CELEX: 62019CJ0184
Trimitere preliminară
Directivele 92/83/CEE și 92/84/CEE
Rate ale accizelor la vin și la băuturi necarbonatate fermentate altele decât vin și bere
Rate ale accizelor diferențiate
Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 7, 11 și 15 din Directiva 92/83/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice (
JO 1992, L 316, p. 21
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 152), a articolului 5 din Directiva 92/84/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind apropierea ratelor accizelor la alcool și băuturi alcoolice (
JO 1992, L 316, p. 29
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 159), precum și a principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Hecta Viticol SRL, pe de o parte, și Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală de Soluționare a Contestațiilor (denumită în continuare „ANAF”), Biroul Vamal de Interior Buzău și Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați, pe de altă parte, în legătură cu o decizie de impunere prin care au fost stabilite accizele pe care le datora SC Principal Company SA, societate a cărei succesoare în drepturi este Hecta Viticol.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 92/83
Potrivit celui de al treilea considerent al Directivei 92/83, „pentru buna funcționare a pieței interne, trebuie stabilite [prin prezenta directivă] definiții comune pentru toate produsele în cauză”.
Al zecelea considerent al directivei menționate enunță că, „în principiu, este necesar ca statele membre să aplice o cotă unică pe hectolitru de produs finit la toate tipurile de vin necarbonatat și la alte băuturi necarbonatate fermentate și o acciză separată [a se citi «unică»] pe hectolitru de produs finit la toate tipurile de vin spumos și la alte băuturi spumoase fermentate”.
În această privință, Directiva 92/83 identifică cinci categorii de produse, cărora li se aplică dispozițiile din secțiunea I a acestei directive în ceea ce privește „berea”, din secțiunea II a acesteia în ceea ce privește „vinul”, din secțiunea III a directivei menționate în ceea ce privește „băuturile fermentate altele decât vin și bere”, din secțiunea IV a acesteia din urmă în ceea ce privește „produsele intermediare” și, respectiv, din secțiunea V a aceleiași directive în ceea ce privește „alcoolul etilic”.
Articolele 7 și 9 din Directiva 92/83 fac parte din secțiunea II din aceasta, intitulată „Vin”.
Articolul 7 din această directivă prevede:
„(1)   Statele membre aplică o acciză la vin în conformitate cu prezenta directivă.
(2)   Statele membre își stabilesc ratele în conformitate cu Directiva 92/84/CEE.”
Potrivit articolului 8 din Directiva 92/83, în ceea ce privește vinul, trebuie să se efectueze o distincție între „vinul necarbonatat”, pe de o parte, și „vinul spumos”, pe de altă parte.
Articolul 9 alineatul (2) din această directivă prevede:
„Cu excepția prevederilor alineatelor (3) și (4), statele membre aplică aceeași acciză la toate produsele la care se poate aplica acciza pe vin necarbonatat. De asemenea, ele aplică aceeași acciză la produsele la care se poate aplica acciza pe vin spumos. Ele pot aplica aceeași acciză atât la vinul necarbonatat, cât și la cel spumos.”
Articolele 11, 13 și 15 din directiva menționată figurează în secțiunea III din aceasta, care se referă la „băuturile fermentate altele decât vin și bere”.
Articolul 11 din aceeași directivă este redactat după cum urmează:
„(1)   Statele membre aplică accize băuturilor fermentate, altele decât vin și bere (alte băuturi fermentate), în conformitate cu prezenta directivă.
(2)   Statele membre își stabilesc ratele în conformitate cu Directiva 92/84/CEE.”
Potrivit articolului 12 din Directiva 92/83, în ceea ce privește băuturile fermentate altele decât vin și bere, trebuie să se efectueze o distincție între „alte băuturi necarbonatate fermentate”, pe de o parte, și „alte băuturi spumoase fermentate”, pe de altă parte.
Articolul 13 alineatul (2) din această directivă prevede:
„Cu excepția dispozițiilor alineatului (3), statele membre aplică aceeași acciză la toate produsele la care se poate aplica acciza pe alte băuturi necarbonatate fermentate. De asemenea, ele aplică aceeași acciză la toate produsele la care se poate aplica acciza pe alte băuturi spumoase fermentate. Pot aplica aceeași acciză atât la alte băuturi necarbonatate fermentate, cât și la alte băuturi spumoase fermentate.”
Articolul 15 din Directiva 92/83 prevede:
„În sensul Directivei 92/84/CEE și al Directivei 92/12/CEE [a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (
JO 1992, L 76, p. 1
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129)], trimiterile [la termenul] «vin» trebuie să se aplice de asemenea la alte băuturi fermentate, conform prevederilor din prezenta secțiune.”
Directiva 92/84
Articolul 5 din Directiva 92/84 prevede:
„De la 1 ianuarie 1993, rata minimă a accizelor la vin se stabilește la:
–
0 [euro] pentru vinul necarbonatat,
sau
–
0 [euro] pentru vinul spumos
pe hectolitru de produs.”
Dreptul român
Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal din 22 decembrie 2003 (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 927 din 23 decembrie 2003), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Codul fiscal”), prevede la articolul 206
, referitor la „vinuri”:
„(1)   În sensul prezentului capitol, vinurile sunt:
a)
vinuri liniștite, care cuprind toate produsele încadrate la codurile NC 2204 și 2205, cu excepția vinului spumos, așa cum este definit la litera b), și care:
1.
au o concentrație alcoolică mai mare de 1,2 % în volum, dar care nu depășește 15 % în volum, și la care alcoolul conținut în produsul finit rezultă în întregime din fermentare; sau
2.
au o concentrație alcoolică mai mare de 15 % în volum, dar care nu depășește 18 % în volum, au fost obținute fără nicio îmbogățire și la care alcoolul conținut în produsul finit rezultă în întregime din fermentare;
b)
vinuri spumoase, care cuprind toate produsele încadrate la codurile NC 220410, 22042110, 22042910 și 2205 și care:
1.
sunt prezentate în sticle închise, cu un dop tip «ciupercă», fixat cu ajutorul legăturilor, sau care sunt sub presiune datorată dioxidului de carbon în soluție egală sau mai mare de 3 bari; și
2.
au o concentrație alcoolică care depășește 1,2 % în volum, dar care nu depășește 15 % în volum, și la care alcoolul conținut în produsul finit rezultă în întregime din fermentare.
[…]”
Articolul 206
din Codul fiscal, referitor la „băuturi fermentate, altele decât bere și vinuri”, precizează:
„(1)   În înțelesul prezentului capitol, băuturile fermentate, altele decât bere și vinuri, reprezintă:
a)
băuturi fermentate liniștite, care se încadrează la codurile NC 2204 și 2205 și care nu sunt prevăzute la articolul 206
, precum și toate produsele încadrate la codurile NC 220600, cu excepția altor băuturi fermentate spumoase, așa cum sunt definite la litera b), și a produsului prevăzut la articolul 206
, având:
1.
o concentrație alcoolică ce depășește 1,2 % în volum, dar nu depășește 10 % în volum; sau
2.
o concentrație alcoolică ce depășește 10 % în volum, dar nu depășește 15 % în volum, și la care alcoolul conținut în produsul finit rezultă în întregime din fermentare;
b)
băuturi fermentate spumoase care se încadrează la codurile NC 22060031, 22060039, 220410, 22042110, 22042910 și 2205, care nu intră sub incidența articolului 206
și care sunt prezentate în sticle închise, cu un dop tip «ciupercă», fixat cu ajutorul legăturilor, sau care sunt sub presiune datorată dioxidului de carbon în soluție egală sau mai mare de 3 bari și care:
1.
au o concentrație alcoolică care depășește 1,2 % în volum, dar nu depășește 13 % în volum; sau
2.
au o concentrație alcoolică care depășește 13 % în volum, dar nu depășește 15 % în volum, și la care alcoolul conținut în produsul finit rezultă în întregime din fermentare.
[…]”
Potrivit articolului 206
alineatul (1) din Codul fiscal:
„Orice plătitor de accize poartă răspunderea pentru calcularea corectă și plata la termenul legal a accizelor către bugetul de stat și pentru depunerea la termenul legal a declarațiilor de accize la autoritatea competentă, conform prevederilor prezentului capitol și celor ale legislației vamale în vigoare.”
În versiunea anterioară datei de 1 iulie 2010, anexa I la titlul VII din Codul fiscal stabilea la subpunctul 3.1. pentru băuturile „liniștite” din categoria „Băuturi fermentate, altele decât bere și vinuri” un nivel de acciză egal cu zero.
Articolul I punctul 21 din Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 54/2010 privind unele măsuri pentru combaterea evaziunii fiscale din 23 iunie 2010 (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 421 din 23 iunie 2010, denumită în continuare „O.U.G. nr. 54/2010”) stabilește nivelul accizei la băuturile necarbonatate fermentate altele decât bere și vinuri la 100 de euro pe hectolitru de produs.
Articolul IV alineatul (1) din O.U.G. nr. 54/2010 precizează că această dispoziție se aplică începând cu data de 1 iulie 2010.
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 29 aprilie 2011, în urma unei inspecții fiscale, s‑a constatat că, după data de 1 iulie 2010, SC Principal Company vânduse 13929342 de litri de băuturi necarbonatate fermentate altele decât vin și bere.
Întrucât societatea menționată aplicase acestei cantități un nivel al accizei egal cu zero, autoritățile fiscale au emis, la 3 mai 2011, în temeiul nivelului accizei definit la articolul I punctul 21 din O.U.G. nr. 54/2010, o decizie de impunere pentru suma de 59461575 de lei românești (RON) (aproximativ 12339419 euro).
SC Principal Company a introdus o contestație împotriva acestei decizii, care a fost respinsă prin decizia ANAF din 25 iulie 2017, după ce Curtea Constituțională (România) a confirmat constituționalitatea O.U.G. nr. 54/2010.
Hecta Viticol, succesoare în drepturi a SC Principal Company începând cu 14 iunie 2013, a sesizat instanța de trimitere în vederea anulării acestei decizii a ANAF, a deciziei de impunere din 3 mai 2011 și a raportului de inspecție fiscală din 29 aprilie 2011.
Hecta Viticol subliniază că, până la 1 iulie 2010, vinul necarbonatat și băuturile necarbonatate fermentate altele decât vin și bere erau supuse unei cote de acciză egale cu zero. Începând de la această dată, numai băuturile necarbonatate fermentate altele decât vin și bere au fost supuse unei cote de acciză de 100 de euro pe hectolitru de produs. Or, tratamentul diferențiat astfel instituit ar contraveni dispozițiilor Directivelor 92/83 și 92/84.
În plus, instanța de trimitere indică faptul că Codul fiscal consacră principiile neutralității măsurilor fiscale, certitudinii impunerii și securității juridice. Or, lipsa unui regim tranzitoriu și intrarea în vigoare a O.U.G. nr. 54/2010 la opt zile de la publicarea sa ar putea contraveni acestor principii.
În aceste condiții, Curtea de Apel București (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dacă prevederile articolelor 7, 11 [și] 15 ale Directivei 92/83[…] și prevederile articolului 5 al Directivei 92/84[…] se opun prevederilor articolului I punctul 21 și articolului IV alineatul (1) din [O.U.G. nr. 54/2010].
2)
Dacă principiul securității juridice și cel al protecției [încrederii] legitime se opun reglementării de la articolul I punctul 21 și articolul IV alineatul (1) din [O.U.G. nr. 54/2010], prin modificarea adusă nivelului accizelor pentru băuturi fermentate, altele decât berea și vinul – liniștite.”
Cu privire la competența Curții
Guvernul român susține, pe de o parte, că Curtea nu este competentă să aprecieze compatibilitatea dreptului național cu dreptul Uniunii și, pe de altă parte, că dispozițiile de drept al Uniunii nu reglementează modalitățile procedurale de modificare a ratei accizelor pentru băuturile alcoolice, astfel încât numai statele membre sunt competente să reglementeze aceste modalități.
În această privință, în primul rând, trebuie amintit că, deși, în cadrul unei proceduri introduse în temeiul articolului 267 TFUE, Curtea nu este competentă să se pronunțe cu privire la compatibilitatea unei măsuri naționale cu dreptul Uniunii, ea poate extrage totuși din cuprinsul întrebărilor formulate de instanța națională, având în vedere informațiile prezentate de aceasta, elementele care țin de interpretarea dreptului Uniunii pentru a‑i permite acesteia să rezolve problema de drept cu care este sesizată (Hotărârea din 17 iulie 2008, ASM Brescia,
C‑347/06
,
EU:C:2008:416
, punctul
).
Decizia de trimitere cuprinde indicații suficiente de natură să răspundă acestor cerințe, întrucât instanța de trimitere a indicat că interpretarea articolelor 7, 11 și 15 din Directiva 92/83, a articolului 5 din Directiva 92/84, precum și a principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime îi este necesară pentru a se pronunța asupra conformității cu dreptul Uniunii a articolului I punctul 21 și a articolului IV alineatul (1) din O.U.G. nr. 54/2010.
În al doilea rând, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime fac parte din ordinea juridică a Uniunii Europene. În această calitate, ele trebuie să fie respectate nu numai de instituțiile Uniunii, ci și de statele membre în exercitarea competențelor care le sunt conferite prin directivele Uniunii (Hotărârea din 9 iunie 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,
C‑332/14
,
EU:C:2016:417
, punctul
și jurisprudența citată).
În consecință și din moment ce instanța de trimitere exprimă îndoieli privind compatibilitatea dispozițiilor naționale în discuție în litigiul principal cu dispozițiile Directivelor 92/83 și 92/84, precum și cu principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, revine Curții sarcina de a interpreta aceste dispoziții și aceste principii, pentru a‑i da acesteia un răspuns util care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată.
Prin urmare, Curtea este competentă să răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 7, 11 și 15 din Directiva 92/83 și articolul 5 din Directiva 92/84 trebuie interpretate în sensul că impun stabilirea unor rate ale accizelor identice la băuturile alcoolice care fac parte din categoria „vin”, în sensul Directivei 92/83, și la cele care fac parte din categoria „băuturi fermentate altele decât vin și bere”, în sensul acestei directive.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Directiva 92/83 are ca obiect armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice.
În acest scop, în conformitate cu al treilea considerent al Directivei 92/83, aceasta stabilește definiții comune pentru aceste produse.
Această directivă face, în acest scop, distincție între diferite categorii de alcool și de băuturi alcoolice – raportându‑se la codurile din Nomenclatura combinată – printre care, în secțiunea II din această directivă, „vinul” și, în secțiunea III din aceasta, „băuturile fermentate altele decât vin și bere”.
În temeiul articolului 9 alineatul (2) din Directiva 92/83, o cotă de acciză unică trebuie să se aplice la toate produsele care fac parte din subcategoria „vin necarbonatat”, la fel cum o cotă de acciză unică trebuie să se aplice și la produsele care fac parte din subcategoria „vin spumos”, deși statele membre pot aplica aceeași cotă de acciză pentru aceste două subcategorii.
În ceea ce privește articolul 13 alineatul (2) din Directiva 92/83, acesta prevede că o cotă de acciză unică trebuie să se aplice la toate produsele care fac parte din subcategoria „alte băuturi necarbonatate fermentate”, la fel cum o cotă de acciză unică trebuie să se aplice și la toate produsele care fac parte din subcategoria „alte băuturi spumoase fermentate”, deși statele membre pot aplica aceeași cotă de acciză pentru aceste două subcategorii.
Rezultă că legiuitorul Uniunii a intenționat să opereze o distincție clară între categoriile „vin” și „alte băuturi fermentate”, impunând, desigur, statelor membre obligația să perceapă, în principiu, un nivel al accizei identic în cadrul fiecărei subcategorii din categoriile menționate, fără să le revină însă sarcina de a aplica un nivel al accizei identic la băuturile care fac parte din aceste categorii.
O asemenea interpretare, care reiese chiar din modul de redactare a acestor dispoziții din Directiva 92/83, nu poate fi repusă în discuție de interpretarea pe care Hecta Viticol o dă articolului 15 din această directivă coroborat cu articolul 5 prima liniuță din Directiva 92/84.
Astfel, deși articolul 15 din Directiva 92/83 precizează că dispozițiile care se referă la termenul „vin” trebuie să se aplice de asemenea la alte băuturi fermentate care fac parte din secțiunea III din această directivă, în special în sensul Directivei 92/84 și al Directivei 92/12, o asemenea simplificare semantică trebuie să fie înțeleasă în sensul că se aplică numai în contextul acestor directive, în măsura în care ele nu stabilesc norme specifice pentru băuturile fermentate altele decât vin și bere.
Aceasta este în special situația în ceea ce privește articolul 5 prima liniuță din Directiva 92/84, care stabilește, pe de o parte, o rată minimă a accizelor egală cu zero pentru vinul necarbonatat și, pe de altă parte, o rată minimă a accizelor egală cu zero pentru vinul spumos, fără să se specifice o rată minimă a accizelor la băuturile fermentate altele decât vin și bere.
Cu toate acestea, întrucât această dispoziție se limitează la stabilirea unei rate minime a accizelor, ea nu prescrie nicio obligație de a supune la aceeași rată vinul și băuturile fermentate altele decât vin și bere.
Interpretarea vizată la punctul 41 din prezenta hotărâre nu este repusă în discuție nici de faptul că, potrivit celui de al zecelea considerent al Directivei 92/83, în principiu, statele membre aplică o cotă unică a accizelor la toate tipurile de vin necarbonatat și la alte băuturi necarbonatate fermentate și o acciză unică la toate tipurile de vin spumos și la alte băuturi spumoase fermentate. Astfel, nu reiese din acest considerent că statele membre ar fi împiedicate să aplice cote diferite în această privință.
Pe de altă parte, nici Hotărârea din 4 martie 1986, Comisia/Danemarca (
106/84
,
EU:C:1986:99
), invocată de Hecta Viticol, nu poate contrazice această interpretare.
Astfel, trebuie amintit că, în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată, acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introdusă de Comisia Europeană împotriva Regatului Danemarcei se întemeia pe încălcarea articolului 95 din Tratatul CEE, care consacra interdicția ca statele membre să supună produsele importate unor impozite superioare celor aplicate produselor naționale similare.
În acest context, Curtea a indicat, la punctul 20 din Hotărârea din 4 martie 1986, Comisia/Danemarca (
106/84
,
EU:C:1986:99
), că statele membre sunt, în principiu, libere să stabilească un sistem de impozitare diferențiat pentru anumite produse, chiar similare, în funcție de criterii obiective.
Din considerațiile care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolele 7, 11 și 15 din Directiva 92/83 și articolul 5 din Directiva 92/84 trebuie interpretate în sensul că nu impun stabilirea unor rate ale accizelor identice la băuturile alcoolice care fac parte din categoria „vin”, în sensul Directivei 92/83, și la cele care fac parte din categoria „băuturi fermentate altele decât vin și bere”, în sensul acestei directive.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă principiile securității juridice și protecției încrederii legitime trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale de modificare a ratei accizelor la băuturile fermentate altele decât vin și bere, fără să prevadă un regim tranzitoriu, atunci când o astfel de modificare intră în vigoare la opt zile de la publicarea actului care se află la originea acesteia.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că principiile securității juridice și protecției încrederii legitime impun, pe de o parte, ca normele de drept să fie clare și precise și, pe de altă parte, ca aplicarea lor să fie previzibilă pentru justițiabili (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, punctul
și jurisprudența citată).
De asemenea, în domeniile care intră sub incidența dreptului Uniunii, normele din dreptul statelor membre trebuie formulate într‑un mod neechivoc, care să permită persoanelor vizate să își cunoască drepturile și obligațiile în mod clar și precis, iar instanțelor naționale să asigure respectarea acestora (Hotărârea din 9 iulie 2015, Salomie și Oltean,
C‑183/14
,
EU:C:2015:454
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În plus, trebuie amintit că, în principiu, este compatibilă cu dreptul Uniunii o normă de drept nouă care se aplică începând de la intrarea în vigoare a actului care o instituie, astfel încât principiile securității juridice și protecției încrederii legitime nu se opun, în principiu, ca un stat membru să poată modifica o lege veche cu efect imediat, fără să prevadă un regim tranzitoriu (Hotărârea din 9 iunie 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,
C‑332/14
,
EU:C:2016:417
, punctul
).
Astfel fiind, în situații particulare în care principiile securității juridice și protecției încrederii legitime o cer, se poate impune introducerea unui asemenea regim adaptat împrejurărilor.
Astfel, un legiuitor național poate încălca principiile securității juridice și protecției încrederii legitime atunci când adoptă, în mod neașteptat și imprevizibil, o lege nouă care suprimă un drept de care beneficiau până la momentul respectiv persoanele impozabile, fără să le lase acestora din urmă timpul necesar pentru a se adapta, iar aceasta chiar dacă obiectivul urmărit nu o cerea (Hotărârea din 9 iunie 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,
C‑332/14
,
EU:C:2016:417
, punctul
).
În special, persoanele impozabile trebuie să dispună de o perioadă de adaptare atunci când suprimarea dreptului de care beneficiau până la momentul respectiv îi obligă să efectueze ajustări economice corespunzătoare (Hotărârea din 9 iunie 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,
C‑332/14
,
EU:C:2016:417
, punctul
).
Or, chiar presupunând că creșterea ratei accizelor la băuturile necarbonatate fermentate altele decât vin și bere cu 100 de euro pe hectolitru prin O.U.G. nr. 54/2010, care a intrat în vigoare la opt zile de la publicarea acestui act în
Monitorul Oficial al României
din 23 iunie 2010, ar putea fi considerată neașteptată și imprevizibilă, nu reiese că condițiile care justifică adoptarea unui regim tranzitoriu adaptat, amintite la ultimele două puncte, sunt îndeplinite în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal.
Pe de o parte, creșterea ratei accizelor în discuție nu poate fi considerată, în speță, drept suprimare a unui drept de a beneficia de o rată a accizei egală cu zero.
Pe de altă parte, nu pare că o asemenea creștere implică, prin ea însăși, ca persoanele impozabile să efectueze ajustări economice corespunzătoare, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
Rezultă din considerațiile care precedă că trebuie să se răspundă la a doua întrebare că principiile securității juridice și protecției încrederii legitime trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale de modificare a ratei accizelor la băuturile fermentate altele decât vin și bere fără să prevadă un regim tranzitoriu, atunci când o astfel de modificare intră în vigoare la opt zile de la publicarea actului care se află la originea acesteia și atunci când ea nu implică ca persoanele impozabile să efectueze ajustări economice corespunzătoare, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

1)
Articolele 7, 11 și 15 din Directiva 92/83/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice și articolul 5 din Directiva 92/84/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind apropierea ratelor accizelor la alcool și băuturi alcoolice trebuie interpretate în sensul că nu impun stabilirea unor rate ale accizelor identice la băuturile alcoolice care fac parte din categoria „vin”, în sensul Directivei 92/83, și la cele care fac parte din categoria „băuturi fermentate altele decât vin și bere”, în sensul acestei directive.

2)
Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale de modificare a ratei accizelor la băuturile fermentate altele decât vin și bere fără să prevadă un regim tranzitoriu, atunci când o astfel de modificare intră în vigoare la opt zile de la publicarea actului care se află la originea acesteia și atunci când ea nu implică ca persoanele impozabile să efectueze ajustări economice corespunzătoare, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.

Xuereb
von Danwitz
Kumin
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 30 aprilie 2020.
Grefier
A. Calot Escobar
Președintele Camerei a șaptea
P. G. Xuereb
(
*1
)	Limba de procedură: româna.