CELEX: 62015TJ0101
Žig Europske unije
Postupak za proglašavanje žiga ništavim
Žig Europske unije koji se sastoji od kombinacije plave i srebrne boje
Apsolutni razlog za odbijanje
Dovoljno jasan i precizan grafički prikaz
Potreba za sustavnim rasporedom u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način
Legitimna očekivanja
Članak 4. i članak 7. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji su postali članak 4. i članak 7. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) br. 2017/1001)

Okolnosti spora
U predmetu T‑101/15
Tužitelj, Red Bull GmbH, podnio je 15. siječnja 2002. prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (
SL 1994., L 11, str. 1
.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena i sama zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (
SL 2017., L 154, str. 1
.)).
Žig za koji je zatražena registracija (u daljnjem tekstu: prvi sporni žig) kombinacija je dviju boja kao takvih, prikazana u nastavku:
Dopisom od 30. lipnja 2003. tužitelj je dostavio dodatne dokumente kako bi dokazao razlikovni karakter stečen uporabom prvog spornog žiga. Tužitelj je 11. listopada 2004. dostavio opis prvog spornog žiga, koji je glasio: „Zatražena zaštita sadržava plavu (RAL 5002) i srebrnu (RAL 9006) boju. Omjer boja je otprilike 50 % –:50 %”.
Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Energetski napitci”.
Prijava žiga Europske unije objavljena je u
Glasniku žigova Zajednice
br. 10/2005 od 7. ožujka 2005. Prvi sporni žig registriran je 25. srpnja 2005., pod brojem 002534774, s naznakom njegova razlikovnog karaktera stečenog uporabom i opisom navedenim u točki 3. ove presude.
Intervenijent, društvo Optimum Mark sp. z o.o., 20. rujna 2013. podnio je zahtjev za proglašavanje prvog spornog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (a) Uredbe 2017/1001), u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (a), (b) i (d) navedene uredbe (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (a), (b) i (d) Uredbe 2017/1001) i članka 52. stavka 1. točke (b) iste uredbe (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001), za sve proizvode navedene u točki 4. ove presude.
Zahtjev za proglašavanje ništavosti temeljio se na sljedećim razlozima:
–
prvi sporni žig ne udovoljava zahtjevima iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 zato što njegov grafički prikaz ne udovoljava uvjetima utvrđenima u sudskoj praksi, prema kojoj grafički prikaz mora biti jasan, precizan, sam po sebi potpun, lako dostupan, razumljiv, postojan i objektivan i mora sadržavati sustavni raspored u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način;
–
izričaj opisa priloženog prijavi za registraciju prvog spornog žiga dopušta veći broj različitih kombinacija dviju boja u omjeru od „otprilike” 50 % – 50 % i stoga veći broj rasporeda, tako da potrošači ne bi mogli sa sigurnošću ponoviti doživljaj kupovine.
U predmetu T‑102/15
Tužitelj je 1. listopada 2010. podnio EUIPO‑u drugu prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe br. 207/2009. Žig za koji je zatražena registracija (u daljnjem tekstu: drugi sporni žig) kombinacija je dviju boja kao takvih, prikazana u nastavku:
Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 32. u smislu Nicanskog sporazuma i odgovaraju sljedećem opisu: „Energetski napitci”.
Prijava žiga Europske unije objavljena je u
Glasniku žigova Zajednice
br. 48/2011 od 29. studenoga 2010.
Ispitivač je 22. prosinca 2010. izdao obavijest o neispunjavanju formalnih uvjeta, sukladno pravilu 9. stavku 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (
SL 1995., L 303, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), navodeći da u polju namijenjenom opisu žiga nisu bili navedeni omjeri u kojima će se svaka boja primijeniti na proizvode i da nije bilo pojašnjeno na koji će se način te boje prikazati. Ispitivač je od tužitelja zatražio da točno odredi „omjere u kojima će se dvije boje primjenjivati” (na primjer, u jednakim omjerima) i način na koji će se one pojavljivati”.
Tužitelj je 10. veljače 2011. ispitivaču naveo da je, „[u] skladu s [njegovom] obavijesti od 22. prosinca 2010., obavijestio EUIPO […] da će se dvije boje primjenjivati u jednakim omjerima i postavljene jedna pored druge”.
Drugi sporni žig registriran je 8. ožujka 2011. na temelju razlikovnog karaktera stečenog uporabom, s naznakom boja, „plava (Pantone 2747 C), srebrna (Pantone 877 C)”, i sljedećim opisom: „Dvije boje primjenjivat će se u jednakim omjerima i postavljene jedna pored druge”.
Intervenijent je 27. rujna 2011. podnio zahtjev za proglašavanje drugog spornog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (a), (b) i (d) navedene uredbe, i članka 52. stavka 1. točke (b) iste uredbe, za sve proizvode na koje se žig odnosi.
Zahtjev za proglašavanje ništavosti temeljio se na sljedećim razlozima:
–
drugi sporni žig ne udovoljava zahtjevima iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 zato što njegov grafički prikaz ne udovoljava uvjetima utvrđenima u sudskoj praksi, prema kojoj grafički prikaz mora biti jasan, precizan, sam po sebi potpun, lako dostupan, razumljiv, postojan i objektivan te mora sadržavati sustavni raspored u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način;
–
budući da se izraz „postavljene jedna pored druge” može razumjeti tako da znači „da imaju zajednički vanjski rub ” ili tako da znači „da su smještene jedna uz drugu” ili „da se koriste zajedno kako bi se stvorio kontrastni učinak”, opis drugog spornog žiga ne upućuje na vrstu rasporeda prema kojem će se dvije boje primjenjivati na proizvode te stoga nije sam po sebi potpun, jasan i precizan.
U predmetima T‑101/15 i T‑102/15
Dvjema odlukama od 9. listopada 2013. Odjel za poništaje proglasio je ništavima prvi i drugi sporni žig (u daljnjem tekstu zajedno: sporni žigovi), smatrajući da je njihov grafički prikaz predstavljao „jednostavno postavljanje dviju ili više boja, opisanih na apstraktan način i bez obrisa, jedne pored druge”, u smislu presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
34.
), i da nije odražavao preciznost i jednoobraznost koje se zahtijevaju člankom 4. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 4. Uredbe 2017/1001) s obzirom na to da dopušta veći broj različitih kombinacija koje potrošaču ne omogućavaju da razumije i zapamti posebnu kombinaciju koju bi mogao koristiti kako bi, sa sigurnošću, ponovio doživljaj kupovine. Nadalje, on nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima ne omogućuje da utvrde doseg zaštićenih prava nositelja spornih žigova. Slijedom toga, grafički prikaz spornih žigova, popraćen opisom (u svojim dvjema varijantama navedenima u točkama 3. i 13. ove presude), ne omogućuje da se utvrdi poseban raspored boja prikladan za definiranje posebne kombinacije boja koje se pojavljuju u jednakim omjerima, i stoga predmet zaštite koju pružaju sporni žigovi, te slijedom navedenog nije u skladu s člankom 4. Uredbe br. 207/2009. Naime, iako iz takvog opisa ne mora proizlaziti način na koji će se žig rabiti ili primijeniti na različite proizvode, njegova je svrha definirati točan predmet zaštite koja se priznaje registraciji žiga u smislu te odredbe. Također, Odjel za poništaje pojasnio je da se pravilom 3. stavkom 3. Uredbe br. 2868/95, iako je točno da se njime ne nalaže dostava opisa grafičkog prikaza, međutim ne isključuje mogućnost da se registracija žiga odbije ili da se žig proglasi ništavim kada je postojanje opisa potrebno za osiguranje usklađenosti registracije žiga s člankom 4. Uredbe br. 207/2009. Naposljetku, Odjel za poništaje podsjetio je da EUIPO nije vezan svojim ranijim odlukama, nego samo načelom zakonitosti, te je zaključno naveo da, imajući u vidu da je zahtjev za proglašavanje ništavosti u cijelosti prihvaćen na temelju članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, on neće provesti ispitivanje drugih razloga za ništavost koje je istaknuo intervenijent.
Tužitelj je 17. listopada 2013. podnio dvije žalbe protiv dviju odluka Odjela za poništaje te je 10. veljače 2014. dostavio svoje obrazloženje žalbe.
Dvjema odlukama od 2. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijane odluke) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je dvije žalbe kao neosnovane s obzirom na to da su sporni žigovi bili registrirani protivno članku 7. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 4. iste uredbe. Žalbeno vijeće temeljilo je te dvije odluke na istom obrazloženju.
Žalbeno vijeće je, s jedne strane, smatralo da se tužitelj nije mogao s uspjehom pozivati na načelo zaštite legitimnih očekivanja, koje je Odjel za poništaje navodno prekršio, s obzirom na to da činjenica da je ispitivač zatražio unošenje opisa navedenog žiga i da je prihvatio, odnosno predložio njegov izričaj, ne odgovara preciznim, bezuvjetnim i usklađenim informacijama na kojima je mogao temeljiti svoja legitimna očekivanja. Osim toga, u vrijeme registracije spornih žigova nije postojala ustaljena praksa EUIPO‑a u odnosu na registraciju žigova Europske unije koji se sastoje od boje kao takve i, u svakom slučaju, eventualna praksa, ma koliko moguća bila, nije odgovarala preciznim, bezuvjetnim i usklađenim informacijama te nije bila relevantna za ocjenu je li grafički prikaz žiga udovoljavao zahtjevu iz članka 4. Uredbe br. 207/2009.
Žalbeno vijeće je, s druge strane, zaključilo da je Odjel za poništaje osnovano smatrao da su sporni žigovi bili registrirani protivno članku 4. u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009.
Kao prvo, žalbeno vijeće podsjetilo je da okolnost da znak ima razlikovni karakter stečen uporabom ne omogućuje da se zaobiđu zahtjevi iz članka 4. Uredbe br. 207/2009. Ono smatra da je cilj te odredbe odrediti točan predmet zaštite koju žig Europske unije pruža svojem nositelju kako bi se spriječilo to da se pravo Europske unije u području žigova zlouporabi kako bi se postigla neopravdana konkurentska prednost i kako bi se nadležnim tijelima omogućilo da jasno i precizno utvrde narav registriranih znakova, a gospodarskim subjektima da dobiju precizne informacije o pravima trećih osoba, pristupajući javnom registru koji ta tijela vode.
Kao drugo, žalbeno vijeće priznalo je mogućnost registracije žigova koji se sastoje od boje kao takve te je podsjetilo na sudsku praksu prema kojoj opis može biti potreban za ispunjenje zahtjevâ iz članka 4. Uredbe br. 207/2009. Kad takav opis prati grafički prikaz, on čini njegov sastavni dio.
Kao treće, u odnosu na kombinaciju dviju ili više boja kao takvih, žalbeno vijeće smatralo je, u točki 45. pobijanih odluka, da je presudom od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), uspostavljeno opće načelo u odnosu na tumačenje članka 4. Uredbe br. 207/2009, prema kojem, kako bi se ispunili zahtjevi preciznosti i postojanosti utvrđeni sudskom praksom, kombinacije boja moraju biti sustavno raspoređene tako da su odnosne boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način. Cilj tog općeg načela je da se izbjegne da grafički prikaz, koji dopušta veći broj različitih kombinacija, bude takav da prosječnom potrošaču ne omogući da sa sigurnošću ponovi doživljaj kupovine. Stoga je vijeće u točki 48. pobijanih odluka smatralo da grafički prikaz spornih žigova, s jedne strane, i opis koji ih prati (u dvjema varijantama navedenima u točkama 3. i 13. ove presude), s druge strane, koje treba ocijeniti zajedno – time što se njima prikazuje jednostavno postavljanje dviju boja, koje su utvrđene kodovima, jedne pored druge i omjeri u kojima će se one pojavljivati – dopuštaju da se te dvije boje rasporede prema većem broju različitih kombinacija, stvarajući vrlo različit ukupni dojam. Sporni žigovi nisu dakle bili dovoljno precizni i jednoobrazni.
Kao četvrto, u pobijanoj odluci u predmetu T‑101/15 žalbeno vijeće je smatralo da nije potrebno donijeti odluku o tome je li, primjenom članka 4. Uredbe br. 207/2009, dovoljno približno navođenje omjerâ boja izrazom „otprilike” s obzirom na to da je čak i bez tog izraza opis bio neprecizan.
Kao peto, budući da je tužitelj tvrdio da je grafički prikaz žiga za koji je podnesena prijava za registraciju bio dovoljno precizan jer je plava boja bila prikazana na lijevoj strani, a srebrna na desnoj, i jer su obje bile postavljene jedna pored druge, to jest razdvojene okomitom središnjom linijom na jednake omjere, žalbeno vijeće je, u točki 50. pobijane odluke u predmetu T‑101/15 i u točki 49. pobijane odluke u predmetu T‑102/15, smatralo da je izričit opis u tom smislu morao pratiti navedeni prikaz. U nedostatku takvog izričitog opisa grafički prikaz spornih žigova dopuštao bi različite rasporede.
Kao šesto, žalbeno vijeće odbilo je tužiteljev argument prema kojem mu je EUIPO trebao dopustiti da, kako bi ispravio utvrđene nepravilnosti, izmijeni prijave za registraciju predmetnog žiga s obzirom na to da pravilo 9. Uredbe br. 2868/95 ne može biti pravna osnova za to.
Zahtjevi stranaka
Tužitelj, kojeg podupire udruženje Marques (u daljnjem tekstu: udruženje intervenijent), od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijane odluke;
–
ove predmete vrati EUIPO‑u radi ispitivanja na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 3. Uredbe 2017/1001);
–
EUIPO‑u i intervenijentu naloži snošenje troškova.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbe;
–
tužitelju naloži snošenje troškova.
Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbe;
–
tužitelju naloži snošenje troškova, uključujući i njegovih.
Pravo
U prilog svojih tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 te načela proporcionalnosti i jednakog postupanja, a drugi na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 te načela proporcionalnosti i jednakog postupanja
Na prvom mjestu, tužitelj, kojeg podupire udruženje intervenijent, smatra da su sporni žigovi u skladu sa zahtjevima predviđenima u članku 4. Uredbe br. 207/2009 i da je žalbeno vijeće prestrogo protumačilo presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), što ima za posljedicu neproporcionalno i diskriminirajuće postupanje samo prema žigovima koji se sastoje od boje kao takve u odnosu na druge vrste žigova. Tužitelj smatra da se ta presuda ne primjenjuje na registraciju žigova kao što su sporni žigovi. Kao prvo, ona se primjenjuje samo na prijave za registraciju kombinacija boja kao takvih koje sadržavaju opis u kojem se izričito traži zaštita „u svim mogućim oblicima”, što je suprotno opisu spornih žigova. Kao drugo, u verziji jezika postupka, to jest u njemačkoj verziji, u točki 34. te presude, u kojoj se koristi izraz „Zusammenstellung”, zabranjena je samo „arbitrarna kombinacija” dviju ili više boja, a ne „postavljanje jedne pored druge”, izraz koji je upotrijebljen u francuskoj verziji, što, s druge strane, upućuje na „preciznu kombinaciju”. Grafički prikaz spornih žigova odnosi se na takvu preciznu kombinaciju, a ne na arbitrarnu kombinaciju.
Na drugom mjestu, žalbeno vijeće zahtijevalo je detaljan opis načina na koji će se boje rabiti na proizvodima, i stoga opis namjeravane uporabe spornih žigova, što je pitanje od značaja za primjenu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 ili članka 15. te uredbe (koji je postao članak 18. Uredbe 2017/1001), dok pitanje usklađenosti registracije znaka kao žiga Europske unije s člankom 4. iste uredbe podrazumijeva
in abstracto
ispitivanje preciznosti grafičkog prikaza. Nadalje, takav opis, kao prvo, ne predstavlja pravni zahtjev i, kao drugo, njime bi predmetni znak stekao svojstvo figurativnog žiga.
Na trećem mjestu, u odnosu na navedeni opis, priznati potrebu postojanja „izričitog” opisa stvarne uporabe žiga koji se sastoji od boje kao takve značilo bi naložiti dodatni uvjet za registraciju žigova te vrste, što, s obzirom na primjenjive propise ili sudsku praksu, ne predstavlja pravni zahtjev za registraciju žiga Europske unije, a što se ne zahtijeva ni za druge vrste „netradicionalnih žigova”, kao što su trodimenzionalni žigovi ili zvučni žigovi, ili za tradicionalne figurativne ili verbalne žigove i što se nikada nije zahtijevalo u EUIPO‑ovim ranijim odlukama ili u sudskoj praksi. Stoga je žalbeno vijeće povrijedilo i načela proporcionalnosti i jednakog postupanja u odnosu na različite vrste žigova.
Naime, za potrebe registracije žiga Europske unije koji se sastoji od kombinacije boja kao takvih, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 207/2009, dovoljno je da se u odnosu na takav žig traži zaštita koja se pruža žigu te vrste, da je žig grafički prikazan i da su boje utvrđene upućivanjem na međunarodno priznate kodove za identifikaciju boja. Pravilo „ono što vidite je ono što dobivate” vizualno izražava ostale parametre potrebne za identifikaciju predmetnog žiga.
EUIPO i intervenijent osporavaju te prigovore.
Uvodno valja navesti da se različiti prigovori istaknuti u okviru prvog tužbenog razloga mogu u biti razvrstati u tri dijela tužbenog razloga, od kojih se prvi dio temelji na povredi članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, drugi na povredi načela jednakog postupanja i treći na povredi načela proporcionalnosti.
Prvi dio, koji se temelji na povredi članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009
U skladu s člankom 4. Uredbe br. 207/2009, žig Europske unije može se sastojati od bilo kakvih znakova, osobito riječi, uključujući osobna imena, crteže, slova, brojke, oblik proizvoda ili pakiranje proizvoda, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugih poduzetnika.
U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati kao žig Europske unije znakovi koji nisu u skladu sa zahtjevima iz članka 4. te uredbe.
Iz sudske prakse proizlazi da, kako bi predstavljale žig Europske unije u smislu članka 4. Uredbe br. 207/2009, boje ili kombinacije boja moraju udovoljavati trima uvjetima. Kao prvo, mora se raditi o znaku. Kao drugo, taj znak se mora moći grafički prikazati. Kao treće, taj znak mora biti prikladan za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika (vidjeti analogijom presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
22.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to Sud već presudio, boje su samo obično svojstvo stvari. Čak i u posebnom području trgovine, boje i kombinacije boja rabe se općenito zbog svojeg privlačnog i dekorativnog svojstva, i pritom im se ne daje nikakvo značenje. Ne može se međutim isključiti da boje ili kombinacije boja mogu, u odnosu na proizvod ili uslugu, predstavljati znak (vidjeti presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu).
Za potrebe primjene članka 4. Uredbe br. 207/2009 treba utvrditi da se, u kontekstu u kojem se koriste, boje ili kombinacije boja čija je registracija zatražena stvarno pojavljuju kao znak. Smisao tog zahtjeva je osobito da se spriječi da se pravo u području žigova zlouporabi kako bi se ostvarila neopravdana konkurentska prednost (vidjeti analogijom presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
24.
).
Nadalje, u odnosu na zahtjev da se znak može grafički prikazati, u smislu članka 4. Uredbe br. 207/2009, iz sudske prakse proizlazi da grafički prikaz mora omogućavati vizualno prikazivanje znaka, posebno putem figura, linija ili slova, tako da se može točno identificirati (vidjeti analogijom presudu od 12. prosinca 2002., Sieckmann,
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
, t.
46.
).
Osim toga, kako bi ispunio svoju funkciju, grafički prikaz, u smislu članka 4. Uredbe br. 207/2009, mora biti jasan, precizan, sam po sebi potpun, lako dostupan, razumljiv, postojan i objektivan (vidjeti analogijom presudu od 12. prosinca 2002., Sieckmann,
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
, t.
47.
do
55.
).
Takvo tumačenje nalaže dobro funkcioniranje sustava registracije žigova Europske unije. Zahtjev grafičkog prikaza služi osobito definiranju samog žiga kako bi se utvrdio točan predmet zaštite koju registrirani žig pruža svojem nositelju. Naime, cilj je registracije žiga u javnom registru učiniti ga dostupnim nadležnim tijelima i javnosti, a posebice gospodarskim subjektima. S jedne strane, nadležna tijela moraju jasno i precizno poznavati narav znakova od kojih se sastoji žig kako bi bila u mogućnosti ispuniti svoje obveze glede prethodnog ispitivanja prijava za registraciju, kao i objave i održavanja odgovarajućeg i preciznog registra žigova. S druge strane, gospodarski subjekti moraju imati mogućnost upoznati se jasno i precizno s registracijama ili prijavama za registraciju svojih postojećih ili mogućih konkurenata, a time i dobiti relevantne informacije o pravima trećih osoba (vidjeti analogijom presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
26.
do
30.
).
U tim okolnostima, kako bi ispunio svoju ulogu registriranog žiga Europske unije, znak mora biti predmet preciznog, ustaljenog i postojanog opažanja koje jamči funkciju oznake podrijetla navedenog žiga (vidjeti presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
31.
i
32.
).
U odnosu na žigove koji se sastoje od boje kao takve Sud je presudio da uzorak boje sam po sebi ne predstavlja grafički prikaz u smislu članka 4. Uredbe br. 207/2009. S druge strane, verbalni opis boje, budući da je sastavljen od riječi, koje su pak sastavljene od slova, predstavlja njezin grafički prikaz, pod uvjetom da ispunjava uvjete navedene u točkama 44. i 45. ove presude (vidjeti analogijom presudu od 6. svibnja 2003., Libertel,
C‑104/01
,
EU:C:2003:244
, t.
33.
do
35.
).
U odnosu na žigove koji se sastoje od kombinacije dviju ili više boja kao takvih, Sud je pojasnio da, kako bi ispunio uvjete navedene u točkama 44. i 45. ove presude, grafički prikaz dviju ili više boja prikazanih na apstraktan način, koje nemaju obrisa, mora sadržavati sustavni raspored u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način. Jednostavno postavljanje dviju ili više boja jedne pored druge, koje nemaju ni oblik ni obris ili navođenje dviju ili više boja „u svim mogućim oblicima”, ne odražava preciznost i jednoobraznost koje se zahtijevaju člankom 4. Uredbe br. 207/2009. Naime, takvi prikazi dopuštaju veći broj različitih kombinacija koje potrošaču ne omogućuju da razumije i zapamti posebnu kombinaciju koju bi mogao koristiti kako bi sa sigurnošću ponovio doživljaj kupovine, niti dopuštaju nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da utvrde doseg zaštićenih prava nositelja žiga (vidjeti analogijom presudu od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, t.
33.
do
35.
).
S obzirom na prethodna razmatranja, treba ispitati sadržavaju li pobijane odluke pogreške u ocjeni.
U ovom slučaju žalbeno vijeće je, u točki 53. pobijane odluke u predmetu T‑101/15 i u točki 52. pobijane odluke u predmetu T‑102/15, potvrdilo odluke Odjela za poništaje kojima se sporni žigovi proglašavaju ništavima na temelju članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 s obzirom na to da ih se nije moglo smatrati dovoljno preciznima. Žalbeno vijeće utemeljilo je svoj zaključak na zajedničkoj analizi grafičkog prikaza i opisa koji prati svaki od spornih žigova. Budući da je, osim naznake dviju boja, opis bio ograničen na navođenje određenog omjera između tih boja, žalbeno vijeće je smatralo da samo navođenje tog omjera dopušta da se dvije boje rasporede prema većem broju različitih kombinacija i da stoga boje nisu uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način, kako se to zahtijeva člankom 4. Uredbe br. 207/2009, kako je protumačen u presudi od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Na prvom mjestu, tužitelj, kojeg podupire udruženje intervenijent, u biti ističe da je tumačenje presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), koje je dalo žalbeno vijeće, pogrešno, kao i način na koji ga je ono primijenilo u ovom slučaju.
Posebno, tužitelj smatra da se presuda od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), primjenjuje samo na grafički prikaz koji se sastoji od jednostavne arbitrarne i neodređene „kombinacije” boja te da se ne odnosi na slučaj postavljanja boja jedne pored druge, koje ne predstavlja jednostavnu „kombinaciju” u smislu navedene presude. Nadalje, ta se presuda uglavnom odnosi na pitanje zaštite dviju boja „u svim mogućim oblicima”. Stoga izraz „ili”, upotrijebljen u točki 34. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), treba ispitati s obzirom na izraz „u svim mogućim oblicima”. Iz toga proizlazi da postavljanje dviju boja jedne pored druge, popraćeno prikladnim navođenjem njihova odnosa, izraženog u postocima, ne znači da grafički prikaz nije precizan ili jasan, osim ako ti parametri nisu očito dovedeni u pitanje u istovremeno podnesenom opisu. Ta dva elementa treba stoga ocijeniti zajedno. Sporni žigovi ne sastoje se od jednostavne kombinacije boja i njihovom prijavom za registraciju ne traži se zaštita „u svim mogućim oblicima”. Navedenu presudu ne treba dakle primijeniti u ovom slučaju.
Udruženje intervenijent smatra da se presuda od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), primjenjuje na dvije vrste grafičkih prikaza: s jedne strane, na znakove koji se sastoje od jednostavnog postavljanja dviju ili više boja jedne pored druge (što treba smatrati „jednostavnom kombinacijom”), koje nemaju ni oblik ni obris, i, s druge strane, na znakove koji se sastoje od dviju ili više boja za koje je određeno da se prikazuju „u svim mogućim oblicima”. Točka 34. navedene presude odnosi se dakle na dvije alternativne situacije, a sporni žigovi ne ulaze ni u jednu od njih.
Argumentaciju tužitelja i udruženja intervenijenta u odnosu na doseg presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), treba odbiti zato što se temelji na pogrešnom tumačenju navedene presude.
Naime, točke 33. do 35. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), navedene u točki 47. ove presude, treba tumačiti zajedno i u skladu s načelima koja su razrađena u točkama 24. i 26. do 30. te presude, navedenima u točkama 41. i 44. ove presude.
Iz tog tumačenja proizlazi da, kako bi se točno utvrdio predmet zaštite koju pruža žig Europske unije koji se sastoji od kombinacije boja kao takvih, potonje moraju biti prikazane prema posebnom rasporedu ili shemi, u kojoj su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način, i to kako bi se spriječilo postojanje većeg broja njihovih različitih kombinacija koji ne omogućuje potrošaču da razumije i zapamti posebnu kombinaciju, kao što je to Sud pojasnio u točki 35. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Taj uvjet u skladu je, kao prvo, s potrebom da žig ispuni svoju funkciju oznake podrijetla tako da ga potrošači mogu opaziti i prepoznati kada je istaknut na proizvodima, imajući u vidu činjenicu da su boje samo obično svojstvo stvari te se općenito rabe zbog svojeg privlačnog i dekorativnog karaktera, a da im se pritom ne daje nikakvo značenje, kao drugo, sa zahtjevom pravne sigurnosti, u tom smislu da omogućuje nadležnim tijelima i gospodarskim subjektima da jasno i precizno upoznaju narav znakova od kojih se žig sastoji kao i prava trećih osoba, i, kao treće, sa zahtjevom da se spriječi da se neopravdano ograniči dostupnost boja u poslovnoj praksi, stvarajući monopole u korist samo jednog poduzetnika.
Stoga valja ispitati dopuštaju li sporni žigovi veći broj različitih kombinacija dviju predmetnih boja u smislu točke 35. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Grafički prikaz spornih žigova sastoji se od okomitog postavljanja dviju boja, plave i srebrne, jedne pored druge, u omjeru od 50 % – 50 %. Taj grafički prikaz popraćen je opisom koji je u oba slučaja različit. U opisu koji prati prvi sporni žig, koji je predmet postupka T‑101/15, dvije boje utvrđene su upućivanjem na međunarodno priznati kod za identifikaciju boja „RAL” te se pojašnjava da su njihovi omjeri „otprilike 50 % – 50 %”. U opisu koji se odnosi na drugi sporni žig, koji je predmet postupka T‑102/15, dvije boje utvrđene su upućivanjem na međunarodno priznati kod za identifikaciju boja „Pantone” te se pojašnjava da će se boje „primjenjivati u jednakim omjerima, postavljene jedna pored druge”.
Međutim, valja navesti, s jedne strane, da je žalbeno vijeće osnovano utvrdilo da je grafički prikaz spornih žigova predstavljao jednostavno postavljanje dviju boja jedne pored druge koje nemaju ni oblik ni obris, koje dopušta veći broj različitih kombinacija dviju boja.
S druge strane, valja navesti da je žalbeno vijeće također pravilno zaključilo da opisi koji prate grafički prikaz svakog od spornih žigova nisu pridonijeli dodatnom pojašnjenju sustavnog rasporeda, u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način, i zabranjivanju većeg broja različitih kombinacija tih boja, kao što je to zatraženo presudom od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Njegovi zaključci nisu dovedeni u pitanje različitim argumentima tužitelja, kojeg podupire udruženje intervenijent.
Kao prvo, valja kao bespredmetne odbiti argumente tužitelja i udruženja intervenijenta koji se odnose na tumačenje izraza „Zusammenstellung” u različitim jezičnim verzijama točke 34. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), s obzirom na to da izraz „postavljanje jedne pored druge”, iako se njime ne upućuje ni na koju arbitrarnu kombinaciju, kako to smatraju tužitelj i udruženje intervenijent, ne predstavlja nužno sustavni raspored u smislu točke 33. presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
). Naime, iako je točno da postavljanje jedne pored druge ukazuje na izravan spoj dviju ili više boja, smještenih jedne uz drugu, taj se spoj može prikazati u većem broju različitih rasporeda. Navedeno postavljanje boja jedne pored druge može dakle biti izvedeno u različitim oblicima, koji stvaraju različite slike i sheme, a da su pritom poštovani „omjeri od otprilike 50 % – 50 %” ili „jednaki omjeri”.
Naznakom omjera u opisu spornih žigova dodaje se samo informacija prema kojoj će zauzimanje prostora dvjema bojama, neovisno o obliku u kojem se pojavljuje postavljanje boja jedne pored druge, biti takvo da će se svakom bojom zauzeti polovica prostora. Iz toga proizlazi da valja također odbiti tumačenje presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), koje predlaže tužitelj, kojeg podupire udruženje intervenijent, prema kojemu je preciznost u pogledu omjera ili odnosa između različitih boja dovoljna kako bi se ispunio zahtjev za sustavan raspored, kakav je onaj koji se navodi u navedenoj presudi.
Naime, raspored dviju boja može biti takav da nije unaprijed određen ni jednoobrazan, ne samo zbog različitih omjera tih boja, već također zbog različitog položaja tih boja u prostoru koje se pojavljuju u istim omjerima.
Kao drugo, valja odbiti navod udruženja intervenijenta, prema kojem okomito postavljanje dviju traka boja jedne pored druge, plave na lijevoj, a srebrne na desnoj strani, u približno istim omjerima predstavlja jedini sustavni raspored u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način. Naime, u točkama 54. do 60. ove presude navedeno je da, u ovom slučaju, grafički prikaz dviju boja koje su postavljene jedna pored druge, koji je popraćen naznakom njihovih omjera u postocima, nije dovoljan za utvrđenje njihova sustavnog rasporeda. Valja, osim toga, naglasiti da je tužitelj uz svoje prijave za registraciju, koje se temelje na razlikovnom karakteru stečenom uporabom spornih žigova, priložio dokaze o tome da ih primjenjuje na način koji znatno odstupa od okomitog postavljanja dviju boja jedne pored druge, koje proizlazi iz grafičkog prikaza sadržanog u navedenim prijavama.
Sâm tužitelj dakle smatra da sporni žigovi, koji se sastoje od boje
per se
i koji su definirani na apstraktan način, pružaju zaštitu koja pokriva različite rasporede plave i srebrne boje, a ne samo raspored koji se sastoji od dviju jednakih okomitih traka, jedne plave na lijevoj strani i druge srebrne na desnoj, kako to tvrdi udruženje intervenijent. Tužitelj stoga priznaje da grafički prikaz spornih žigova, poput onog registriranog, dopušta veći broj primjena koje nisu unaprijed određene ni jednoobrazne.
Upravo se takav ishod želi spriječiti presudom od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), kad je to nespojivo s ciljevima na kojima se temelji članak 4. Uredbe br. 207/2009, navedenima u točkama 41. i 44. ove presude, koji se sastoje u tome da se osigura funkcija žiga i mogućnost da potrošači razumiju, prepoznaju i zapamte žig, što podrazumijeva da se žig vizualno pojavljuje onako kako je registriran.
Kao treće, ako je, kako to smatra udruženje intervenijent, za osiguranje preciznosti i jednoobraznosti koje se zahtijevaju člankom 4. Uredbe br. 207/2009 dovoljno primijeniti pravilo „ono što vidite je ono što dobivate”, trebalo bi iz toga zaključiti da okomito postavljanje dviju jednakih traka, jedne pored druge, plave na lijevoj strani i srebrne na desnoj, predstavlja jedini raspored koji je predmet zaštite koju pruža registracija spornih žigova. Međutim, kako to proizlazi iz točke 65. ove presude, to ne može biti tako.
Suprotno tomu, upravo primjena tog pravila nalaže da samo grafički prikaz, poput onog za koji je zatražena registracija i koji je vidljiv („ono što vidite”), bude predmet zaštite koju pružaju sporni žigovi („ono što dobivate”). U tom smislu presuda od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), doprinosi pojašnjavanju praktičnih posljedica tog pravila u odnosu na uvjete za registraciju žigova koji se sastoje od boje kao takve.
Kao četvrto, u ovom slučaju, primjena presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), od strane žalbenog vijeća, suprotno onome što smatraju tužitelj i udruženje intervenijent, ne znači da se poriče postojanje ili mogućnost registracije te vrste žigova protivno članku 4. Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Zajednice i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice te o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EZ) br. 2869/95 o pristojbama koje se plaćaju Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (
SL 2015., L 341, str. 21
.), prema kojemu se Žig Europske unije može sastojati od bilo kakvih znakova, osobito riječi, uključujući osobna imena, ili od crteža, slova, brojki, boja, oblika proizvoda ili pakiranja proizvoda, ili zvukova, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za, s jedne strane, razlikovanje proizvoda ili usluga jednoga poduzetnika od proizvoda ili usluga drugih poduzetnika i, s druge strane, prikazivanje u registru žigova Europske unije na način koji omogućuje nadležnim tijelima i javnosti da odrede točan i jasan predmet zaštite koja je pružena njihovu nositelju. Uostalom, ta će se uredba primjenjivati tek od 1. listopada 2017.
Naime, u tu svrhu dovoljno je da nositelj žiga podnese grafički prikaz žiga koji precizno odgovara predmetu zaštite koju želi ostvariti. S druge strane, zabranjeno mu je podnijeti grafički prikaz kojim se želi ostvariti šira zaštita od one koju pruža navedeni prikaz ili koja mu ne odgovara, izravno kršeći pravilo „ono što vidite je ono što dobivate”.
Kao peto, temeljeći svoju odluku na mišljenju savjetnika, tužitelj je priznao da je valjani cilj opisa znaka taj da u praksi jamči ujednačenu reprodukciju žiga, dopuštajući time eventualne i neizbježne „neznatne razlike” prilikom poslovne primjene znaka. Međutim, u ovom slučaju valja naglasiti da razlike između spornih žigova, poput onih koje su prikazane i opisane, i načina na koji se primjenjuju nisu neznatne s obzirom na to da postavljanje dviju jednakih okomitih traka jedne pored druge, one plave boje na lijevoj i one srebrne na desnoj strani, nije ni na koji način istaknuto na tužiteljevim proizvodima.
Kao šesto, tužitelj i udruženje intervenijent smatraju da bi zahtijevanje opisa sustavnog rasporeda boja obuhvaćenih žigom koji se sastoji od kombinacije boja kao takvih, u biti, dovelo do poništavanja razlike između žigova koji se sastoje od boje kao takve i figurativnih žigova.
Taj prigovor ne može se prihvatiti. Naime, čak i ako prikaz ili precizni opis rasporeda boja doprinose približavanju žiga koji se sastoji od boje kao takve figurativnom žigu, predmet zaštite koju pružaju te dvije kategorije žiga i dalje je različit.
Osim toga, kao što to pravilno naglašava intervenijent, žig koji se sastoji od boje kao takve može se isticati, bez obrisâ, na svim površinama proizvoda na koje se postavlja, neovisno o njihovu obliku ili pakiranju, što nije slučaj za figurativne žigove (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2015., Enercon/OHIM (Gradacija pet nijansi zelene boje),
T‑655/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:49
, t.
16.
). Poduzetnik će dakle uvijek imati interesa registrirati žig koji se sastoji od boje, imajući u vidu širu zaštitu koju pruža ta vrsta žigova u odnosu na onu koju pruža figurativni žig.
Na drugom mjestu, tužitelj ističe, kao prvo, da obveza prilaganja izričitog opisa, kako je to Žalbeno vijeće navelo u točki 50. pobijane odluke u predmetu T‑101/15 i u točki 49. pobijane odluke u predmetu T‑102/15, ne proizlazi ni iz primjenjivih propisa ni iz sudske prakse, kao drugo, da se u sudskoj praksi nije nikada smatralo da predmet tog opisa mora biti stvarna uporaba koju će imati predmetni žig i, kao treće, da takav zahtjev, koji se primjenjuje samo na žigove koji se sastoje od boje kao takve, dovodi do povrede načela jednakog postupanja. Žalbeno vijeće uspostavilo je tako dodatni uvjet za registraciju samo u odnosu na žigove koji se sastoje od boje kao takve, koji nije predviđen člankom 4. Uredbe br. 207/2009.
Uvodno, valja pojasniti da žalbeno vijeće u pobijanim odlukama nije tvrdilo da postoji obveza prilaganja izričitog opisa žiga za koji je podnesena prijava za registraciju. Samo je navelo da je „u ovom slučaju” bio potreban izričit opis.
U odnosu na pitanje je li žalbeno vijeće moglo osnovano smatrati da je izričit opis spornih žigova bio potreban u ovom slučaju, kao prvo, valja podsjetiti da je u pravilu 3. stavku 3. Uredbe br. 2868/95 predviđeno da prijava za registraciju „može sadržavati opis [žiga]”.
Kako je to žalbeno vijeće pravilno istaknulo u točki 48. pobijanih odluka, jednom kad je opis sadržan u prijavi za registraciju, valja ga ispitati zajedno s grafičkim prikazom.
Nadalje, kako je to žalbeno vijeće osnovano naglasilo u točki 43. pobijanih odluka, iz presude od 6. svibnja 2003., Libertel (
C‑104/01
,
EU:C:2003:244
), proizlazi da opis znaka može biti potreban za ispunjenje zahtjevâ iz članka 4. Uredbe br. 207/2009.
Isto osobito vrijedi kada sustavni raspored u kojem su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način ne proizlazi iz grafičkog prikaza i kada potonji ne omogućuje da se jasno utvrdi predmet zaštite, kao što je to navedeno u točki 59. ove presude.
Slijedom navedenog, žalbeno vijeće pravilno je smatralo, u točki 50. pobijane odluke u predmetu T‑101/15 i u točki 49. pobijane odluke u predmetu T‑102/15, da je u ovom slučaju bilo potrebno prilaganje izričitog opisa sustavnog rasporeda u kojemu su boje uključene na jednoobrazan i unaprijed određen način.
Kao drugo, također treba odbiti tužiteljev prigovor prema kojem je žalbeno vijeće zahtijevalo da predmet opisa bude stvarna uporaba koju će imati predmetni žig.
U tom pogledu, iako se u točki 48. pobijanih odluka upućuje na „doseg” zaštite koju pruža znak, pojam koji se za potrebe članka 7. stavka 3. ili članka 15. Uredbe br. 207/2009 općenito ispituje u okviru ocjene relevantne uporabe u ovom slučaju treba taj izraz, kako je korišten u pobijanim odlukama, shvatiti tako da upućuje na „predmet” zaštite koju pruža žig Europske unije, kao što je to EUIPO potvrdio na raspravi.
Naime, zahtjev da žig koji se sastoji od kombinacije dviju ili više boja odražava sustavni raspored u kojemu su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način nije istovjetan zahtjevu da se definira stvarna uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju. Međutim, apstraktna narav takvog žiga i ograničena inherentna sposobnost boja da odraze ikakvo precizno značenje i da na taj način upute na komercijalni izvor proizvoda ili usluge zahtijevaju da se predmet zaštite koju pruža predmetni žig definira s prikladnim stupnjem preciznosti. Žigovi koji se sastoje od boje kao takve razlikuju se tako od drugih vrsta žigova koji su, po naravi stvari, precizniji i mogu bolje odraziti određeno značenje. Stoga, uzimajući u obzir narav i inherentne odlike žigova koji se sastoje od boje kao takve, zahtjev da predmet zaštite koju pružaju takvi žigovi bude definiran s prikladnim stupnjem preciznosti ne može predstavljati povredu načela jednakosti.
Kao treće, u odnosu na navodnu povredu načela jednakog postupanja, potrebno je dodati da žigovi koji se sastoje od boje kao takve nisu ograničeni ni prostorno ni oblikom, za razliku od trodimenzionalnih žigova, ni obrisima, suprotno figurativnim žigovima, te se njihov vanjski oblik pojavljuje vizualno, a ne zvučno ili slovima, kao što je to kod zvučnih ili verbalnih žigova.
Kod kombinacije boja jedini mogući prostorni razmještaj boja bez obrisa je postavljanje boja jedne pored druge prema različitom rasporedu. Stoga su jedina pojašnjenja koja se mogu dati specifične nijanse odnosnih boja i omjeri u kojima su boje postavljene jedne u odnosu na druge. Posljedica takvog prikaza je previše širok predmet zaštite koju pruža žig, koji se ne može uskladiti sa zahtjevom dostupnosti boja i koji se, slijedom navedenog, treba pojasniti prilikom podnošenja prijave za registraciju, s obzirom na sustavni raspored u kojem su boje uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način.
Osim toga, kao što je to žalbeno vijeće pravilno navelo u točki 51. pobijane odluke u predmetu T‑101/15 i u točki 50. pobijane odluke u predmetu T‑102/15, iz presude od 12. prosinca 2002., Sieckmann (
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
), proizlazi da zahtjev da znak mora biti jasan, precizan, sam po sebi potpun, lako dostupan, razumljiv, postojan i objektivan treba ocjenjivati pojedinačno za svaku kategoriju žigova, s obzirom na njegovu narav i inherentne odlike.
Iz svega navedenog proizlazi da žalbeno vijeće nije pogriješilo zato što je, u točkama 48., 49. i 51. pobijane odluke u predmetu T‑101/15 i u točkama 48. i 50. pobijane odluke u predmetu T‑102/15, smatralo da sama naznaka omjera dviju boja, plave i srebrne, dopušta raspoređivanje tih boja prema većem broju različitih kombinacija i da stoga ne predstavlja sustavni raspored u kojem su one uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način s obzirom na to da stvara vrlo različit ukupni dojam i sprječava potrošače da sa sigurnošću ponove doživljaj kupovine. Ono je stoga osnovano zaključilo da se grafički prikaz dostavljen u ovom slučaju, koji je popraćen opisom u kojemu se ukazuje samo na omjere dviju boja, ne može smatrati dovoljno preciznim te da je sporni žig registriran protivno članku 7. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009.
Nadalje, kao što je to žalbeno vijeće pravilno navelo u točki 49. pobijane odluke u predmetu T‑101/15, taj zaključak vrijedi za oba sporna žiga. Naime, izraz „otprilike”, koji je sadržan u opisu prvog spornog žiga, samo pojačava nepreciznost grafičkog prikaza, koji je istovjetan za oba sporna žiga i koji dopušta različite rasporede dviju predmetnih boja, s obzirom na to da je popraćen opisom koji ne sadržava pojašnjenja koja omogućuju zaključak o tome da postoji samo jedan raspored boja u kojem su one uključene na unaprijed određen i jednoobrazan način.
Prema tome, prvi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti u cijelosti.
Drugi dio, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja
Uvodno valja pojasniti da se tužitelj ne poziva izrijekom na povredu načela jednakog postupanja u okviru svoje tužbe, nego samo u okviru replike, i to pozivanjem na argumente navedene u mišljenju savjetnika, kao i u okviru svojih očitovanja na intervencijski podnesak udruženja intervenijenta, u točkama koje se odnose na načelo proporcionalnosti.
Međutim, izričito upućivanje na načelo jednakog postupanja koje je sadržano u replici u biti je samo formalizacija prigovora koji je već istaknut u tužbi.
U ovom slučaju tužitelj osobito ističe, s jedne strane, da potreba da se prilikom podnošenja prijave za registraciju opiše način na koji se predmet žiga u stvarnosti primjenjuje na predmetne proizvode ili usluge ne postoji za druge kategorije žiga, poput trodimenzionalnih, zvučnih ili verbalnih žigova. S druge strane, taj zahtjev podrazumijeva različito postupanje sa spornim žigovima u odnosu na EUIPO‑ovu raniju praksu i na sudsku praksu Općeg suda u području žigova koji se sastoje od boje kao takve.
Načelo jednakog postupanja, zaštićeno u pravu Unije, propisuje da se u usporedivim situacijama postupa na isti način. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, diskriminacija može nastati samo kod primjene različitih pravila na usporedive situacije ili primjene istog pravila na različite situacije (vidjeti presudu od 10. svibnja 2012., Komisija/Estonija,
C‑39/10
,
EU:C:2012:282
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, na prvom mjestu, u odnosu na usporedbu s drugim vrstama žigova, kao što je to analizirano u točkama 85. do 88. ove presude, iz naravi žiga koji se sastoji od kombinacije boja kao takvih, koje nemaju obrise ni oblik, proizlazi da, kako bi točno određen predmet zaštite tog žiga bio jasan i kako bi ga mogli opaziti potrošači i gospodarski subjekti te kako bi ispunio svoju bitnu funkciju oznake podrijetla, ne dajući pritom neproporcionalnu konkurentsku prednost, njegov grafički prikaz ili opis koji ga prati mora prikazati precizne nijanse predmetnih boja, njihove omjere i njihov raspored u prostoru. Taj stupanj preciznosti traži se zbog inherentno manje precizne naravi žigova koji se sastoje od boje kao takve, koja ih razlikuje od drugih vrsta žigova. Stoga je različito postupanje opravdano s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 95. ove presude.
Na drugom mjestu, u odnosu na usporedbu s EUIPO‑ovom ranijom praksom koja se odnosi na žigove koji se sastoje od boje kao takve, dovoljno je podsjetiti na to da se odluke o registraciji znaka kao žiga Europske unije koje žalbeno vijeće mora donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 donose na temelju ograničenih ovlaštenja, a ne diskrecijskih ovlasti. Prema tome, zakonitost odluka žalbenih vijeća mora se ocjenjivati samo na temelju te uredbe, kako je tumači sud, a ne na temelju ranije prakse navedenih vijeća (presuda od 15. rujna 2005., BioID/OHIM,
C‑37/03 P
,
EU:C:2005:547
, t.
47.
).
Točno je da je, imajući u vidu načela jednakog postupanja i dobre uprave, presuđeno da EUIPO u okviru izvođenja dokaza povodom prijave za registraciju žiga Europske unije mora uzeti u obzir odluke koje su već donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način (presuda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, t.
74.
).
Međutim, ta načela moraju biti usklađena s poštovanjem zakonitosti. Slijedom toga, osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga Europske unije ne bi se mogla u svoju korist pozvati na moguću nezakonitost koja je počinjena u prilog drugomu kako bi ishodila istovjetnu odluku (presuda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, t.
75.
i
76.
).
U ovom slučaju, kao prvo, tužitelj se poziva na EUIPO‑ove smjernice, prema kojima: „kod prijavljivanja kombinacije boja
per se
, u podnesenom zahtjevu za grafički prikaz treba odvojiti predmetne boje radi utvrđivanja dometa prava za koje se podnosi prijava (
what you see is what you get
– ono što vidite je ono što dobivate). Grafički prikaz treba jasno ukazivati na omjer i položaj raznih boja, sustavno slažući i povezujući boje na unaprijed određen i jednoobrazan način”. Iz toga zaključuje da je u EUIPO‑voj praksi predviđena analiza prijava za registraciju žigova koji se sastoje od boje kao takve na temelju pravila „ono što vidite je ono što dobivate”.
U tom pogledu se nikakva povreda te prakse ne može istaknuti u ovom slučaju. Naime, iz točke 69. ove presude proizlazi da se zahtjev za sustavni raspored, kako je utvrđen u presudi od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), ni u čemu ne protivi navedenom pravilu. Suprotno tomu, valja naglasiti da takav zahtjev izravno proizlazi iz teksta točke EUIPO‑ovih smjernica na koje se tužitelj poziva.
Kao drugo, tužitelj se poziva na EUIPO‑ovu praksu nakon donošenja presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), iz koje proizlazi da ona, na temelju pravila „ono što vidite je ono što dobivate”, dopušta prijave za registraciju žigova Europske unije koji se sastoje od kombinacija boja kao takvih i koji su slični spornim žigovima, kao i na usvajanja tih zahtjeva u nekim odlukama žalbenog vijeća.
U tom pogledu, kao što je to već navedeno u točki 99. ove presude, tužitelj se ne bi mogao u svoju korist pozvati na moguću nezakonitost koja je počinjena u prilog drugomu (vidjeti također, u tom smislu, presudu od 22. ožujka 2017., Intercontinental Exchange Holdings/EUIPO (BRENT INDEX),
T‑430/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:198
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Kao treće, tužitelj smatra da Opći sud nije nikada presudio da je u prijavi za registraciju potrebno navesti točan raspored boja kako se rabe na proizvodima. Poziva se osobito na presude od 28. listopada 2009., BCS/OHIM – Deere (Kombinacija zelene i žute boje) (
T‑137/08
,
EU:T:2009:417
), od 12. studenoga 2010., Deutsche Bahn/OHIM (Vodoravna kombinacija sive i crvene boje) (
T‑404/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:466
), od 12. studenoga 2010., Deutsche Bahn/OHIM (Okomita kombinacija sive i crvene boje) (
T‑405/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:467
), i od 28. siječnja 2015., Gradacija pet nijansi zelene boje (
T‑655/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:49
).
U tom pogledu dovoljno je navesti da se presude na koje se tužitelj pozvao ne odnose na povredu članka 4. i članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, tako da Opći sud nije bio dužan donijeti odluku glede pitanja zahtjevâ jasnoće i preciznosti predmetnih znakova.
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti drugi dio prvog tužbenog razloga.
Treći dio, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti
U odnosu na taj dio prvog tužbenog razloga valja navesti da se tužitelj, u okviru svoje tužbe, izrijekom ne poziva na povredu načela proporcionalnosti, već na nju upućuje prvi puta u okviru svoje replike. U tom pogledu, suprotno onome što smatra EUIPO, taj dio prvog tužbenog razloga valja dopustiti. Naime, u odnosu na prigovor koji je prvi puta iznesen u stadiju replike, valja podsjetiti da iz članka 76. točke (d) u vezi s člankom 84. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda proizlazi da tužba kojom se pokreće postupak mora sadržavati predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga te da je tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Međutim, razlog koji predstavlja proširenje onog razloga koji je prethodno, na izravan ili neizravan način, iznesen u tužbi kojom se pokreće postupak i koji je s tim razlogom usko povezan treba proglasiti dopuštenim. Slično je rješenje nužno za prigovor iznesen u potporu određenom razlogu.
U ovom slučaju prigovor koji se odnosi na neproporcionalnost posljedica EUIPO‑ove primjene presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), u odnosu na sukladnost grafičkog prikaza žiga koji se sastoji od boje kao takve s člankom 4. Uredbe br. 207/2009, neizravno proizlazi, s jedne strane, iz tužiteljevih navoda o tome da nije potreban izričit opis koji prati grafički prikaz spornih žigova i, s druge strane, iz nepostojanja pravnog zahtjeva u tom smislu, što je već izjavljeno u fazi tužbe.
Iz toga proizlazi da tužbeni razlog koji se odnosi na načelo proporcionalnosti, koji je istaknulo udruženje intervenijent u okviru svojeg intervencijskog podneska, treba također smatrati dopuštenim, na temelju članka 142. stavka 1. Poslovnika.
U odnosu na osnovanost tog tužbenog razloga valja, s jedne strane, pojasniti da se, u dijelu u kojem se njime prigovara različitom postupanju sa žigovima koji se sastoje od boje kao takve u odnosu na druge kategorije žigova, argumenti koje je tužitelj razvio u tom okviru u biti odnose na načelo jednakog postupanja i da se, slijedom toga, moraju odbiti, kako to proizlazi iz točaka 94. do 106. ove presude.
S druge strane, kada je riječ o prigovoru prema kojem tumačenje presude od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), koje predlaže žalbeno vijeće, dovodi do prestroge primjene uvjeta koji se primjenjuju na grafički prikaz žigova koji se sastoje od boje kao takve s obzirom na ciljeve koji se tim uvjetima žele postići kao i do razine zahtjeva koja je nepotrebno visoka, valja podsjetiti da načelo proporcionalnosti zahtijeva da akti institucija Unije ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje zadanih legitimnih ciljeva predmetnog propisa, pri čemu, kad je moguće odabrati između više prikladnih mjera, valja primijeniti onu koja je najmanje ograničavajuća, a prouzročeni nepovoljni učinci ne smiju biti nerazmjerni zadanim ciljevima (presude od 12. srpnja 2001., Jippes i dr.,
C‑189/01
,
EU:C:2001:420
, t.
81.
, i od 22. siječnja 2013., Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
, t.
50.
).
Međutim, kao prvo, kao što je to navedeno u točkama 41., 43. i 44. ove presude, glavni ciljevi koji se žele postići člankom 4. Uredbe br. 207/2009 su, osobito, osigurati funkciju oznake podrijetla žiga Europske unije, što pretpostavlja da on mora biti predmet preciznog, ustaljenog i postojanog opažanja, osigurati pravnu sigurnost, što pretpostavlja definiranje točnog predmeta zaštite koju pruža žig Europske unije za njegova nositelja kao i za nadležna tijela i druge gospodarske subjekte te obraniti javni interes da se neopravdano ne ograničava dostupnost boja i da se pravo Europske unije u području žigova ne zlouporabi kako bi se ostvarila neopravdana konkurentska prednost.
Kao drugo, time što je istaknuo zahtjeve jasnoće i preciznosti koje mora ispuniti žig koji se sastoji od kombinacije boja kao takvih kako bi se spriječio veći broj različitih kombinacija, Sud je proveo odvagivanje proporcionalnosti tog zahtjeva u odnosu na ciljeve koji se žele postići tom odredbom.
Kao treće, proporcionalnost tog zahtjeva, koji moraju ispuniti žigovi koji se sastoje od kombinacije boja kao takvih, izravno proizlazi iz naravi tih žigova, kako je to analizirano u točkama 84. do 86. ove presude. Naime, kako bi se pojasnio točan predmet zaštite koju pruža takav žig, potrebno je da već u fazi prijave za registraciju njegov prikaz bude objektivan i da predstavlja raspored u obliku u kojem će ga potrošač opaziti i zapamtiti.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, valja zaključiti da primjena uvjeta koji se traže presudom od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), u ovom slučaju nije bila neproporcionalna s obzirom na ciljeve koji se žele postići tim uvjetima.
Također, iako je EUIPO pristao zaštiti kombinaciju dviju ili više boja, čime se
de facto
dopušta veći broj različitih kombinacija, taj pristup odgovarao bi pružanju neproporcionalne zaštite s obzirom na cilj koji se želi postići pravom u području žigova, a to je osigurati funkciju oznake podrijetla proizvoda u poslovnoj praksi u interesu potrošača.
Kao četvrto, udruženje intervenijent tvrdi da je povreda načela proporcionalnosti još očitija jer je u novoj Uredbi 2015/2424 napušten zahtjev grafičkog prikaza time što je u Uredbu br. 207/2009 uveden članak 4. točka (b) (koji je postao članak 4. točka (b) Uredbe 2017/1001), u kojem je sada predviđen jednostavan zahtjev da narav znaka bude takva da može biti prikazan „na način koji omogućuje nadležnim tijelima i javnosti da odrede točan i jasan predmet zaštite koja je pružena njihovu nositelju”.
U tom pogledu, iako se članak 4. točka (b) Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424, ne primjenjuje u ovom slučaju, dovoljno je navesti da se takav argument temelji na pogrešnom tumačenju te odredbe. Naime, novi tekst članka 4. Uredbe br. 207/2009, čija je svrha prije svega pojačati pravnu sigurnost, stroži je od starijeg teksta s obzirom na to da izrijekom obuhvaća ciljeve definirane u presudama od 12. prosinca 2002., Sieckmann (
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
), i od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), te je, stoga, u potpunosti u skladu s tom sudskom praksom kao i s njezinom primjenom u pobijanim odlukama žalbenog vijeća.
Nadalje, suprotno onome što smatraju tužitelj i intervenijent, valja navesti da nije ni nemoguće ni neproporcionalno zahtijevati da prijava za registraciju žiga koji se sastoji od kombinacije boja kao takvih bude grafički prikazana ili popraćena opisom koji sadržava sustavni raspored boja u prostoru na način da omogući da se jasno i precizno utvrdi predmet zaštite koju pruža navedeni žig.
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti kao neosnovan treći dio prvog tužbenog razloga koji se odnosi na povredu načela proporcionalnosti i, stoga, prvi tužbeni razlog u cijelosti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja
U okviru ovog tužbenog razloga tužitelj, kojeg podupire udruženje intervenijent, prigovara žalbenom vijeću da je zaključilo, s jedne strane, da to što je ispitivač prihvatio, odnosno predložio, izričaj opisa prilikom podnošenja prijave za registraciju spornih žigova nije dovoljno za stvaranje legitimnih očekivanja i, s druge strane, da EUIPO‑ova ustaljena praksa ili ne postoji ili ne odgovara informacijama na kojima se mogu temeljiti legitimna očekivanja.
Naposljetku, tužitelj smatra da je EUIPO, time što je registrirao sporne žigove na temelju njihova razlikovnog karaktera stečenog uporabom, donio prešutnu odluku o sukladnosti navedenih žigova s člankom 4. Uredbe br. 207/2009.
EUIPO i intervenijent osporavaju te argumente.
Na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, žig Europske unije proglašava se ništavim na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede kad je on registriran protivno odredbama članka 7. iste uredbe.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravo pozvati se na načelo zaštite legitimnih očekivanja ima svaki pojedinac kojemu je neka institucija, dajući mu izričito jamstvo, stvorila utemeljena očekivanja. Takva jamstva predstavljaju – bez obzira na oblik u kojem su dana – detaljne, bezuvjetne i usklađene informacije koje proizlaze iz ovlaštenih i pouzdanih izvora (vidjeti presudu od 5. travnja 2006., Kachakil Amar/OHIM (Uzdužna linija koja završava u trokutu), T‑388/04, neobjavljena, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, ta jamstva moraju biti u skladu s primjenjivim odredbama i normama s obzirom na to da obećanja, koja ne vode računa o tim primjenjivim odredbama prava Unije, nisu takve naravi da stvaraju legitimna očekivanja kod zainteresirane osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2012., Interkobo/OHIM – XXXLutz Marken (my baby),
T‑523/10
,
EU:T:2012:326
, t.
83.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da, kako bi se pozvao na načelo zaštite legitimnih očekivanja, tužitelj mora moći dokazati očekivanja koja se temelje na preciznim jamstvima upravnog tijela koja su takve naravi da mogu izazvati opravdanu zabludu kod stranke koja je postupala u dobroj vjeri i s pažnjom koja se traži od uobičajeno obaviještenog subjekta (vidjeti presudu od 9. rujna 2011., dm‑drogerie markt/OHIM – Distribuciones Mylar (dm),
T‑36/09
,
EU:T:2011:449
, t.
114.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, u točki 29. pobijanih odluka žalbeno vijeće je na prvom mjestu smatralo da se tužitelj ne može pozvati na načelo zaštite legitimnih očekivanja s obzirom na to da prijedlozi opisa ispitivača prilikom podnošenja prijave za registraciju ne predstavljaju precizne, bezuvjetne i usklađene informacije koje mogu kod njega stvoriti osnovana očekivanja u odnosu na valjanost registracije spornih žigova.
Međutim, u odnosu na prvi sporni žig iz spisa proizlazi da je ispitivač od tužiteljeva predstavnika, tijekom telefonskih razgovora koji su obavljeni između 11. kolovoza i 3. rujna 2004., zatražio da pojasni prijavu za registraciju tako da uzme u obzir uvjete za registraciju definirane u presudi od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), a, posebno, da doda informacije koje se odnose na omjere dviju predmetnih boja i način na koji se te boje pojavljuju. Povodom tog zahtjeva ispitivača tužitelj je 11. listopada 2004. podnio opis naveden u točki 3. ove presude te je prvi sporni žig registriran 25. srpnja 2005.
U odnosu na drugi sporni žig, kao što je to navedeno u točkama 11. do 13. ove presude, povodom obavijesti o neispunjavanju formalnih uvjeta koju je izdao ispitivač i u kojoj se traži da se pojasne omjeri u kojima će svaka boja biti primijenjena na proizvode te način na koji će se te boje pojavljivati, tužitelj je dostavio opis u kojem se navodi da će se „boje primjenjivati u jednakim omjerima, jedna pored druge”. Drugi sporni žig registriran je 8. ožujka 2011.
Te činjenice EUIPO nije osporio.
U tom pogledu valja pojasniti, kao što je to EUIPO potvrdio na raspravi, da se u oba slučaja ispitivač ograničio na to da od tužitelja traži da pojasni dostavljeni opis s naznakom omjera dviju odnosnih boja kao i način na koji se one pojavljuju. Pojašnjenja koja je tužitelj dostavio nakon toga su bila prihvaćena. Međutim, to ne znači da je ispitivač, u oba slučaja, pružio precizna, bezuvjetna i usklađena jamstva da ti opisi odgovaraju pravnim zahtjevima predviđenima u članku 4. Uredbe br. 207/2009.
Kao prvo, iako je ispitivač u dva navrata prihvatio oba opisa koji nisu bili u skladu sa zahtjevima definiranima u presudi od 24. lipnja 2004., Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), takve okolnosti ne mogu spriječiti da se sporni žigovi proglase ništavima ako prilikom njihove registracije postoji jedan od apsolutnih razloga za odbijanje predviđen u članku 7. Uredbe br. 207/2009.
Kao drugo, čak i pod pretpostavkom da se informacije koje je dao ispitivač mogu okvalificirati kao precizna i bezuvjetna jamstva, iz sudske prakse navedene u točki 126. ove presude proizlazi da se na takvim jamstvima, ako nisu bila u skladu s primjenjivim odredbama, ne mogu temeljiti legitimna očekivanja.
Kao treće, registracija žiga Europske unije, neovisno o tome je li joj prethodila rasprava o elementima koje treba priložiti kako bi se osigurala pravilnost i potpunost prijave, nositelja navedenog žiga ne može zaštititi od rizika da se potonji žig proglasi ništavim na temelju članka 52. stavka 1. Uredbe br. 207/2009. Naime, iz sudske prakse navedene u točki 126. ove presude proizlazi da zahtjev pravne sigurnosti, koji čini opći interes koji se tom odredbom želi postići, nužno ima prednost pred eventualnim legitimnim očekivanjima i privatnim interesom koji bi nositelj žiga Europske unije mogao eventualno isticati.
Osim toga, cilj članka 52. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 sastoji se upravo u tome da se omogući popravljanje eventualnih pogrešaka koje je ispitivač počinio u trenutku podnošenja prijave za registraciju, neovisno o tome jesu li pogrešci prethodile rasprave s podnositeljem prijave žiga, s obzirom na to da je u oba slučaja izvršena navodno ispravna registracija, a da se pritom ne može isključiti da je se ne proglasi ništavom zbog postojanja apsolutnog razloga za ništavost, kao što to proizlazi iz teksta tog članka.
Na drugom mjestu, žalbeno vijeće je smatralo da tužitelj ne može temeljiti nikakva legitimna očekivanja na EUIPO‑ovoj ranijoj praksi odlučivanja.
U tom pogledu, kao što je to već navedeno u točkama 98. i 99. ove presude, EUIPO je dužan svoje ovlasti izvršavati u skladu s općim načelima prava Unije. Iako, imajući u vidu načelo jednakog postupanja i dobre uprave, EUIPO mora uzeti u obzir odluke koje su već donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način, međutim primjena tih načela treba biti u skladu s poštovanjem načela zakonitosti. Slijedom toga, osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga Europske unije ne može se u svoju korist pozvati na nezakonitost koja je počinjena u prilog drugomu kako bi ishodila istovjetnu odluku. Uostalom, zbog razloga pravne sigurnosti i, točnije, dobre uprave ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito kako bi se izbjegla nevaljana registracija žigova Europske unije. Stoga se takvo ispitivanje mora provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga Europske unije ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri je li predmetni znak obuhvaćen razlogom za odbijanje (vidjeti presudu od 12. prosinca 2014., Comptoir d’Épicure/OHIM – A‑Rosa Akademie (da rosa),
T‑405/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:1072
, t.
63.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga proizlazi da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da se tužitelj ne može s uspjehom pozvati, u prilog navodnoj povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, na EUIPO‑ve ranije odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2014., da rosa,
T‑405/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:1072
, t.
64.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kada je u točki 29. pobijanih odluka navelo da se, prema sudskoj praksi, sama praksa, čak i ako je česta, ne može poistovjetiti s preciznim, bezuvjetnim i usklađenim informacijama u smislu sudske prakse navedene u točki 125. ove presude (vidjeti presudu od 25. ožujka 2009., Anheuser‑Busch/OHIM – Budějovický Budvar (BUDWEISER),
T‑191/07
,
EU:T:2009:83
, t.
49.
i navedenu sudsku praksu).
Također, kao što je to žalbeno vijeće pravilno navelo u točkama 30. do 33. pobijanih odluka, tužitelj se ne može pozvati na ranije odluke EUIPO‑a ili žalbenih vijeća ili na presude suda Unije koje se odnose na žigove Europske unije koji se sastoje od kombinacija boja kao takvih koji sliče spornim žigovima, a koje se temelje isključivo na članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, kako bi dokazao postojanje prakse u odnosu na mogućnost registracije takvih žigova, u smislu članka 4. navedene uredbe.
Naime, činjenica da je ispitivač, žalbeno vijeće ili sud Unije donio odluku samo na temelju nepostojanja razlikovnog karaktera tih žigova ne može dovesti do zaključka da se oni smatraju sukladnima članku 4. Uredbe br. 207/2009. Stoga se ne može smatrati da te odluke predstavljaju praksu prihvaćanja prijava za registraciju žigova te vrste kao žigova Europske unije od strane EUIPO‑a ili suda Unije. Također, valja odbiti tužiteljev argument, prema kojem je EUIPO, time što je registrirao sporne žigove na temelju razlikovnog karaktera stečenog uporabom, donio prešutnu odluku o sukladnosti tih žigova s člankom 4. Uredbe br. 207/2009.
Na trećem mjestu, budući da se udruženje intervenijent poziva na EUIPO‑ove smjernice, već je presuđeno da nema razloga da se smatra da potonje imaju prednost pred propisom Unije koji se primjenjuje u tom području (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2009., BUDWEISER,
T‑191/07
,
EU:T:2009:83
, t.
48.
).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je žalbeno vijeće osnovano zaključilo da se tužitelj ne može s uspjehom pozvati na načelo zaštite legitimnih očekivanja.
Stoga drugi tužbeni razlog treba odbiti. Slijedom toga, tužbu valja odbiti u cijelosti, i pritom nije potrebno donijeti odluku o dopuštenosti druge točke tužiteljeva tužbenog zahtjeva.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, istom valja naložiti snošenje troškova, u skladu sa zahtjevima EUIPO‑a i intervenijenta.
Također, u skladu s odredbama članka 138. stavka 3. Poslovnika, Opći sud može odlučiti da intervenijent koji nije jedan od nabrojenih u stavcima 1. i 2. tog članka snosi vlastite troškove. U ovom slučaju udruženje intervenijent, koji je intervenirao u potporu tužitelju, snosit će vlastite troškove.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Red Bull GmbH nalaže se snošenje troškova, uključujući i troškova Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i Optimum Mark sp. z o.o.

3.
Udruženje Marques snosi vlastite troškove.

Prek
Buttigieg
Berke
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. studenoga 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	U tekstu presude T-101/15 Red Bull / EUIPO - Optimum Mark (Kombinacija plave i srebrne boje) nakon čitanja pronađena je sljedeća formalna pogreška koju valja ispraviti:
u točkama 16. i 23. presude, u dijelu u kojem se upućuje na dijelove presude u kojima su izložene dvije varijante grafički prikaz spornih žigova, pogrešno je naveden broj točke presude na koji se upućuje, tako da umjesto točke 14. treba ispravno stajati točka 13. ove presude.