CELEX: 62017TJ0458
Ieškinys dėl panaikinimo
Institucinė teisė
Jungtinės Karalystės išstojimas iš Sąjungos
Susitarimas, kuriame nustatoma išstojimo tvarka
ESS 50 straipsnis
Tarybos sprendimas, kuriuo suteikiami įgaliojimai pradėti derybas su Jungtine Karalyste dėl tokio susitarimo
Jungtinės Karalystės piliečiai, gyvenantys kitoje Sąjungos valstybėje narėje
Parengiamasis aktas
Aktas, dėl kurio negalima pareikšti ieškinio
Tiesioginės sąsajos nebuvimas
Nepriimtinumas

Ginčo aplinkybės
2016 m. birželio 23 d. referendume Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės piliečiai nubalsavo už savo šalies išstojimą iš Europos Sąjungos.
2017 m. kovo 13 d. Jungtinės Karalystės Parlamentas priėmė
European Union (Notification of Withdrawal) Act 2017
(2017 m. Įstatymas dėl Europos Sąjungos (Pranešimas dėl išstojimo)), kuriuo Ministrui Pirmininkui suteikiami įgaliojimai pranešti Europos Vadovų Tarybai apie Jungtinės Karalystės ketinimą išstoti iš Sąjungos pagal ESS 50 straipsnio 2 dalį.
2017 m. kovo 29 d. Jungtinės Karalystės Ministras Pirmininkas pranešė Europos Vadovų Tarybai apie šios valstybės narės ketinimą išstoti iš Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (Euratomo) (toliau – pranešimas apie ketinimą išstoti).
Tos pačios dienos pareiškime Europos Vadovų Taryba nurodė, kad gavo pranešimą apie ketinimą išstoti.
2017 m. balandžio 29 d. Europos Vadovų Taryba priėmė gaires, kuriose apibrėžti ESS 50 straipsnyje numatytų derybų principai ir išdėstytos pozicijos ir bendrieji principai, kurių Sąjunga turėtų laikytis per visą derybų procedūrą.
2017 m. gegužės 22 d. Europos Sąjungos Taryba, remdamasi ESS 50 straipsniu, siejamu su SESV 218 straipsnio 3 dalimi, ir 2017 m. gegužės 3 d. Europos Komisijos rekomendacija, priėmė sprendimą, kuriuo Komisijai suteikiami įgaliojimai pradėti derybas su Jungtine Karalyste dėl susitarimo, kuriame nustatoma jos išstojimo iš Sąjungos ir Euratomo tvarka (toliau – susitarimas, kuriuo nustatoma išstojimo tvarka, susitarimas dėl išstojimo arba ginčijamas sprendimas).
Ginčijamu sprendimu Komisija paskirta Sąjungos derybininke (1 straipsnis) ir jame nurodyta, kad derybos bus vedamos vadovaujantis Europos Vadovų Tarybos priimtomis gairėmis ir laikantis šio sprendimo priede išdėstytų derybinių nurodymų (2 straipsnis).
Ginčijamo sprendimo priede (dokumentas XT 21016/17 ADD 1 REV 2) pateikiami derybiniai nurodymai, skirti pirmajam derybų etapui, visų pirma dėl piliečių teisių, bendro finansinio reglamento, padėties, susijusios su rinkai pateiktomis prekėmis, ir pagal Sąjungos teisę vykdomų procedūrų baigties, taip pat dėl kitų administracinių klausimų, susijusių su Sąjungos veikimu ir susitarimo, kuriuo nustatoma išstojimo tvarka, įgyvendinimu.
Procesas ir šalių reikalavimai
2017 m. liepos 21 d. Harry Shindler ir kiti ieškovai, kurių vardai ir pavardės nurodyti priede, pareiškė šį ieškinį.
2017 m. spalio 16 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai Taryba pateikė atskirą dokumentą – nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnio 1 dalį.
2017 m. spalio 20 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo aktą, kuriuo Komisija paprašė Bendrojo Teismo leisti įstoti į šią bylą palaikyti Tarybos reikalavimų pagal Procedūros reglamento 143 straipsnį.
2017 m. lapkričio 30 d. ieškovai Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė savo pastabas dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo.
Atsižvelgdamas į devintosios kolegijos siūlymą ir remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu, Bendrasis Teismas nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.
Teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas (devintoji išplėstinė kolegija) nusprendė pagal Procedūros reglamento 130 straipsnio 6 dalį pradėti žodinę proceso dalį tik dėl ieškinio priimtinumo.
Per 2018 m. liepos 5 d. teismo posėdį šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Ieškovai Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą, įskaitant prie jo pridėtus derybinius nurodymus,
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant 5000 eurų išlaidų, skirtų advokato paslaugoms atlyginti.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną,
–
priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
2018 m. rugsėjo 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo aktą, kuriuo ieškovai pateikė naujų įrodymų, kaip jie suprantami pagal Procedūros reglamento 85 straipsnį, dėl kurių Taryba galėjo pateikti savo nuomonę.
Dėl teisės
Taryba tvirtina, kad SESV 263 straipsniu grindžiamas ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas, nes fizinis ar juridinis asmuo negali pareikšti ieškinio dėl ginčijamo sprendimo, ir ieškovai neturi nei suinteresuotumo, nei teisės pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.
Ieškovai ginčija Tarybos argumentus ir mano, kad ieškinys yra priimtinas.
Dėl ieškinio priimtinumo
Bendrasis Teismas mano, kad reikėtų nuspręsti dėl to, ar ginčijamas sprendimas yra aktas, kurį galima ginčyti, ir dėl to, ar ieškovai turi teisę pareikšti ieškinį, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, taip pat išnagrinėti, ar ginčijamas sprendimas tiesiogiai susijęs su ieškovais. Konkrečiau kalbant, reikia išnagrinėti, ar ginčijamas sprendimas daro tiesioginį poveikį ieškovų tiesinei padėčiai.
Taryba tvirtina, kad dėl ginčijamo sprendimo negalima pareikšti ieškinio, nes ieškovų atžvilgiu tai yra preliminari arba parengiamojo pobūdžio priemonė, kuria siekiama parengti ESS 50 straipsnyje numatytą susitarimą, kuriame nustatoma išstojimo tvarka. Tai, kad Komisijai suteikti įgaliojimai pradėti derybas Sąjungos vardu ir jas vesti vadovaujantis Europos Vadovų Tarybos priimtomis gairėmis ir laikantis to sprendimo priede išdėstytų derybinių nurodymų, neturi įtakos ieškovų teisinei padėčiai, kuri išliko tokia pat ir prieš priimant ginčijamą sprendimą, ir jį priėmus.
Be to, Taryba tvirtina, kad ieškovai neturi teisės pareikšti ieškinio, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, nes ginčijamas sprendimas nėra tiesiogiai su jais susijęs. Konkrečiai kalbant, ginčijamas sprendimas neturi įtakos ieškovų teisinei padėčiai. Pirma, ESS 50 straipsnyje numatyta procedūra pradėta ne ginčijamu sprendimu, o pranešimu apie ketinimą išstoti. Jei Taryba nebūtų priėmusi ginčijamo sprendimo, ESS 50 straipsnyje numatyta procedūra būtų vykusi toliau ir praėjus dvejiems metams po pranešimo apie ketinimą išstoti Jungtinė Karalystė būtų pasitraukusi iš Sąjungos be susitarimo, kuriame nustatoma išstojimo tvarka. Antra, ginčijamu sprendimu juo labiau nebuvo „patvirtintas“ pranešimas apie ketinimą išstoti, jame tik numatytos šio nacionalinio sprendimo pasekmės ir nedaromas poveikis ieškovų teisėms. Nepaisant to, kad priimtas ginčijamas sprendimas, Jungtinė Karalystė iki išstojimo dienos ir toliau bus Sąjungos narė, o ieškovai ir toliau naudosis teisėmis, kurios jiems šiuo pagrindu suteikiamos pagal Sutartis. Ieškovų teisės gali būti paveiktos tik pasibaigus ESS 50 straipsnyje numatytai procedūrai, bet dar negalima numatyti to poveikio masto.
Ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas gali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas. Jie taip pat teigia, kad jų teisė pareikšti ieškinį kyla iš to, kad jie yra užsienyje gyvenantys Jungtinės Karalystės piliečiai, taip pat Sąjungos piliečiai, gyvenantys kitoje Sąjungos valstybėje narėje, ir kad dėl teisės aktuose įtvirtintos „15 years rule“ (15 metų taisyklė) iš jų buvo atimta teisė balsuoti 2016 m. birželio 23 d. referendume ir 2015 m. gegužės 7 d. visuotiniuose rinkimuose, per kuriuos išrinkti parlamento nariai, kurie „patvirtino“ referendumo rezultatus priimdami 2017 m. Įstatymą dėl Europos Sąjungos (Pranešimą dėl išstojimo).
Pirma, ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas turi tiesioginių pasekmių teisėms, kuriomis jie naudojasi pagal Sutartis, visų pirma jų, kaip Sąjungos piliečių, statusui ir teisei balsuoti Europos Parlamento ir savivaldos rinkimuose, teisei į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, teisei laisvai judėti, gyventi ir dirbti, jų teisei į nuosavybę ir teisei į socialines išmokas.
Antra, ieškovai nurodo, kad ginčijamas sprendimas nėra paprasta tarpinė priemonė iki Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos, nes jame ne tik aiškiai numatyta pradėti derybas, bet ir Taryba implicitiškai pritarė pranešimui apie ketinimą išstoti. Ginčijamame sprendime įtvirtintas negrįžtamas Jungtinės Karalystės „pasitraukimas“ iš Sąjungos 2019 m. kovo 29 d.
Trečia, ieškovai nurodo, kad ginčijamame sprendime, visų pirma jame nustatytuose derybiniuose nurodymuose, kurie turi teisinių pasekmių, nenumatyta tikslo užtikrinti, kad Jungtinės Karalystės piliečiai, įgiję Sąjungos piliečių statusą iki 2019 m. kovo 29 d., jį ir toliau išlaikytų. Neatsižvelgiant į tai, ar susitarimas bus pasiektas, ar ne, nekyla jokių abejonių, kad trumpuoju ir vidutinės trukmės laikotarpiu Jungtinės Karalystės piliečiai praras pagal Sąjungos teisę jiems suteikiamas teises ir laisves, visų pirma kiek tai susiję su Sąjungos pilietybe.
Ketvirta, ieškovai tvirtina, kad Taryba turėjo atsisakyti pradėti derybas arba atidėti jų pradžią. Jie nurodo, kad išstojimo procesas yra niekinis, nes nėra aiškaus konstitucinio įgaliojimo, patvirtinto visų Jungtinės Karalystės piliečių, kurie yra ir Sąjungos piliečiai, balsavimu. Jie pabrėžia, kad Taryba ir Jungtinė Karalystė turėjo paprašyti teismo išnagrinėti pranešimo apie ketinimą išstoti konstitucingumą, atsižvelgiant į ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytą lojalaus bendradarbiavimo principą, ir kad Taryba turėjo paprašyti Teisingumo Teismo nuomonės dėl užsienyje gyvenančių Jungtinės Karalystės piliečių balsavimo teisės atėmimo ir to, kad jiems netiesiogiai atstovauja parlamento nariai, suderinamumo su Sutartimis, kaip numatyta SESV 218 straipsnio 11 dalyje. Jie priduria, kad, atmetus šį ieškinį kaip nepriimtiną, būtų pažeistas demokratijos principas.
Penkta, ieškovai tvirtina, kad šis ieškinys yra vienintelė veiksminga teisinė priemonė Sąjungos teisme, kol jie dėl ginčijamo sprendimo neišvengiamai neprarado Sąjungos piliečių statuso, o tai nutiks 2019 m. kovo 29 d.
Šiuo klausimu pasakytina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją ieškinį dėl panaikinimo galima pareikšti dėl visų institucijų priimtų aktų, nepaisant jų pobūdžio ar formos, sukeliančių privalomų teisinių padarinių, dėl kurių daromas poveikis ieškovo interesams ir iš esmės pakeičiama jo teisinė padėtis (šiuo klausimu žr. 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo IBM / Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
punktą ir 2010 m. sausio 26 d. Sprendimo Internationaler Hilfsfonds / Komisija,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
,
punktą).
Be to, jei, kaip nagrinėjamu atveju, neprivilegijuotas ieškovas pareiškia ieškinį dėl jam neskirto akto panaikinimo, reikalavimas, kad ginčijamos priemonės privalomi teisiniai padariniai darytų įtaką ieškovo interesams, iš esmės pakeisdami jo teisinę padėtį, sutampa su SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje įtvirtintomis sąlygomis (2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post ir Vokietija / Komisija,
C‑463/10 P ir C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
punktas).
Iš tiesų iš SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos matyti, jog tam, kad fizinis ar juridinis asmuo turėtų teisę pareikšti ieškinį dėl jam neskirto akto, šis aktas, nesvarbu, ar jis yra reglamentuojamojo pobūdžio, ar ne, turi būti bent jau tiesiogiai susijęs su šiuo asmeniu. Pačia sąlyga, pagal kurią aktas, dėl kurio pareikštas ieškinys, turi būti tiesiogiai susijęs su fiziniu ar juridiniu asmeniu, reikalaujama, kad ginčijama priemonė darytų tiesioginį poveikį ieškovo teisinei padėčiai (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo Dreyfus / Komisija,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post ir Vokietija / Komisija,
C‑463/10 P ir C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
punktą).
Taigi tiek reikalavimas, kad ginčijamos priemonės privalomi teisiniai padariniai turi daryti poveikį ieškovo interesams, iš esmės pakeisdami jo teisinę padėtį, tiek SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta sąlyga, kad aktas, dėl kurio pareikštas ieškinys, turi būti tiesiogiai susiję su fiziniu ar juridiniu asmeniu, reiškia, kad ginčijamas sprendimas, dėl kurio pareikštas nagrinėjamas ieškinys, turi daryti tiesioginį poveikį ieškovų teisinei padėčiai.
Tačiau nagrinėjamu atveju ginčijamas sprendimas nedaro tokio tiesioginio poveikio.
Taryba priėmė ginčijamą sprendimą remdamasi ESS 50 straipsnio 2 dalies trečiu sakiniu, siejamu su SESV 218 straipsnio 3 dalimi.
ESS 50 straipsnio 1–3 dalyse nurodyta:
„1.   Bet kuri valstybė narė pagal savo konstitucines nuostatas gali nuspręsti išstoti iš Sąjungos.
2.   Nusprendusi išstoti iš Sąjungos valstybė narė apie savo ketinimą praneša Europos Vadovų Tarybai. Vadovaudamasi Europos Vadovų Tarybos pateiktomis gairėmis, Sąjunga susidera ir sudaro su ta valstybe susitarimą, kuriame nustatoma išstojimo iš Sąjungos tvarka atsižvelgiant į pagrindinius būsimų tos valstybės santykių su Sąjunga principus. Dėl šio susitarimo deramasi pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 218 straipsnio 3 dalį. Gavusi Europos Parlamento pritarimą, jį Sąjungos vardu sudaro Taryba spręsdama kvalifikuota balsų dauguma.
3.   Jei Europos Vadovų Taryba, susitarusi su išstojančia valstybe nare, vieningai nenusprendžia pratęsti termino, Sutartys tai valstybei nustoja galioti nuo susitarimo dėl išstojimo įsigaliojimo dienos arba, jei tokio susitarimo nėra, praėjus dvejiems metams po to, kai gaunamas šio straipsnio 2 dalyje nurodytas pranešimas.“
SESV 218 straipsnio 3 dalyje, į kurią pateikiama nuoroda ESS 50 straipsnio 2 dalyje, nustatyta:
„3.   Kai numatytas sudaryti susitarimas išimtinai ar daugiausiai yra susijęs su bendra užsienio ir saugumo politika, Komisija <…> teikia rekomendacijas Tarybai, o ši priima sprendimą, kuriuo įgalioja pradėti derybas ir kuriuo, atsižvelgiant į numatyto sudaryti susitarimo dalyką, skiriamas Sąjungos derybų grupės derybininkas arba vadovas.“
Remiantis SESV 288 straipsniu, ginčijamas sprendimas yra privalomas visas. Šiuo sprendimu Komisija buvo įgaliota pradėti derybas Sąjungos vardu dėl susitarimo su Jungtine Karalyste, kuriame nustatoma jos išstojimo iš Sąjungos ir Euratomo tvarka, ir Komisija paskirta Sąjungos derybininke (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis). Ginčijamame sprendime nurodoma, kad derybos turi būti vedamos vadovaujantis Europos Vadovų Tarybos priimtomis gairėmis ir laikantis priede išdėstytų derybinių nurodymų (ginčijamo sprendimo 2 straipsnis).
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad remiantis SESV 218 straipsnio 3 ir 4 dalimis priimtas sprendimas sukelia teisinių pasekmių Sąjungos ir jos valstybių narių, taip pat Sąjungos institucijų tarpusavio santykiams (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Komisija / Taryba,
C‑114/12
,
EU:C:2014:2151
,
punktą ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija / Taryba,
C‑425/13
,
EU:C:2015:483
,
punktą).
Konstatuotina, kad ginčijamas sprendimas sukėlė teisinių pasekmių santykiuose tarp Sąjungos ir jos valstybių narių, taip pat tarp Sąjungos institucijų, visų pirma Komisijos atžvilgiu. Iš tiesų šiuo sprendimu Komisijai suteikti įgaliojimai pradėti derybas dėl susitarimo su Jungtine Karalyste, vadovaujantis Europos Vadovų Tarybos priimtomis gairėmis ir laikantis Tarybos patvirtintų derybinių nurodymų.
Vis dėlto ginčijamas sprendimas nedaro tiesioginio poveikio ieškovų teisinei padėčiai.
Visų pirma, ginčijamas sprendimas, kuriuo Taryba suteikė Komisijai įgaliojimus pradėti derybas su Jungtine Karalyste pagal ESS 50 straipsnio 2 dalį, neturėtų būti painiojamas su Jungtinės Karalystės sprendimu išstoti iš Sąjungos, kaip numatyta ES sutarties 50 straipsnio 1 dalyje.
Ginčijamą sprendimą taip pat reikia atskirti nuo 2017 m. kovo 29 d. akto, kuriuo Jungtinės Karalystės Ministras Pirmininkas pranešė Europos Vadovų Tarybai apie šios šalies ketinimą išstoti iš Sąjungos ir Euratomo. Būtent pranešimu apie ketinimą išstoti, o ne ginčijamu sprendimu pradėta ESS 50 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta išstojimo procedūra ir būtent nuo šio pranešimo pradėtas skaičiuoti ESS 50 straipsnio 3 dalyje numatytas dvejų metų terminas, kuriam pasibaigus, nesant susitarimo dėl išstojimo, Sutartys atitinkamai valstybei narei nustoja galioti, jei Europos Vadovų Taryba, susitarusi su atitinkama valstybe nare, vieningai nenusprendžia pratęsti šio termino.
Be to, ginčijamas sprendimas nekeičia Jungtinės Karalystės piliečių, gyvenančių vienoje iš Sąjungos, kurią sudaro 27 valstybės narės (toliau –27 valstybių narių Sąjunga), valstybių narių, teisinės padėties, neatsižvelgiant į tai, ar tai būtų padėtis ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, ar padėtis po Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos dienos. Konkrečiai kalbant, ieškovai klaidingai tvirtina, kad jie yra tiesiogiai paveikti, visų pirma kiek tai susiję su jų, kaip Sąjungos piliečių, statusu ir teise balsuoti Europos Parlamento ir savivaldos rinkimuose, teise į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, teise laisvai judėti, gyventi ir dirbti, jų teise į nuosavybę ir teise į socialines išmokas.
Ginčijamas sprendimas neturi poveikio ieškovų teisėms, kurios, kaip nurodo Taryba, liko tokios pat ir prieš priimant ginčijamą sprendimą, ir po jo priėmimo. Kiek tai susiję su Jungtinės Karalystės piliečių teisėmis 27 valstybių narių Sąjungoje nuo išstojimo dienos, ginčijamas sprendimas yra tik parengiamasis aktas galutinio susitarimo, kuris tik gali būti sudarytas ir dėl kurio vėliau, gavusi Europos Parlamento pritarimą, turi nuspręsti Taryba kvalifikuota balsų dauguma (dėl Tarybos sprendimo, kuriuo Komisijai suteikiami įgaliojimai pradėti derybas dėl tarptautinio susitarimo, pagal analogiją žr. 2017 m. gegužės 10 d. Sprendimo Efler ir kt. / Komisija,
T‑754/14
,
EU:T:2017:323
,
punktą).
Taigi galimas ginčijamo sprendimo panaikinimas neturės įtakos Jungtinės Karalystės piliečių, visų pirma tokių kaip ieškovai, kurie gyvena kitoje Sąjungos valstybėje narėje ir neturėjo teisės balsuoti 2016 m. birželio 23 d. referendume ir visuotiniuose rinkimuose Jungtinėje Karalystėje, teisinei padėčiai. Jis nelemtų nei pranešimo apie ketinimą išstoti panaikinimo, nei ESS 50 straipsnio 3 dalyje numatyto dvejų metų termino sustabdymo. Ieškovų teisės liktų nepakitusios.
Nors ieškovų teisinė padėtis, ypač kiek tai susiję su jų, kaip Sąjungos piliečių, statusu, gali pasikeisti Jungtinei Karalystei išstojus iš Sąjungos, vis dėlto, neatsižvelgiant į tai, ar susitarimas dėl išstojimo gali būti sudarytas, ar ne, šis galimas poveikis jų teisėms, kurio pobūdį ir apimtį šiuo metu dar sunku įvertinti, atsirastų ne dėl ginčijamo sprendimo, kaip teisingai nurodė Taryba.
Šiomis aplinkybėmis ginčijamas sprendimas nedaro tiesioginio poveikio ieškovų teisinei padėčiai, taigi jie negali pareikšti ieškinio dėl panaikinimo, ir, be to, neturi teisės pareikšti ieškinio pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
Šios išvados negali paneigti kiti ieškovų pateikti argumentai.
Pirma, ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nėra tik paprasta tarpinė priemonė iki Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos, nes jame ne tik aiškiai numatyta pradėti derybas, bet ir Taryba implicitiškai pritarė pranešimui apie ketinimą išstoti. Ginčijamame sprendime įtvirtintas negrįžtamas Jungtinės Karalystės „pasitraukimas“ iš Sąjungos 2019 m. kovo 29 d.
Su tokiu argumentu negalima sutikti.
Tiesa, ginčijamas sprendimas nėra tik paprasta tarpinė priemonė ar parengiamasis aktas iki Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos, kiek jis taikomas santykiams tarp Sąjungos ir jos valstybių narių ir santykiams tarp Sąjungos institucijų. Valstybėms narėms ir institucijoms ginčijamas sprendimas sukelia šio sprendimo 40 punkte nurodytų teisinių pasekmių. Vis dėlto taip nėra ieškovų atžvilgiu, nes jiems tas sprendimas yra parengiamasis aktas, kuris, kaip minėta šio sprendimo 41–48 punktuose, nesukelia tiesioginių teisinių pasekmių.
Be to, ieškovai nepagrįstai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra implicitinis pritarimas pranešimui apie ketinimą išstoti ir kad jame įtvirtintas Jungtinės Karalystės „pasitraukimas“ iš Sąjungos.
Kaip nurodyta šio sprendimo 42 ir 43 punktuose, ginčijamas sprendimas neturi būti painiojamas nei su Jungtinės Karalystės sprendimu išstoti iš Sąjungos, kaip numatyta ESS 50 straipsnio 1 dalyje, nei su pranešimu apie ketinimą išstoti.
Be to, Taryba ginčijamame sprendime nepateikė implicitinio sprendimo pritarti pranešimui apie ketinimą išstoti.
Iš ESS 50 straipsnio formuluotės matyti, kad valstybės narės galimybė išstoti iš Sąjungos yra grindžiama vienašališku sprendimu, kurį ši valstybė priima pagal savo konstitucines nuostatas. ESS 50 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybė narė „gali nuspręsti“ išstoti iš Sąjungos. ESS 50 straipsnio 2 dalyje taip pat nustatyta, kad valstybė narė „nusprendžia“ išstoti iš Sąjungos ir praneša Europos Vadovų Tarybai apie savo ketinimą išstoti iš Sąjungos, o ne pateikia prašymą išstoti.
ESS 50 straipsnio 3 dalyje patvirtinama, kad valstybės narės galimybė išstoti iš Sąjungos nėra siejama su Sąjungos institucijų leidimu. Iš tiesų pagal ESS 50 straipsnio 3 dalį, nesant susitarimo dėl išstojimo, Sutartys atitinkamai valstybei nustoja galioti praėjus dvejiems metams po jos pranešimo apie ketinimą išstoti iš Sąjungos, jei Europos Vadovų Taryba, susitarusi su atitinkama valstybe nare, vieningai nenusprendžia pratęsti šio termino.
Šiuo klausimu pasakytina, kad, nors ESS sutarties 50 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog sprendimą išstoti iš Sąjungos valstybė narė priima pagal savo konstitucines nuostatas, tai nereiškia, kad dėl sprendimo išstoti Sąjungos institucijos turi priimti sprendimą pritarti tokiam išstojimui, kuriame šios institucijos patikrintų, ar atitinkama valstybė narė laikosi minėtų nuostatų. Iš tiesų Taryba ar kita Sąjungos institucija neturi priimti tokio sprendimo pritarti ir tai nenumatyta ESS 50 straipsnyje.
Remiantis ESS 50 straipsniu, ginčijamame sprendime nepateiktas sprendimas, kuriuo patvirtinamas pranešimas apie ketinimą išstoti arba jam pritariama. Be to, institucija, kuriai skirtas pranešimas apie ketinimą išstoti, buvo ne Taryba, o Europos Vadovų Taryba, kuri 2017 m. kovo 29 d. pranešime nurodė gavusi minėtą pranešimą. Taip pat pasakytina, kad ginčijamame sprendime Taryba nekonstatavo, jog Jungtinė Karalystė „pasitrauks“ iš Sąjungos 2019 m. kovo 29 d. Nors ginčijamo sprendimo 4 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad Sutartys Jungtinei Karalystei nustos galioti nuo susitarimo dėl išstojimo įsigaliojimo dienos arba, jei tokio susitarimo nebus, praėjus dvejiems metams po pranešimo apie ketinimą išstoti, nebent Europos Vadovų Taryba, susitarusi su Jungtine Karalyste, vieningai nuspręstų pratęsti šį terminą, šis teiginys, kuriuo tik primenamas ESS 50 straipsnio 3 dalies tekstas, nereiškia, kad Taryba nusprendė, jog Jungtinė Karalystė išstos iš Sąjungos 2019 m. kovo 29 d.
Taigi ieškovai nepagrįstai tvirtina, kad ginčijamame sprendime pateikiamas implicitinis aktas, kuriuo Taryba pritarė pranešimui apie ketinimą išstoti, ir kad ginčijamame sprendime įtvirtintas Jungtinės Karalystės „pasitraukimas“ iš Sąjungos 2019 m. kovo 29 d.
Antra, ieškovai tvirtina, kad ginčijamame sprendime, visų pirma prie jo pridėtuose derybiniuose nurodymuose, turinčiuose teisinių pasekmių, nenumatyta užtikrinti, kad Jungtinės Karalystės piliečiai, įgiję Sąjungos piliečių statusą iki 2019 m. kovo 29 d., jį ir toliau išlaikytų. Nekyla abejonių, kad trumpuoju ar vidutinės trukmės laikotarpiu Jungtinės Karalystės piliečiai praras pagal Sąjungos teisę jiems suteikiamas teises ir laisves. Jei galutinis susitarimas būtų sudarytas su Taryba, vykstančiose derybose galėtų būti susitarta tik dėl užsienyje gyvenančių Jungtinės Karalystės piliečių iš Sąjungos teisės kylančių teisių praradimo apimties. Jei susitarimas nebus pasiektas, Taryba ginčijamame sprendime ir derybiniuose nurodymuose nenumatė tikslo išsaugoti Jungtinės Karalystės piliečių įgytas teises. Taigi šiuo sprendimu neišsaugomas Jungtinės Karalystės piliečių, kaip Sąjungos piliečių, statusas, ir visiškai neaišku, kokios bus šios valstybės piliečių teisės po išstojimo dienos.
Vis dėlto ginčijamas sprendimas, visų pirma kiek jame nustatyti derybiniai nurodymai siekiant sudaryti susitarimą dėl išstojimo, nėra aktas, kuriame nustatytos 27 valstybių narių Sąjungoje gyvenančių Jungtinės Karalystės piliečių teisės tuo atveju, jei susitarimas bus sudarytas. Derybiniuose nurodymuose, bent jų versijose prancūzų ir anglų kalbomis, labiau vartojama tariamoji nuosaka, o ne įtvirtinamos privalomosios nuostatos ir tik patikslinami Sąjungos tikslai derybose su Jungtine Karalyste. Derybinių nurodymų 11 punkte visų pirma teigiama, kad išsaugoti 27 valstybių narių Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių statusą ir teises Jungtinėje Karalystėje ir Jungtinės Karalystės piliečių ir jų šeimos narių statusą ir teises 27 valstybių narių Sąjungoje yra svarbiausias derybų prioritetas. Derybinių nurodymų III.1 punkte, skirtame piliečių teisėms, numatyta, kad susitarimas „turėtų“ išsaugoti iš Sąjungos teisės kylantį statusą ir teises išstojimo dieną, įskaitant teises, kuriomis bus galima naudotis tik vėliau, ir šiuo metu įgyjamas teises (20 straipsnis). III.1 punkte taip pat numatyta, kad susitarime „turėtų“ būti nurodyti asmenys, su kuriais ji susijęs, ir kad jo taikymo sritis
rationae personae
„turėtų“ būti tokia pat kaip 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (
OL L 158, 2004, p. 77
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46, klaidų ištaisymas
OL L 274, 2009, p. 47
), ir apimti asmenis, kuriems taikomas 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (
OL L 166, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72, klaidų ištaisymas
OL L 188, 2013, p. 10
) (21 straipsnis).
Taigi derybiniai nurodymai negali turėti teisinių pasekmių Jungtinės Karalystės piliečiams, gyvenantiems vienoje iš 27 valstybių narių Sąjungos valstybių narių. Pirma, šiuose nurodymuose nebūtinai konkrečiai pateikta galutinė Sąjungos pozicija derybose, nes, kaip aiškiai teigiama jų 4 straipsnyje, prireikus jie visose derybose gali būti iš dalies keičiami, visų pirma, tam, kad atspindėtų Europos Vadovų Tarybos gairių raidą. Antra, deryboms pasibaigus nebūtinai turi būti sudarytas susitarimas. Trečia, net jei pasibaigus deryboms sudaromas susitarimas, Jungtinės Karalystės piliečių teisės 27 valstybių narių Sąjungoje, galbūt apibrėžtos šiame susitarime, pagal savo pobūdį nebus vienašališkai nustatomos Sąjungos, o priklausys ir nuo Jungtinės Karalystės pozicijos. Ketvirta, galimame susitarime numatytos nuostatos dėl Jungtinės Karalystės piliečių statuso ir teisių išsaugojimo 27 valstybių narių Sąjungoje po išstojimo dienos nepriklauso vien Tarybos kompetencijai, nes sprendimą sudaryti susitarimą dėl išstojimo, gavusi Parlamento pritarimą, Taryba priima kvalifikuota balsų dauguma. Dėl visų šių priežasčių derybiniai nurodymai skirti ne vien Komisijai ir juose negali būti nustatytos Jungtinės Karalystės piliečių teisės 27 valstybių narių Sąjungoje po išstojimo dienos.
Be to, aplinkybė, kurią pabrėžė ieškovai, jog derybiniuose nurodymuose nenumatyta tikslo užtikrinti, kad Jungtinės Karalystės piliečiai, įgiję Sąjungos piliečių statusą iki 2019 m. kovo 29 d., visų pirma teisę balsuoti Europos Parlamento ir savivaldos rinkimuose, jį ir toliau išlaikytų, neturi tiesioginio poveikio jų teisinei padėčiai. Kaip jau buvo pažymėta, ginčijamas sprendimas, įskaitant derybinius nurodymus, yra tik parengiamasis aktas, negalintis iš anksto nulemti galimo galutinio susitarimo turinio, visų pirma kiek tai susiję su galimų nuostatų dėl Jungtinės Karalystės piliečių statuso ir teisių išsaugojimo 27 valstybių narių Sąjungoje taikymo sritimi
rationae personae
.
Be to, ginčijamu sprendimu, susijusiu su derybomis tarp Sąjungos ir Jungtinės Karalystės dėl susitarimo, kuriame nustatoma išstojimo tvarka, nesiekiama nustatyti šios valstybės narės piliečių, gyvenančių 27 valstybių narių Sąjungoje, teisių po išstojimo dienos tuo atveju, jei susitarimas nebus sudarytas. Todėl ieškovai negali pagrįstai teigti, kad Taryba ginčijamame sprendime ir derybiniuose nurodymuose nenumatė tikslo išsaugoti Jungtinės Karalystės piliečių teises nesant susitarimo ir kad dėl to ginčijamame sprendime visiškai neaišku, kokios bus užsienyje gyvenančių Jungtinės Karalystės piliečių teisės po išstojimo dienos.
Taigi reikia atmesti ieškovų argumentą dėl ginčijamo sprendimo ir derybinių nurodymų tikslų.
Trečia, ieškovai tvirtina, kad Taryba turėjo atsisakyti pradėti derybas arba atidėti jų pradžią. Jie teigia, kad išstojimo procesas yra niekinis, nes nėra aiškaus konstitucinio įgaliojimo, patvirtinto visų Jungtinės Karalystės piliečių, kurie yra ir Sąjungos piliečiai, balsavimu, ir kad ginčijamas sprendimas greičiausiai neturi pagrindo. Ieškovai nurodo, kad iš jų buvo atimta teisė balsuoti 2016 m. birželio 23 d. referendume ir parlamento narių, priėmusių 2017 m. Įstatymą dėl Europos Sąjungos (Pranešimą apie išstojimą), rinkimuose dėl „15 metų taisyklės“ (
15 years rule
), dėl kurios teisė balsuoti atimama iš Jungtinės Karalystės piliečių, gyvenančių už šios šalies teritorijos ribų daugiau kaip 15 metų. Be to, 2017 m. Įstatyme dėl Europos Sąjungos (Pranešime dėl išstojimo) nenurodyta, kad Jungtinė Karalystė išstos iš Sąjungos; jame tik suteikiami įgaliojimai Ministrui Pirmininkui pranešti Sąjungai apie Jungtinės Karalystės sprendimą išstoti iš Sąjungos. Ieškovai nurodo, kad šiuo metu nagrinėjamas ieškinys Jungtinės Karalystės teisme, kad Taryba ir Jungtinė Karalystė turėjo paprašyti teismo išnagrinėti pranešimo apie ketinimą išstoti konstitucingumą, atsižvelgiant į ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytą lojalaus bendradarbiavimo principą, ir kad Taryba turėjo paprašyti Teisingumo Teismo nuomonės dėl užsienyje gyvenančių Jungtinės Karalystės piliečių balsavimo teisės atėmimo ir to, kad jiems netiesiogiai atstovauja parlamento nariai, suderinamumo su Sutartimis, kaip numatyta SESV 218 straipsnio 11 dalyje. Jie priduria, kad, atmetus šį ieškinį kaip nepriimtiną, būtų pažeistas demokratijos principas, nes Sąjungos pilietybės panaikinimas 2019 m. kovo mėn. būtų neteisėtas dėl to, kad iš Sąjungos piliečių buvo atimta teisė balsuoti.
Šie ieškovų argumentai yra su bylos esme susiję ieškinio pagrindai, kuriais iš tiesų siekiama ginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą. Jie ginčija to sprendimo teisėtumą, kiek jame neatsisakyta pradėti derybas arba neatidėta jų pradžia atsižvelgiant į sąlygas, kuriomis vyko 2016 m. birželio 23 d. referendumas ir visuotiniai rinkimai Jungtinėje Karalystėje, taip pat į 2017 m. Įstatymo dėl Europos Sąjungos (Pranešimo dėl išstojimo) turinį. Jie taip pat ginčija ginčijamą sprendimą dėl to, kad prieš jį priimant nevyko teismo procesas, siekiant patikrinti pranešimo apie ketinimą išstoti konstitucingumą, ir aplinkybės, kad užsienyje gyvenantys Jungtinės Karalystės piliečiai neturi balsavimo teisės, suderinamumą su Sutartimis.
Vis dėlto šie ieškinio pagrindai neturi įtakos ieškinio priimtinumui, nes juose neginčijama, kad ginčijamas sprendimas neturi tiesioginio poveikio ieškovų teisinei padėčiai. Net darant prielaidą, kad Taryba turėjo atsisakyti pradėti derybas arba turėjo patikrinti, ar sprendimas, kuriuo Jungtinė Karalystė nusprendė išstoti iš Sąjungos, buvo priimtas pagal jos konstitucines nuostatas, pasakytina, kad ginčijamas sprendimas, kuriuo tik suteikiami įgaliojimai pradėti derybas su Jungtine Karalyste ir nustatyti nurodymai dėl šių derybų, nepakeičia ieškovų teisinės padėties. Konkrečiai kalbant, aplinkybė, kad Taryba klaidingai nepasinaudojo SESV 218 straipsnio 11 dalyje numatyta galimybe paprašyti Teisingumo Teismo nuomonės dėl numatyto sudaryti susitarimo suderinamumo su Sutartimis ar kad ji pažeidė lojalaus bendradarbiavimo principą, negali eliminuoti SESV 263 straipsnyje aiškiai numatytų priimtinumo sąlygų (šiuo klausimu dėl lojalaus bendradarbiavimo principo žr. 2018 m. vasario 20 d. Sprendimo Belgija / Komisija,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
,
punktą), nes nuomonės prašymas yra Tarybos galimybė, o ne pareiga.
Dėl teiginių, kad pažeistas demokratijos principas, visų pirma įtvirtintas ES sutarties preambulėje, ESS 2 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos preambulėje, pasakytina, kad negalima pagrįstai tvirtinti, jog ieškinys turėtų būti pripažintas priimtinu dėl to, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas pažeidžiant demokratijos principą. Iš tiesų, remiantis tokiais argumentais, ieškinio dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį priimtinumas būtų grindžiamas ginčijamo akto galimu neteisėtumu. Vis dėlto iš jurisprudencijos matyti, kad galimo atitinkamos institucijos įsipareigojimo neįvykdymo sunkumas arba dėl jo padaryto pagrindinių teisių pažeidimo svarba neleidžia atmesti galimybės taikyti SESV numatytą viešosios tvarkos išlyga grindžiamą nepriimtinumo pagrindą (šiuo klausimu žr. 2001 m. gegužės 10 d. Nutarties FNAB ir kt. / Taryba,
C‑345/00 P
,
EU:C:2001:270
,
punktą). Taigi šis argumentas yra netinkamas, nes pačiame ginčijamame sprendime neapribojamos ieškovų teisės.
Vadinasi, reikia atmesti ieškovų argumentą, kad Taryba turėjo atsisakyti pradėti derybas arba atidėti jų pradžią, visų pirma atsižvelgdama į tai, kad nėra aiškaus konstitucinio įgaliojimo, patvirtinto visų Jungtinės Karalystės piliečių balsavimu.
Galiausiai, ketvirta, ieškovai tvirtina, kad šis ieškinys yra vienintelė veiksminga teisinė priemonė Sąjungos teisme, kol jie dėl ginčijamo sprendimo neišvengiamai neprarado Sąjungos piliečių statuso, o tai nutiks 2019 m. kovo 29 d. Nei skubos procedūra, nei juo labiau ieškinys dėl atsakomybės negali užkirsti kelio Sąjungos pilietybės atėmimui nedelsiant nuo tos dienos. Ši teisių gynimo priemonė turėtų būti išsaugota remiantis teise paremtos Sąjungos principu ir Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu.
Vis dėlto konstatuotina, kad Taryba ginčijamame sprendime nepripažino, jog Jungtinė Karalystė „pasitrauks“ iš Sąjungos 2019 m. kovo 29 d., kaip nurodyta šio sprendimo 59 punkte. Tai, kad Jungtinės Karalystės piliečiai galbūt praras Sąjungos piliečių statusą nuo 2019 m. kovo 29 d., įtvirtinta ne ginčijamame sprendime; tas sprendimas ieškovų atžvilgiu yra tik parengiamasis aktas.
Be to, kaip matyti iš ESS 19 straipsnio 1 dalies, Sąjungos teisinės sistemos laikymosi teisminę kontrolę atlieka ne tik Teisingumo Teismas, bet ir valstybių narių teismai (žr. 2015 m. balandžio 28 d. Sprendimo T & L Sugars ir Sidul Açúcares / Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Nagrinėjamu atveju, kaip nurodo Taryba, vienas iš pagrindinių kaltinimų, kuriuo remiasi ieškovai, yra tai, kad jie negalėjo balsuoti nei 2016 m. birželio 23 d. referendume, nei parlamento, priėmusio 2017 m. Įstatymą dėl Europos Sąjungos (Pranešimą apie išstojimą), rinkimuose. Tačiau dėl šių Jungtinės Karalystės piliečių balsavimo procedūrų, kaip ir dėl pranešimo apie ketinimą išstoti, buvo galima pareikšti ieškinį Jungtinės Karalystės teisme, o šis teismas prireikus galėtų kreiptis į Teisingumo Teismą dėl Sutarčių išaiškinimo, pateikdamas prejudicinius klausimus pagal SESV 267 straipsnį. Šiuo klausimu konstatuotina, kad į Jungtinės Karalystės teismą kreiptasi kelis kartus dėl Jungtinės Karalystės valdžios institucijų procedūrų ir aktų, kuriais įgyvendinama ESS 50 straipsnyje numatyta išstojimo procedūra.
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Karalienės suolo skyrius (Administracinių bylų kolegija), Jungtinė Karalystė) 2016 m. balandžio 28 d. sprendimas priimtas dėl skundo, kuriuo H. Shindler ir kiti pareiškėjai ginčijo 2016 m. birželio 23 d. referendumo teisėtumą; tame sprendime teismas konstatavo, kad, iš Jungtinės Karalystės piliečių, gyvenančių kitoje valstybėje narėje daugiau kaip 15 metų, atėmus balsavimo teisę remiantis „15 metų taisykle“ (
15 years rule
), pažeista Sąjungos teisė. Kaip buvo pažymėta per posėdį, tas pats teismas 2018 m. birželio 12 d. sprendimu atmetė skundą, kuriuo E. Webster ir kiti pareiškėjai, atsižvelgdami į tai, kad sprendimas išstoti nepriimtas pagal Jungtinės Karalystės konstitucines nuostatas, ginčijo tai, jog Jungtinė Karalystė veda derybas, siekdama sudaryti susitarimą dėl išstojimo.
Galiausiai, grįsdami savo argumentus, kad tik šis ieškinys gali užtikrinti jų teisę į veiksmingą teisminę apsaugą, ieškovai tvirtina, jog po 2019 m. kovo 29 d., jei kils ginčų dėl galimo susitarimo dėl išstojimo, Jungtinė Karalystė bus trečioji šalis, nepriklausanti Sąjungai, ir jai nebebus privalomas Sąjungos teismo sprendimas. Po šios dienos joks Sąjungos teismo sprendimas dėl galimo susitarimo dėl išstojimo negalės būti vykdytinas.
Vis dėlto šio ieškinio nepriimtinumas grindžiamas ne ieškovų galimybe pareikšti ieškinį Sąjungos teisme dėl sprendimo sudaryti galimą susitarimą dėl išstojimo, o tuo, kad nagrinėjamu atveju neįvykdyta sąlyga, pagal kurią ginčijamas sprendimas turi daryti tiesioginį poveikį ieškovų teisinei padėčiai. Nors ši priimtinumo sąlyga turi būti aiškinama atsižvelgiant į pagrindinę teisę į veiksmingą teisminę apsaugą, įtvirtintą Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, jos negalima atmesti neviršijant įgaliojimų, pagal SESV suteiktų Sąjungos teismams (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
ir
punktus). Šio ieškinio priimtinumo vertinimas, kuris turi būti atliekamas remiantis SESV nuostatomis, nepriklauso nuo to, ar tuo atveju, jei kiltų ginčų dėl galimo susitarimo dėl išstojimo, Jungtinė Karalystė manys, jog jai privalomas Sąjungos teismo sprendimas.
Taigi reikia atmesti argumentą, susijusį su teise į veiksmingą teisminę apsaugą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas, nesukeliantis privalomų teisinių pasekmių, galinčių paveikti ieškovų interesus ir iš esmės pakeičiančių jų teisinę padėtį, negali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas. Be to, ginčijamas sprendimas nėra tiesiogiai susijęs su ieškovais, todėl jie neturi teisės pareikšti ieškinio pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Taigi reikia atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą.
Dėl prašymo įstoti į bylą
Pagal Procedūros reglamento 142 straipsnio 2 dalį pagrindinio ginčo atžvilgiu įstojimas į bylą yra papildomas ir netenka savo dalyko, kai, be kita ko, ieškinys pripažįstamas nepriimtinu.
Šiomis aplinkybėmis nebereikia priimti sprendimo dėl Komisijos prašymo įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti savo ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.
Pagal Procedūros reglamento 144 straipsnio 10 dalį, kadangi procesas pagrindinėje byloje užbaigtas prieš priimant sprendimą dėl prašymo įstoti į bylą, Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymu įstoti į bylą.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (devintoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.

2.
Nebereikia priimti sprendimo dėl Europos Komisijos prašymo įstoti į bylą.

3.
Harry Shindler ir kiti ieškovai, kurių vardai ir pavardės nurodyti priede, padengia savo ir Europos Sąjungos Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

4.
Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymu įstoti į bylą.

Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Paskelbta 2018 m. lapkričio 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.
(
)	Kitų ieškovų sąrašas pridedamas tik prie dokumento versijos, siunčiamos bylos šalims.