradníka sa považuje za vykonanú retroaktívne ku dňu jeho nástupu do služby. V čase prijatia článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku si totiž normotvorca Únie plne uvedomoval situácie dvojakej štátnej príslušnosti alebo nadobudnutia nového štátneho občianstva. Výslovne však nestanovil, že nárok na príspevok na expatriáciu sa za takýchto okolností odníme.
Okrem toho sa odvolateľ domnieva, že ak by sa kritériá stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku uplatňovali po nástupe dotknutého úradníka do služby, potom by sa mala zohľadniť doba pobytu v štáte miesta výkonu práce. Pokiaľ zmena bydliska dotknutej osoby po jej nástupe do služby – pričom z dvoch podmienok, ktoré sa posudzujú pre potreby príspevku, je podmienka bydliska dôležitejšia ako podmienka štátnej príslušnosti – nevedie k prehodnoteniu potreby príspevku, musí to tak byť aj v prípade zmeny štátnej príslušnosti dotknutej osoby. Podľa odvolateľa na to, aby mohol úradník nastúpiť do služby, musel buď opustiť svoj štát pobytu alebo v ňom mohol zostať. Podmienky priznania nároku na príspevok na expatriáciu sú teda v plnom rozsahu založené na situácii pred nástupom dotknutej osoby do služby.
Komisia, ktorú podporuje Rada, zastáva názor, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť.

Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba uviesť, že odvolateľ neuviedol žiadnu výhradu voči úvahám uvedeným v bodoch 55 až 73 napadnutého rozsudku, na základe ktorých Všeobecný súd odmietol argumentáciu, podľa ktorej bol odvolateľ nútený požiadať o belgické štátne občianstvo vzhľadom na prípadné vystúpenie Spojeného kráľovstva z Únie.
Z toho vyplýva, že posúdenie prvého odvolacieho dôvodu musí vychádzať z predpokladu, že odvolateľ, ktorý mal iba štátnu príslušnosť Spojeného kráľovstva ku dňu svojho nástupu do služby v Komisii v roku 2001, dobrovoľne získal štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce v priebehu služobného postupu, a to v novembri 2017.
Treba pripomenúť, že príspevok na expatriáciu stanovený v článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, ktorý sa vypočítava okrem iného z celkového základného platu dotknutého úradníka, predstavuje časť jeho odmeny vyplácanú mesačne.
Priznanie takejto zložky odmeny podľa práva pre verejnú službu Únie nemôže založiť práva, ktoré by bránili jej prípadnému zrušeniu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 1978, Herpels/Komisia, 54/77, EU:C:1978:45, bod 39). Všeobecný súd teda v podstate v bode 38 napadnutého rozsudku správne rozhodol – bez toho, aby to odvolateľ spochybnil – že z ustanovení služobného poriadku, najmä z jeho článku 4 ods. 1 prílohy VII, nevyplýva, že priznanie nároku na vyplatenie príspevku na expatriáciu predstavuje nadobudnuté právo.
Všeobecný súd tiež v bode 37 napadnutého rozsudku správne vyvodil z rozsudku citovaného v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, že vzhľadom na to, že príspevok na expatriáciu sa vypláca mesačne, administratíva ho nemôže naďalej vyplácať, ak nastane udalosť, ktorá podstatne mení situáciu osoby, ktorá ho poberá, pokiaľ táto udalosť má vplyv na podmienky, ktorým podlieha vyplácanie tohto príspevku.
Odvolateľ síce formálne nekritizoval dôvodnosť tohto konštatovania, ale tvrdil, že Všeobecný súd nesprávne usudzoval, že nadobudnutie štátnej príslušnosti štátu jeho miesta výkonu práce v priebehu služobného postupu má vplyv na podmienky priznania nároku na príspevok na expatriáciu stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku. Podľa odvolateľa musia byť tieto podmienky okrem prípadu zmeny štátu miesta výkonu práce dotknutej osoby splnené len pred jej nástupom do funkcie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku sa príspevok na expatriáciu priznáva úradníkom podľa prvej zarážky tohto ustanovenia, „ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce“, a podľa druhej zarážky tým, „ktorí počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko ani nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na európskom území tohto štátu“.
Vzhľadom na znenie článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku sa nárok na príspevok na expatriáciu priznáva len úradníkovi, ktorý spĺňa dve negatívne kumulatívne podmienky stanovené v tomto ustanovení (uznesenie zo 6. júla 2021, Karpeta‑Kovalyova/Komisia, C‑717/20 P, neuverejnené, EU:C:2021:542, bod 11), pričom prvá z nich, ktorá je uvedená v prvej zarážke tohto ustanovenia, stanovuje, že tento úradník nemá a nikdy nemal štátnu príslušnosť štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce.
Ak by sa podmienka, že dotknutý úradník „nemá a nikdy nemal štátnu príslušnosť“ štátu svojho miesta výkonu práce, mala posudzovať iba ku dňu nástupu dotknutej osoby do služby, a nie počas celého jej služobného postupu, toto ustanovenie, ktoré používa prítomný čas a ktoré sa týka zložky odmeny tohto úradníka vyplácanej mesačne, by bolo nevyhnutne formulované inak, ako to už Všeobecný súd správne uviedol v bode 45 napadnutého rozsudku.
Znenie tohto ustanovenia sa teda neobmedzuje na odkaz na deň, ku ktorému dotknutá osoba „nastúpi do služby“, len na účely posúdenia splnenia druhej, rovnako negatívnej podmienky uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, teda absencie zvyčajného bydliska alebo profesijnej činnosti na území štátu miesta výkonu práce dotknutej osoby počas „obdobia piatich rokov“, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred týmto dňom. Naopak, odkaz na ten istý deň by bol nevyhnutne použitý na preskúmanie splnenia prvej podmienky, podľa ktorej dotknutý úradník nesmie mať štátnu príslušnosť tohto štátu.
Znenie ostatných ustanovení článku 4 prílohy VII služobného poriadku, ako aj systematika tohto článku potvrdzujú analýzu, podľa ktorej sa táto prvá podmienka, ktorá sa týka neexistencie štátnej príslušnosti štátu miesta výkonu práce, neobmedzuje na štátnu príslušnosť, ktorú mal dotknutý úradník pred nástupom do služby.
Po prvé podľa článku 4 ods. 1 písm. b) tejto prílohy totiž nárok na príspevok na expatriáciu môže byť priznaný aj úradníkom, „ktorí sú alebo boli štátnymi príslušníkmi“ štátu svojho miesta výkonu práce a ktorí spĺňajú aj ostatné podmienky tohto ustanovenia. Okrem toho treba uviesť, že príspevok na expatriáciu uvedený v článku 4 ods. 2 tejto prílohy sa poskytuje len úradníkovi, „ktorý nie je a nikdy nebol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území je zamestnaný“ a ktorý nespĺňa ostatné podmienky stanovené na priznanie príspevku na expatriáciu. Zo žiadneho z týchto ustanovení teda nevyplýva, že podmienka týkajúca sa existencie alebo neexistencie štátnej príslušnosti štátu miesta výkonu práce dotknutého úradníka sa vzťahuje výlučne na štátnu príslušnosť tohto úradníka v deň jeho nástupu do zamestnania v inštitúciách Únie.
Po druhé, pokiaľ ide o štruktúru článku 4 prílohy VII služobného poriadku, treba uviesť, že podľa článku 4 ods. 3 tejto prílohy s úradníkom, ktorý svadbou automaticky získal občianstvo štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, „sa zaobchádza“ rovnako ako s úradníkom uvedeným v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke tejto prílohy. Tento článok 4 ods. 3 vložený do služobného poriadku v nadväznosti na vyhlásené rozsudky z 20. februára 1975 Airola/Komisia (21/74, EU:C:1975:24) a Van den Broeck/Komisia (37/74, EU:C:1975:25), tak neutralizuje účinky automatického nadobudnutia štátnej príslušnosti štátu miesta výkonu práce dotknutého úradníka svadbou, ak sa ho tento úradník nemôže vzdať.
Článok 4 ods. 3 prílohy VII služobného poriadku by pritom bol zbavený svojho potrebného účinku, ak by sa ustanovenie, na ktoré odkazuje, vzťahovalo len na nadobudnutie štátnej príslušnosti štátu miesta výkonu práce dotknutého úradníka pred jeho nástupom do služby. Keďže účelom článku 4 ods. 3 tejto prílohy je totiž v záujme zabezpečenia dodržiavania zásady zákazu diskriminácie zabrániť tomu, aby administratíva odňala úradníkovi nárok na vyplácanie príspevku na expatriáciu po tom, čo svadbou nadobudol štátnu príslušnosť štátu, v ktorom má miesto výkonu práce, bez toho, aby sa jej mohol vzdať, toto ustanovenie sa rovnako ako článok 4 ods. 1 písm. a) prvá zarážka prílohy VII služobného poriadku, na ktorú odkazuje, musí uplatniť aj v prípade, že táto štátna príslušnosť bola nadobudnutá po nástupe dotknutého úradníka do zamestnania.
Okrem toho, keby sa vyhovelo výhradám odvolateľa vzneseným proti výkladu článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku uvedenému v napadnutom rozsudku, znamenalo by to, že v prípade, ak by dotknutý úradník získal štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce po nástupe do služby, jeho pôvodná štátna príslušnosť by sa považovala za jeho jedinú „skutočnú štátnu príslušnosť“, čo Súdny dvor výslovne vylúčil v rozsudku zo 14. decembra 1979, Devred/Komisia (257/78, EU:C:1979:294, bod 14).
Je nesporné, že začlenenie dotknutého úradníka do štátu jeho miesta výkonu práce po jeho nástupe do služby nemá vplyv na uplatnenie článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku. Je takisto nesporné, ako Súdny dvor opakovane rozhodol, že príspevok na expatriáciu má za cieľ kompenzovať osobitné výdavky a nevýhody vyplývajúce z nástupu do služby v inštitúciách Únie pre úradníkov, ktorí sú z tohto dôvodu nútení zmeniť bydlisko (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia, C‑452/93 P, EU:C:1994:332, bod 20, a uznesenie zo 6. júla 2021, Karpeta‑Kovalyova/Komisia, C‑717/20 P, neuverejnené, EU:C:2021:542, bod 4).
Tieto úvahy však neznamenajú, že aj keď sa podmienka týkajúca sa štátnej príslušnosti dotknutého úradníka predpokladá len sekundárne (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 15. januára 1981, Vutera/Komisia, 1322/79, EU:C:1981:6, bod 6), uplatnenie tejto podmienky musí nevyhnutne ignorovať udalosti, akou je zmena štátnej príslušnosti, ktorá nastane po nástupe dotknutého úradníka do služby.
Rovnako je nesporné, ako uviedol Všeobecný súd v bode 47 napadnutého rozsudku, že výdavky a nevýhody vyplývajúce z nástupu do služby v inštitúciách Únie môžu u úradníkov pretrvávať, ak podobne ako odvolateľ počas svojej kariéry dobrovoľne nadobudli štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce.
Nič to nemení na skutočnosti, že služobný poriadok takú situáciu neignoruje, pretože príspevok na expatriáciu nie je v takom prípade pre budúcnosť automaticky vylúčený. Napriek podstatnej zmene osobnej situácie dotknutého úradníka, ktorá je spôsobená nadobudnutím štátneho občianstva štátu jeho miesta výkonu práce, služobný poriadok totiž umožňuje tomuto úradníkovi za určitých podmienok zachovať nárok na takýto príspevok nie na základe článku 4 ods. 1 písm. a) jeho prílohy VII, ale na základe článku 4 ods. 1 písm. b) tejto prílohy.
Je síce pravda, ako tvrdí odvolateľ a ako to okrem iného zdôraznil Všeobecný súd v bode 76 napadnutého rozsudku, že podmienky uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku súd Únie vykladá reštriktívnejšie ako podmienky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke služobného poriadku, treba ale uviesť, že odvolateľ tento rozdiel nijako nekritizoval a ani neuviedol žiadnu výhradu k tomu, že Všeobecný súd v bodoch 125 až 127 napadnutého rozsudku zamietol námietku protiprávnosti článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, ktorú subsidiárne vzniesol v prvostupňovom konaní.
Všeobecný súd teda správne vyložil článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku v tom zmysle, že úradník, ktorý po nástupe do služby získa štátne občianstvo štátu svojho miesta výkonu práce, stráca do budúcnosti nárok na príspevok na expatriáciu, ktorý mu bol priznaný na základe článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, čo znamená, že administratíva nárok tohto úradníka na vyplácanie predmetného príspevku opätovne preskúma, ako to Všeobecný súd v podstate konštatoval v bode 52 napadnutého rozsudku.
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod sa musí zamietnuť ako nedôvodný.

O druhom odvolacom dôvode založenom na neodôvodnenej diskriminácii, ktorá vyplýva z uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku Všeobecným súdom

Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne preskúmal argumentáciu, ktorú uviedol v prvostupňovom konaní, podľa ktorej je uplatnenie článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku na úradníkov, ktorí po svojom nástupe do služby nadobudli štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce, diskriminačné.
Podľa názoru odvolateľa Všeobecný súd nesprávne analyzoval jednak rôzne existujúce situácie a jednak otázku, či diskriminácia, ktorú mal identifikovať, mohla byť objektívne odôvodnená.
Vzhľadom na cieľ príspevku na expatriáciu odvolateľ tvrdí, že úradníci, ktorí nadobudli štátnu príslušnosť štátu v mieste svojho miesta výkonu práce v priebehu svojej kariéry, a úradníci, ktorí mali túto štátnu príslušnosť v deň ich nástupu do služby, ako je uvedené v bodoch 87 a 89 napadnutého rozsudku, predstavujú dve odlišné kategórie úradníkov. Vzdialenosť od miesta pôvodu totiž ovplyvňuje tieto dve kategórie úradníkov rôznym spôsobom.
Všeobecný súd sa v žiadnej fáze svojej analýzy nezaoberal existenciou týchto dvoch kategórií úradníkov ani dôsledkami rovnakého zaobchádzania s nimi. Všeobecný súd v bodoch 87 až 89 napadnutého rozsudku jednoducho nesprávne stotožnil kategóriu úradníkov, ktorí získali štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce po nástupe do funkcie, s kategóriou úradníkov, ktorí majú alebo mali túto štátnu príslušnosť pred nástupom do funkcie.
Keby Všeobecný súd rozlišoval medzi týmito dvoma kategóriami úradníkov, konštatoval by, že na základe „fikcie“ prijatej v spornom rozhodnutí sa s nimi zaobchádzalo rovnakým spôsobom a podliehali rovnakej „striktnej domnienke“ existencie úzkych väzieb s miestom výkonu práce počas desiatich rokov pred ich nástupom do služby, čo je domnienka, ktorú možno vyvrátiť iba preukázaním neexistencie akéhokoľvek obdobia zvyčajného bydliska v štáte miesta výkonu práce dotknutého úradníka počas týchto desiatich rokov.
Podľa odvolateľa tak napadnutý rozsudok porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania, pretože kategória úradníkov, ktorí nenadobudli štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce pred týmito 10 rokmi alebo počas nich, bezdôvodne podlieha tejto „striktnej domnienke“.
Odvolateľ v replike dodáva, že výklad a uplatnenie článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku by sa nemali zakladať na „fikcii“, podľa ktorej sa zmena štátnej príslušnosti dotknutého úradníka považuje za vykonanú retroaktívne ku dňu nástupu dotknutej osoby do služby. Takýto prístup by nemal žiaden zmysel, pretože by znamenal, že na účely priznania nároku na vyplatenie príspevku na expatriáciu by sa zisťovalo, či tento úradník prerušil počas týchto desiatich rokov akúkoľvek väzbu so štátom, ktorého nie je štátnym príslušníkom. Väzba, ktorá neexistovala, však už zo svojej podstaty nemôže byť prerušená.
Navyše táto „fikcia“ by znamenala „presun kategórií“. Inými slovami, v reakcii na argumentáciu odvolateľa týkajúcu sa porušenia zásady rovnosti zaobchádzania Všeobecný súd podobne ako Komisia „premiestnil žalobcu z jednej kategórie do druhej“. Podľa odvolateľa však žiadna námietka diskriminácie nemôže uspieť, ak by bolo možné, podobne ako to urobil Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, fiktívne zmeniť kategorizáciu s cieľom odstrániť rozdielne zaobchádzanie s dotknutými kategóriami.
Podľa názoru odvolateľa takto preukázané rozdielne zaobchádzanie nemožno odôvodniť cieľom, ktorý je základom priznania nároku na príspevok na expatriáciu, hoci tento cieľ bol správne pripomenutý v bodoch 47 až 50 napadnutého rozsudku.
V tejto súvislosti skutočnosť, ako to Všeobecný súd uviedol v bode 86 napadnutého rozsudku, že príspevok na expatriáciu má byť vyplácaný počas celého trvania pracovného pomeru, nie je relevantná. Bez toho, aby odvolateľ spochybnil presnosť tohto tvrdenia, tvrdí, že je potrebné odlíšiť požívanie výhody podľa služobného poriadku od právneho základu, na základe ktorého vzniká. Keďže nárok na príspevok na expatriáciu bol stanovený na základe okolností, ktoré existovali v období pred nástupom dotknutého úradníka do služby, dôvodom diskriminácie je práve hodnotenie tohto obdobia, ako aj rozhodnutie o odmietnutí priznať nárok na vyplatenie tohto príspevku. Bod 86 napadnutého rozsudku je okrem toho v rozpore s tvrdením uvedeným najmä v bode 47 tohto rozsudku, podľa ktorého sa uvedený príspevok vypláca na účely kompenzácie odlúčenia dotknutej osoby od jej miesta pôvodu, ktoré pretrváva počas celej služobnej kariéry dotknutého úradníka.
Všeobecný súd sa tým, že neanalyzoval cieľ príspevku na expatriáciu pri skúmaní výhrady založenej na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Navyše preskúmanie štatistík predložených inštitúciami Únie vykonané v bodoch 93 až 97 napadnutého rozsudku je z právneho hľadiska irelevantné.
Všeobecný súd tiež nesprávne neuplatnil článok 1d ods. 5 služobného poriadku a v dôsledku toho rozhodol, že Komisia sa nemusela oslobodiť od povinnosti odôvodniť akýkoľvek rozdiel v zaobchádzaní.
Komisia a Rada tvrdia, že druhý odvolací dôvod sa musí zamietnuť.

Posúdenie Súdnym dvorom
Treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rôznymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudok z 25. marca 2021, Alvarez y Bejarano a i./Komisia, C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 52, ako aj citovaná judikatúra).
Podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku sa príspevok na expatriáciu vypláca „úradníkom, ktorí sú alebo boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, ale ktorí počas obdobia 10 rokov, ktoré sa skončilo dňom ich nástupu do služby, mali zvyčajné bydlisko mimo európskeho územia tohto štátu z iných dôvodov ako z dôvodu plnenia povinností v službách štátu alebo medzinárodnej organizácie“.
V dôsledku toho, ak úradník „je alebo bol“ štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, musí na nadobudnutie nároku na príspevok na expatriáciu spĺňať podmienky stanovené v článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku.
Je nesporné, že v prípade úradníka, ktorý tak ako odvolateľ dobrovoľne získal štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce v priebehu svojej kariéry, sa uplatnenie týchto podmienok rovná, ako to správne uvádza odvolateľ, overeniu, či počas obdobia desiatich rokov pred nástupom dotknutej osoby do služby mal zvyčajné bydlisko mimo európskeho územia tohto štátu.
Článok 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku totiž neupravuje žiadnu inú situáciu, v ktorej má úradník, ktorý je alebo bol štátnym príslušníkom štátu svojho miesta výkonu práce v zmysle písmena b) tohto ustanovenia, nárok na vyplatenie príspevku na expatriáciu.
Ako je uvedené v bode 50 tohto rozsudku, odvolateľ pritom nespochybňuje posúdenie uvedené v bode 76 napadnutého rozsudku, podľa ktorého pokiaľ ide o úradníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi štátu ich miesta výkonu práce, okolnosť, že si zachovali alebo zriadili zvyčajné bydlisko, hoci len na veľmi krátku dobu v priebehu „desaťročného referenčného obdobia“, postačuje na zamietnutie alebo stratu nároku na príspevok na expatriáciu.
Zároveň treba spresniť, že na účely posúdenia jeho nároku na tento príspevok sa s odvolateľom zaobchádzalo ako s úradníkmi, ktorí sú štátnymi príslušníkmi štátu ich miesta výkonu práce, až odo dňa, keď dobrovoľne nadobudol túto štátnu príslušnosť, a nie pred týmto dátumom.
Odvolateľ však tvrdí, že aj od uvedeného dátumu sa nachádza v objektívne odlišnej situácii ako úradník, ktorý mal ešte pred svojím nástupom do služby štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce, keďže miesto jeho pôvodu je v Škótsku.
Takáto argumentácia nezohľadňuje skutočnosť, že zatiaľ čo podľa článku 7 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku sa miesto pôvodu dotknutého úradníka určí pri jeho vymenovaní a k zmene tohto miesta môže dôjsť počas obdobia, keď je dotknutá osoba vo funkcii, iba výnimočne, na základe jej riadne odôvodnenej žiadosti, pričom priznanie nároku na vyplatenie príspevku na expatriáciu zodpovedá odlišným kritériám a že tento nárok musí administratíva znovu preskúmať v prípade podstatnej zmeny okolností po vstupe dotknutej osoby do služby nezávisle od jej žiadosti.
Ustanovenia služobného poriadku týkajúce sa určenia a zmeny miesta pôvodu sú teda irelevantné pre objektívne odlíšenie situácie odvolateľa od situácie iného úradníka, ktorý je alebo bol štátnym príslušníkom štátu svojho miesta výkonu práce pred nástupom do služby v rámci uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku.
Na účely posúdenia jeho nároku na príspevok na expatriáciu a ako to v podstate konštatoval Všeobecný súd v bode 87 napadnutého rozsudku, preto jedinou kategóriou úradníkov, s ktorou možno odvolateľa po nadobudnutí belgického občianstva objektívne porovnávať, je kategória úradníkov s belgickou štátnou príslušnosťou.
Keby sa aj po nadobudnutí štátneho občianstva v štáte jeho miesta výkonu práce na odvolateľa nazeralo ako na úradníkov, ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi tohto štátu – ako to tvrdí odvolateľ – v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážky prílohy VII služobného poriadku, bolo by to v rozpore s konkrétnymi kategóriami stanovenými v článku 4 tejto prílohy VII, vrátane kategórie uvedenej v článku 4 ods. 3 tejto prílohy.
Situácia odvolateľa je v konečnom dôsledku porovnateľná so situáciou úradníka, ktorý napriek tomu, že mohol využiť možnosť vzdať sa občianstva štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, ktoré automaticky nadobudol po uzavretí manželstva so štátnym príslušníkom tohto štátu, sa dobrovoľne rozhodol ponechať si toto štátne občianstvo, čo vedie k tomu, že sa na tohto úradníka uplatnia podmienky stanovené v článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 1979, Devred/Komisia, 257/78, EU:C:1979:294, body 12 a 14).
Neuplatnenie článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku na situáciu odvolateľa od dátumu, keď nadobudol belgické štátne občianstvo, by viedlo k tomu, že by sa s ním bez objektívneho odôvodnenia zaobchádzalo priaznivejšie ako s úradníkmi, ktorí napriek tomu, že sa mohli vzdať štátnej príslušnosti štátu svojho miesta výkonu práce nadobudnutej automaticky na základe uzavretia manželstva, sa rozhodli ponechať si túto štátnu príslušnosť, alebo dokonca, ako uviedol Všeobecný súd v bode 87 napadnutého rozsudku, priaznivejšie ako s belgickými občanmi narodenými v Belgicku, ktorí sa zamestnali v inštitúcii Únie so sídlom v Belgicku a ktorí museli splniť prísne podmienky stanovené týmto ustanovením, aby mohli využívať príspevok na expatriáciu počas celej svojej kariéry.
Navyše treba pripomenúť, že preskúmanie osobnej situácie úradníka, akou je situácia odvolateľa podľa článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku odo dňa, keď dotknutá osoba nadobudla štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce, automaticky neznamená odňatie jej nároku na vyplácanie príspevku na expatriáciu do budúcnosti. Po takomto preskúmaní totiž tento úradník prestáva poberať tento príspevok, len ak sa zistí, že mal zvyčajné bydlisko na európskom území tohto štátu počas obdobia desiatich rokov pred jeho nástupom do služby.
Odvolateľ síce počas celého súdneho konania nikdy netvrdil, že v Belgicku skutočne nemal zvyčajné bydlisko, prinajmenšom pokiaľ ide o časť „desaťročného referenčného obdobia“, ale vo všeobecnosti sa zdá, že druhú podmienku stanovenú v článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku ľahšie splní úradník, ktorý bol počas svojej kariéry naturalizovaný, než úradník, ktorý má od svojho narodenia štátnu príslušnosť štátu svojho miesta výkonu práce alebo ju nadobudol pred nástupom do svojej funkcie a u ktorého možno predpokladať, že s týmto štátom udržiaval viaceré úzke väzby.
Všeobecný súd teda tým, že v bode 97 napadnutého rozsudku dospel v podstate k záveru, že odvolateľ musí splniť podmienky článku 4 ods. 1 písm. b) prílohy VII služobného poriadku, aby mohol naďalej poberať príspevok na expatriáciu odo dňa, keď dobrovoľne nadobudol štátne občianstvo štátu svojho miesta výkonu práce, ako každý úradník s touto štátnou príslušnosťou, neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania.
Z toho vyplýva, že druhý odvolací dôvod sa musí zamietnuť ako nedôvodný.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy, keďže žiadnemu z odvolacích dôvodov uvedených na podporu odvolania sa nevyhovelo, odvolanie sa musí zamietnuť v celom rozsahu.

O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže v prejednávanej veci nemal odvolateľ úspech vo veci, treba rozhodnúť, že bude znášať svoje vlastné trovy konania, a uložiť mu povinnosť nahradiť trovy konania Komisie v súlade s jej návrhmi.
Na základe článku 184 ods. 4 tohto rokovacieho poriadku ak vedľajší účastník prvostupňového konania nepodal odvolanie, možno mu uložiť povinnosť nahradiť trovy odvolacieho konania len vtedy, pokiaľ sa zúčastnil na písomnej alebo ústnej časti konania pred Súdnym dvorom. Ak sa vedľajší účastník na konaní zúčastnil, Súdny dvor môže rozhodnúť, že bude znášať svoje vlastné trovy konania.
Keďže v prejednávanej veci sa Rada ako vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní zúčastnila na konaní pred Súdnym dvorom bez toho, aby bola autorom odvolania, treba rozhodnúť, že znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Colin Brown znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.
3.
Rada Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.