CELEX: 62019CJ0795
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní
Smernica 2000/78/ES
Zákaz diskriminácie na základe zdravotného postihnutia
Článok 2 ods. 2 písm. a)
Článok 4 ods. 1
Článok 5
Vnútroštátna právna úprava stanovujúca požiadavky v oblasti sluchovej ostrosti príslušníkov väzenskej stráže
Nedodržanie požadovaných minimálnych úrovní sluchu
Absolútna nemožnosť ponechania vo funkcii

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 2 a článku 4 ods. 1 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi XX a Tartu Vangla (Ústav na výkon trestu odňatia slobody v Tartu, Estónsko) v nadväznosti na rozhodnutie riaditeľa tohto ústavu o prepustení XX z dôvodu nedodržania požiadaviek v oblasti sluchovej ostrosti príslušníkov väzenskej stráže.

Právny rámec

Právo Únie
Odôvodnenia 16, 18, 20, 21 a 23 smernice 2000/78 stanovujú:
„(16)      Ustanovenie opatrení na prispôsobenie potrebám ľudí so zdravotným postihnutím na pracovisku hrá dôležitú rolu v boji proti diskriminácii na základe zdravotného postihnutia.
…
(18)      Táto smernica nevyžaduje, aby najmä ozbrojené sily a polícia, väzenská stráž alebo záchranné služby robili nábor alebo zamestnávali osoby, ktoré nemajú požadované schopnosti na výkon všetkých úloh, ktoré od nich možno vyžadovať s ohľadom na oprávnený cieľ zachovania operačnej pripravenosti takýchto služieb.
…
(20)      Vhodné opatrenia, t. j. účinné a praktické opatrenia by sa mali vykonať na prispôsobenie pracoviska zdravotnému postihnutiu, napríklad prispôsobením priestorov alebo úpravou pracovného zariadenia, úpravou pracovného času, rozdelením úloh alebo poskytnutím možností na odbornú prípravu a integráciu.
(21)      Pri určovaní, či uvedené opatrenia vedú k nadmernému zaťaženiu, by sa mali posudzovať najmä vzniknuté finančné a iné náklady, ako aj veľkosť a finančné zdroje organizácie alebo podniku a možnosti získania príspevku z verejných prostriedkov alebo inej pomoci.
…
(23)      Za veľmi obmedzených okolností možno odôvodniť rozdielne zaobchádzanie, keď charakteristika súvisiaca s náboženstvom alebo vierou, zdravotným postihnutím, vekom alebo sexuálnou orientáciou je základnou a rozhodujúcou požiadavkou povolania a keď je cieľ oprávnený [tvorí základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie, pod podmienkou, že cieľ je oprávnený –
neoficiálny preklad
] a požiadavka primeraná. Takéto okolnosti by mali byť uvedené v informácii, ktorú členské štáty predložia Komisii.“
V zmysle článku 1 tejto smernice s názvom „Účel“:
„Účelom tejto smernice je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania.“
Článok 2 uvedenej smernice, nazvaný „Pojem diskriminácie“, stanovuje:
„1.      Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
2.      Na účely odseku 1:
a)      o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;
…
5.      Táto smernica nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných.“
Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Rozsah“, v odseku 1 stanovuje:
„V rámci právomocí delegovaných na [Európsku úniu] sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:
a)      podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatnej zárobkovej činnosti alebo povolaniu, vrátane kritérií výberu a podmienok náboru, bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie, vrátane postupu v zamestnaní;
…
c)      podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania;
…“
Článok 4 smernice 2000/78, nazvaný „Požiadavky na povolanie [zamestnanie –
neoficiálny preklad
]“, v odseku 1 stanovuje:
„Bez ohľadu na článok 2 ods. 1 a 2 môžu členské štáty stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1, nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činnosti alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí skutočnú [základnú –
neoficiálny preklad
] a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná.“
Článok 5 tejto smernice, nazvaný „Primerané prispôsobenia [úpravy –
neoficiálny preklad
] pre osoby so zdravotným postihnutím“, stanovuje:
„Na uplatnenie zásady rovnakého zaobchádzania vo vzťahu k osobám so zdravotným postihnutím sa vykonajú primerané prispôsobenia [úpravy –
neoficiálny preklad
]. Znamená to, že zamestnávatelia vykonajú [prijmú –
neoficiálny preklad
] podľa potreby jednotlivého prípadu vhodné opatrenia, aby umožnili osobe so zdravotným postihnutím vstúpiť, zúčastňovať sa [získať prístup k zamestnaniu, vykonávať ho –
neoficiálny preklad
] alebo postupovať v zamestnaní alebo absolvovať odbornú prípravu, pokiaľ také opatrenia nie sú pre zamestnávateľa neúmerným bremenom. Toto bremeno nebude neúmerné, ak je dostatočne kompenzované opatreniami existujúcimi v rámci politiky zdravotne postihnutých v danom členskom štáte.“

Estónske právo
§ 146 vangistusseadus (zákon o výkone trestu odňatia slobody) stanovuje:
„1.      Cieľom lekárskej prehliadky príslušníka väzenskej stráže je odhaliť zdravotné problémy spôsobené výkonom služby, znížiť a eliminovať zdravotné riziká a zistiť, či u príslušníka väzenskej stráže neexistujú zdravotné problémy, ktoré mu bránia v plnení jeho pracovných povinností.
…
4.      Pravidlá týkajúce sa požiadaviek na zdravotný stav a posudzovania zdravotného stavu príslušníkov väzenskej stráže, ako aj požiadavky týkajúce sa obsahu a formy lekárskeho osvedčenia o zdravotnej spôsobilosti sú stanovené nariadením vlády Estónskej republiky.“
Vabariigi Valitsuse määrus nr 12 „Vanglateenistuse ametniku tervisenõuded ja tervisekontrolli kord ning tervisetõendi sisu ja vormi nõuded“ (nariadenie vlády Estónskej republiky č. 12, ktorým sa ustanovujú „Požiadavky na zdravotný stav a posudzovanie zdravotného stavu príslušníkov väzenskej stráže, ako aj požiadavky na obsah a formu lekárskeho osvedčenia o zdravotnej spôsobilosti“) z 22. januára 2013 (ďalej len „nariadenie č. 12“), prijaté na základe § 146 ods. 4 zákona o výkone trestu odňatia slobody, nadobudlo účinnosť 26. januára 2013.
§ 3 tohto nariadenia stanovuje:
„1.      Zrak príslušníka väzenskej stráže musí spĺňať tieto požiadavky:
(1)      zraková ostrosť s korekciou nesmie byť na jednom oku pod 0,6 a na druhom oku pod 0,4;
(2)      normálne zorné pole, normálne farebné videnie a normálne nočné videnie.
2.      Príslušník väzenskej stráže má povolené nosiť kontaktné šošovky a okuliare.“
Podľa § 4 tohto nariadenia:
„1.      Úroveň sluchu príslušníka väzenskej stráže musí byť dostatočná na to, aby mohol komunikovať cez telefón a aby počul zvuk alarmu a rádiovú komunikáciu.
2.      Pri lekárskej prehliadke príslušníka väzenskej stráže nesmie strata jeho sluchu na uchu, ktorým počuje lepšie, presiahnuť 30 [decibelov (dB)] pri frekvencii od 500 do 2000 [hertzov (Hz)] a 40 dB pri frekvencii od 3 000 do 4000 Hz, a na uchu, ktorým počuje horšie, 40 dB pri frekvencii od 500 do 2000 Hz a 60 dB pri frekvencii od 3000 do 4000 Hz.“
§ 5 tohto nariadenia uvádza:
„1.      Zoznam zdravotných problémov, ktoré sú prekážkou plnenia pracovných povinností príslušníka väzenskej stráže, ktorého sa treba pridržiavať pri posudzovaní zdravotného stavu príslušníka väzenskej stráže, je stanovený v prílohe 1.
2.      Existencia absolútnej zdravotnej prekážky bráni tomu, aby osoba bola prijatá do služobného pomeru ako príslušník väzenskej stráže alebo absolvovala odbornú prípravu na výkon funkcie príslušníka väzenskej stráže. …“
Príloha 1 tohto nariadenia stanovuje zoznam zdravotných problémov, ktoré sú prekážkou plnenia pracovných povinností príslušníka väzenskej stráže. „Strata sluchu pod predpísanou normou“ patriaca medzi „zdravotné prekážky“ je klasifikovaná ako „absolútna prekážka“.

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Žalobca vo veci samej bol zamestnaný v Ústave na výkon trestu odňatia slobody v Tartu (Estónsko) ako príslušník väzenskej stráže počas takmer pätnástich rokov. Od 2. decembra 2002 pracoval ako dozorca na oddelení pre výkon trestu tohto ústavu a následne od júna 2008 ako dozorca na oddelení pre monitoring. Jeho služobné povinnosti v rámci tohto pracovného miesta zahŕňali v súlade s pokynmi okrem iného dohľad nad osobami podliehajúcimi elektronickému monitoringu prostredníctvom monitorovacieho systému, zasielanie informácií o týchto osobách, sledovanie monitorovacích a signalizačných zariadení, reagovanie a zasielanie informácií najmä v prípade alarmu a zisťovanie porušení interného poriadku ústavu.
Lekárske osvedčenie zo 4. apríla 2017 potvrdilo, že úroveň sluchu v ľavom uchu žalobcu vo veci samej spĺňala požiadavky nariadenia č. 12, zatiaľ čo táto úroveň v jeho pravom uchu bola 55 až 75 decibelov (dB) pri frekvencii od 500 do 2 000 hertzov (Hz). Podľa žalobcu vo veci samej išlo o sluchovú vadu, ktorú mal od detstva.
Rozhodnutím z 28. júna 2017 riaditeľ Ústavu na výkon trestu odňatia slobody v Tartu prepustil žalobcu vo veci samej v súlade s príslušnými ustanoveniami estónskeho práva, vrátane najmä § 5 tohto nariadenia, z dôvodu, že úroveň jeho sluchovej ostrosti nespĺňala minimálne požiadavky tohto nariadenia.
Žalobca vo veci samej podal preto žalobu na Tartu Halduskohus (Správny súd Tartu, Estónsko), ktorou sa domáhal určenia protiprávnosti rozhodnutia o prepustení a náhrady škody, pričom tvrdil, že uvedené nariadenie č. 12 zavádza diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia, ktorá je v rozpore s põhiseadus (Ústava) aj s vnútroštátnou právnou úpravou v oblasti rovnosti zaobchádzania. Rozsudkom zo 14. decembra 2017 tento súd žalobu zamietol, pričom predovšetkým konštatoval, že požiadavka na minimálnu úroveň sluchu stanovená nariadením č. 12 predstavuje nevyhnutné a odôvodnené opatrenie s cieľom zabezpečiť, že príslušníci väzenskej stráže v službe sú schopní vykonávať všetky svoje úlohy.
Rozsudkom z 11. apríla 2019 Tartu Ringkonnakohus (Odvolací súd Tartu, Estónsko) vyhovel odvolaniu podanému žalobcom vo veci samej, zrušil uvedený rozsudok, konštatoval protiprávnosť rozhodnutia o prepustení a uložil Ústavu na výkon trestu odňatia slobody Tartu povinnosť zaplatiť žalobcovi náhradu škody.
Tento súd sa domnieval, že ustanovenia nariadenia č. 12 týkajúce sa požiadaviek sluchovej ostrosti sú v rozpore so všeobecnou zásadou rovnosti zakotvenou v Ústave. Podľa uvedeného súdu bol tento zákon okrem toho v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery, ktorá je tiež zakotvená v Ústave. Uvedený súd sa preto rozhodol vylúčiť uplatnenie týchto ustanovení na vec, ktorá mu bola predložená. Takisto sa rozhodol začať súdne konanie o preskúmanie ústavnosti uvedených ustanovení na vnútroštátnom súde Riigikohus (Najvyšší súd, Estónsko).
Uvedený súd uvádza, že Justiitsminister (minister spravodlivosti, Estónsko) a Ústav na výkon trestu odňatia slobody v Tartu tvrdia, že nariadenie č. 12, presnejšie jeho príloha 1, je v súlade s Ústavou a že potreba zaistiť bezpečnosť osôb a verejný poriadok odôvodňuje minimálne úrovne sluchovej ostrosti podľa tohto nariadenia, ako aj zákaz používania načúvacieho prístroja na účely splnenia týchto požiadaviek. Príslušník väzenskej stráže totiž musí byť schopný vykonávať všetky úlohy, na ktoré absolvoval odborný výcvik, a v prípade potreby musí poskytnúť pomoc polícii, takže sluchová ostrosť príslušníka väzenskej stráže by mala byť dostatočná na to, aby bola bez pomoci načúvacieho prístroja za každých okolností zabezpečená jasná a bezriziková komunikácia s jeho kolegami.
Vnútroštátny súd tiež uvádza, že povinnosť zaobchádzať s osobami so zdravotným postihnutím rovnakým spôsobom ako s ostatnými osobami nachádzajúcimi sa v porovnateľnej situácii a bez diskriminácie vyplýva nielen z Ústavy, ale aj z práva Únie, najmä z článku 21 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie a z ustanovení smernice 2000/78.
S odvolaním sa na rozsudok z 13. novembra 2014, Vital Pérez (C‑416/13, EU:C:2014:2371, body 43 až 45), vnútroštátny súd napokon uvádza, že snaha zabezpečiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie služieb polície, väzenskej stráže alebo záchrannej služby tvorí legitímny cieľ, ktorý odôvodňuje rozdielne zaobchádzanie. Je však potrebné zistiť, či vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, stanovila požiadavku primeranú vzhľadom na sledovaný cieľ. Ani znenie tejto smernice, ani judikatúra Súdneho dvora však neumožňujú vyvodiť v tejto súvislosti jasné závery.
Za týchto podmienok Riigikohus (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa ustanovenia článku 2 ods. 2 v spojení s článkom 4 ods. 1 smernice [2000/78] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že strata sluchu pod predpísanou normou predstavuje absolútnu prekážku zachovania služobného pomeru príslušníka väzenskej stráže, a nepovoľuje používanie korekčných pomôcok pri posudzovaní splnenia požiadaviek na sluch?“

O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 2 ods. 2 a článok 4 ods. 1 smernice 2000/78 vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje absolútnu nemožnosť ponechať vo funkcii príslušníka väzenskej stráže, ktorého sluchová ostrosť nezodpovedá minimálnej úrovni sluchu stanovenej touto právnou úpravou bez toho, aby umožňovala použitie korekčných pomôcok pri posudzovaní splnenia požiadaviek v oblasti sluchovej ostrosti.
Na úvod treba pripomenúť, že tak z názvu a preambuly, ako aj z obsahu a účelu smernice 2000/78 vyplýva, že jej cieľom je stanoviť všeobecný rámec na to, aby každej osobe bola zaistená rovnosť zaobchádzania „v zamestnaní a povolaní“ tým, že sa jej poskytne účinná ochrana proti diskriminácii z niektorého z dôvodov uvedených v jej článku 1, medzi ktoré patrí aj zdravotné postihnutie (rozsudky z 19. septembra 2018, Bedi, C‑312/17, EU:C:2018:734, bod 28 a citovaná judikatúra, a z 8. októbra 2020, Universitatea „Lucian Blaga“ Sibiu a i., C‑644/19, EU:C:2020:810, bod 30).
Pokiaľ ide o uplatniteľnosť tejto smernice vzhľadom na informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom, ktoré neboli pred Súdnym dvorom spochybnené, nariadenie č. 12 sa týka podmienok prijímania a prepúšťania príslušníkov väzenskej stráže v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) a c) uvedenej smernice, a preto patrí do pôsobnosti tejto smernice.
Pokiaľ ide po prvé o otázku, či právna úprava dotknutá vo veci samej zavádza rozdielne zaobchádzanie na základe zdravotného postihnutia, treba pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 smernice 2000/78 sa na jej účely pod pojmom „zásada rovnakého zaobchádzania“ rozumie neexistencia akejkoľvek priamej alebo nepriamej diskriminácie založenej na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1 tejto smernice. Podľa článku 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice o priamu diskrimináciu ide, ak sa zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou, z dôvodu jej zdravotného postihnutia.
V prejednávanej veci podľa nariadenia č. 12, najmä podľa jeho § 4 a jeho prílohy 1, osoby so zníženou úrovňou sluchovej ostrosti, ktorá je nižšia ako minimálna požadovaná úroveň, nemožno prijať do zamestnania alebo ponechať v službe vo funkcii príslušníka väzenskej stráže. Z toho dôvodu sa s nimi zaobchádza menej priaznivo, než sa zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inými osobami v porovnateľnej situácii, konkrétne s inými pracovníkmi zamestnanými ako príslušníci väzenskej stráže, ktorých úroveň sluchovej ostrosti spĺňa tieto normy.
Toto ustanovenie teda zavádza rozdielne zaobchádzanie priamo na základe zdravotného postihnutia podľa článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.
Pokiaľ ide po druhé o otázku, či takéto rozdielne zaobchádzanie možno odôvodniť na základe článku 4 ods. 1 smernice 2000/78, treba pripomenúť, že podľa samotného znenia tohto ustanovenia členské štáty môžu stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1 tejto smernice, nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činností alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná.
Súdny dvor už rozhodol, že nie dôvod, na ktorom sa zakladá rozdiel v zaobchádzaní, ale charakteristika súvisiaca s týmto dôvodom musí tvoriť základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie (rozsudok z 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo, C‑258/15, EU:C:2016:873, bod 33 a citovaná judikatúra).
V rozsahu, v akom umožňuje odchýliť sa od zásady zákazu diskriminácie, článok 4 ods. 1 uvedenej smernice v spojení s jej odôvodnením 23, odkazujúc na „veľmi obmedzené okolnosti“, za ktorých možno odôvodniť rozdielne zaobchádzanie, treba vykladať reštriktívne (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2011, Prigge a i., C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 72 a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba uviesť, že odôvodnenie 18 smernice 2000/78 spresňuje, že táto smernica nevyžaduje, aby najmä väzenská stráž robila nábor alebo zamestnávala osoby, ktoré nemajú požadované schopnosti na výkon všetkých úloh, ktoré od nich možno vyžadovať s ohľadom na oprávnený cieľ zachovania operačnej pripravenosti takýchto služieb.
Zdá sa teda, že snaha zabezpečiť operatívnosť a riadne fungovanie týchto služieb tak tvorí oprávnený cieľ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice (pozri analogicky rozsudok z 13. novembra 2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, bod 44).
Podľa článku 2 ods. 5 smernice 2000/78 táto smernica nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných.
Pokiaľ ide o cieľ sledovaný vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že stanovením minimálnej úrovne sluchovej ostrosti, ktorej nedodržanie predstavuje absolútnu zdravotnú prekážku pri výkone funkcií príslušníka väzenskej služby, v nariadení č. 12 v § 4 a v prílohe I, sa sleduje ochrana bezpečnosti osôb a verejného poriadku tým, že sa zabezpečí, aby príslušníci väzenskej služby boli fyzicky schopní plniť všetky úlohy, ktoré im prináležia.
Podľa § 4 ods. 1 tohto nariadenia musí byť úroveň sluchu príslušníka väzenskej stráže dostatočná na to, aby mohol komunikovať cez telefón a aby počul zvuk alarmu a rádiovú komunikáciu.
Ako uviedol generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, požiadavka dobre počuť, a teda spĺňať určitú úroveň kvality sluchu, vyplýva z úloh príslušníka väzenskej stráže, ako ich opísal vnútroštátny súd. Uvedený súd totiž uviedol, že monitorovanie väzňov zahŕňa najmä schopnosť identifikovať a reagovať na problémy, ktoré sa môžu prejavovať zvukovou signalizáciou, počuť spustenie alarmu, schopnosť komunikovať s ostatnými kolegami prostredníctvom komunikačných zariadení, najmä v hlučných situáciách alebo pri konfliktoch, najmä fyzických, v prípadoch porušenia vnútorného väzenského poriadku. Z tých istých informácií okrem toho vyplýva, že každému príslušníkovi väzenskej stráže možno uložiť povinnosť poskytnúť pomoc policajnému zboru, na ktorú sa uplatňujú tie isté požiadavky v oblasti sluchovej ostrosti.
Súdny dvor už pritom rozhodol, že disponovanie osobitnými fyzickými schopnosťami možno považovať za „základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78 na výkon určitých povolaní, ako sú hasiči alebo príslušníci polície (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2010, Wolf, C‑229/08, EU:C:2010:3, bod 40; z 13. novembra 2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, body 40 a 41, a z 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo, C‑258/15, EU:C:2016:873, bod 36).
Z dôvodu povahy úloh príslušníka väzenskej stráže a podmienok ich výkonu preto možno skutočnosť, že jeho sluchová ostrosť musí spĺňať určitú minimálnu úroveň sluchu stanovenú vnútroštátnou právnou úpravou, považovať za „základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle tohto článku 4 ods. 1 na výkon povolania príslušníka väzenskej stráže.
Keďže cieľom nariadenia č. 12 je chrániť bezpečnosť osôb a verejný poriadok, treba konštatovať, že toto nariadenie sleduje legitímne ciele, ako to vyplýva z bodov 36 a 37 tohto rozsudku. Za týchto podmienok treba ešte overiť, či je primeraná požiadavka stanovená týmto nariadením v jeho § 4 a v prílohe 1, podľa ktorej sluchová ostrosť príslušníka väzenskej stráže musí spĺňať minimálne úrovne sluchu, bez toho, aby sa pri posúdení splnenia týchto úrovní povoľovalo používanie korekčných pomôcok, a ktorých nedodržanie predstavuje absolútnu zdravotnú prekážku vo vzťahu k výkonu jeho úloh, tak, že ich ukončuje, a teda môže viesť k jeho prepusteniu. V dôsledku toho treba preskúmať, či je táto požiadavka primeraná na dosiahnutie týchto cieľov a či nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na ich dosiahnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, bod 45).
Pokiaľ ide v prvom rade o to, či je požiadavka uvedená v predchádzajúcom bode primeraná na dosiahnutie cieľov sledovaných nariadením č. 12, ktoré sa týkajú zachovania bezpečnosti osôb a verejného poriadku, možno pripustiť, že stanovenie minimálnej úrovne sluchovej ostrosti pre výkon funkcií príslušníka väzenskej služby bez použitia korekčných sluchových pomôcok umožňuje zabezpečiť, že tento príslušník bude schopný reagovať na akustický alarm alebo na prípadný útok a poskytnúť pomoc polícii bez rizika, že bude prípadne obmedzený prítomnosťou, poškodením alebo stratou načúvacieho prístroja.
Konkrétne treba ešte pripomenúť, že vnútroštátna právna úprava je spôsobilá zaručiť splnenie sledovaného cieľa, len ak skutočne zodpovedá snahe dosiahnuť tento cieľ súdržným a systematickým spôsobom (rozsudky z 12. januára 2010, Petersen, C‑341/08, EU:C:2010:4, bod 53 a citovanú judikatúru, a z 21. januára 2021, INSS, C‑843/19, EU:C:2021:55, bod 32).
Z informácií uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom vyplýva, že dodržanie minimálnych úrovní sluchovej ostrosti stanovených nariadením č. 12 sa posudzuje bez možnosti dotknutého príslušníka väzenskej stráže používať pri tejto príležitosti korekčnú načúvaciu pomôcku, zatiaľ čo pri posudzovaní dodržania noriem, ktoré stanovuje v oblasti zrakovej ostrosti, môže príslušník použiť korekčné pomôcky, akými sú kontaktné šošovky alebo okuliare. Nosenie, strata alebo poškodenie kontaktných šošoviek alebo okuliarov pritom môže tiež brániť výkonu jeho funkcií a spôsobiť porovnateľné riziko pre príslušníka väzenskej stráže, ako je riziko vyplývajúce z používania, straty alebo poškodenia korekčnej načúvacej pomôcky, najmä v situácii fyzického konfliktu, ktorému tento príslušník môže byť vystavený.
Pokiaľ ide ďalej o nevyhnutnosť tejto požiadavky na dosiahnutie cieľov spočívajúcich v zachovaní bezpečnosti osôb a verejného poriadku, ktoré sleduje nariadenie č. 12, treba pripomenúť, že nedodržanie minimálnych úrovní sluchovej ostrosti stanovených týmto nariadením predstavuje zdravotnú prekážku, ktorá absolútne bráni výkonu úloh príslušníka väzenskej stráže. Tieto úrovne platia pre všetkých príslušníkov väzenskej stráže bez možnosti výnimky, nezávisle od zariadenia, do ktorého sú pridelení alebo od pracovného miesta, ktoré zastávajú. Okrem toho uvedené nariadenie neumožňuje individuálne posúdenie spôsobilosti príslušníka väzenskej stráže plniť základné funkcie tohto povolania bez ohľadu na jeho sluchové postihnutie.
Ako pritom vyplýva z bodov 15 a 39 tohto rozsudku, niektoré z úloh týchto príslušníkov spočívajú v dohľade nad osobami, ktoré sú pod elektronickým dohľadom prostredníctvom monitorovacieho systému, ako aj v sledovaní kontrolných a signalizačných zariadení bez toho, aby zahŕňali častý kontakt s väzňami. Okrem toho z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že nariadenie č. 12 nezohľadňuje skutočnosť, že sluchové postihnutie môže byť korigované prostredníctvom korekčných načúvacích pomôcok, ktoré možno miniaturizovať, vložiť do ucha prípadne umiestniť pod prilbu.
Navyše treba pripomenúť, že podľa článku 5 smernice 2000/78 v spojení s jej odôvodneniami 20 a 21 je zamestnávateľ povinný prijať vhodné opatrenia v závislosti od potreby jednotlivého prípadu, aby umožnil osobe so zdravotným postihnutím získať prístup k zamestnaniu, vykonávať ho alebo postupovať v zamestnaní, pokiaľ tieto opatrenia nie sú pre tohto zamestnávateľa neúmerným bremenom. Podľa odôvodnenia 16 tejto smernice totiž ustanovenie opatrení na prispôsobenie potrebám ľudí so zdravotným postihnutím na pracovisku hrá dôležitú rolu v boji proti diskriminácii na základe zdravotného postihnutia. V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že pojem „primerané úpravy“ sa má chápať tak, že má za cieľ odstrániť rôzne bariéry, ktoré bránia plnej a účinnej účasti osôb so zdravotným postihnutím na profesijnom živote na základe rovnosti s ostatnými zamestnancami. Okrem toho odôvodnenie 20 obsahuje v tejto súvislosti zoznam primeraných úprav materiálnej, organizačnej alebo vzdelávacej povahy, ktorý nie je taxatívny (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2013, HK Danmark, C‑335/11 a C‑337/11, EU:C:2013:222, body 54 a 56).
Táto povinnosť bola tiež zakotvená v Dohovore Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím, ktorý bol schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2010/48/ES z 26. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 23, 2010, s. 35), o ktorom treba pripomenúť, že sa ho možno dovolávať pri výklade smernice 2000/78, ktorá sa má v čo možno najširšej miere vykladať v súlade s týmto dohovorom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2019, Nobel Plastiques Ibérica, C‑397/18, EU:C:2019:703, bod 40).
Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že táto smernica bráni prepusteniu zo zamestnania založenému na zdravotnom postihnutí, ktoré vzhľadom na povinnosť vykonať primerané úpravy pre zdravotne postihnuté osoby nie je odôvodnené skutočnosťou, že predmetná osoba nie je kompetentná, schopná, ani nie je k dispozícii, aby vykonávala podstatné funkcie svojho pracovného zaradenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2006, Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, bod 52).
V prejednávanej veci, ako vyplýva z informácií uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, žalobca vo veci samej bol pred svojím prepustením ako príslušník väzenskej stráže v službe viac ako 14 rokov a jeho nadriadení s ním boli spokojní. Na základe týchto informácií sa však tiež zdá, že nariadenie č. 12 neumožňovalo jeho zamestnávateľovi, aby pred jeho prepustením overil, či boli vôbec možné také vhodné opatrenia podľa článku 5 smernice 2000/78, ako napríklad používanie načúvacieho prístroja, oslobodenie žalobcu od povinnosti vykonávať úlohy, ktoré si vyžadujú splnenie minimálnych úrovní sluchovej ostrosti alebo pridelenie na pracovné miesto, ktoré si prípadne nevyžaduje splnenie týchto úrovní, a nebola poskytnutá žiadna informácia o prípadnom neúmernom bremene, ktoré by také opatrenia mohli predstavovať.
Tým, že nariadenie č. 12 stanovilo minimálne úrovne sluchovej ostrosti, ktorých nedodržanie predstavuje zdravotnú prekážku, ktorá absolútne bráni výkonu úloh príslušníka väzenskej stráže bez toho, aby bolo možné overiť, či je tento príslušník schopný plniť svoje úlohy, prípadne po prijatí primeraných úprav v zmysle tohto článku 5, toto nariadenie stanovilo požiadavku, ktorá ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných týmto nariadením, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 2 ods. 2 písm. a), článok 4 ods. 1 a článok 5 smernice 2000/78 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje absolútnu nemožnosť ponechať vo funkcii príslušníka väzenskej stráže, ktorého sluchová ostrosť nezodpovedá minimálnej úrovni sluchu stanovenej touto právnou úpravou, bez toho, aby umožňovala overiť, či je tento príslušník schopný vykonávať tieto funkcie prípadne po prijatí primeraných úprav v zmysle tohto článku 5.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Článok 2 ods. 2 písm. a), článok 4 ods. 1 a článok 5 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje absolútnu nemožnosť ponechať vo funkcii príslušníka väzenskej stráže, ktorého sluchová ostrosť nezodpovedá minimálnej úrovni sluchu stanovenej touto právnou úpravou, bez toho, aby umožňovala overiť, či je tento príslušník schopný vykonávať tieto funkcie prípadne po prijatí primeraných úprav v zmysle tohto článku 5.
Podpisy
*
Jazyk konania: estónčina.