CELEX: 62020CJ0716
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Autorių teisės ir gretutinės teisės
Palydovinis transliavimas ir kabelinis retransliavimas
Direktyva 93/83/EEB
1 straipsnio 3 dalis
Sąvoka „kabelinis retransliavimas“
Retransliuotojas, kuris nėra kabelinio tinklo operatorius
Palydoviniu ryšiu perduodamų viešai priimti skirtų televizijos ar radijo programų vienalaikis, nepakeistas ir nesutrumpintas platinimas, kurį viešbučio valdytojas vykdo naudodamas palydovinę anteną, kabelį ir televizijos ar radijo imtuvus
Nebuvimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyvos 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo (
OL L 248, 1993, p. 15
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 134) 1 straipsnio 3 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp, pirma,
RTL Television GmbH
(toliau – RTL) ir, antra,
Grupo Pestana S.G.P.S. SA
(toliau –
Grupo Pestana
) ir
SALVOR – Sociedade de Investimento Hoteleiro SA
(toliau –
Salvor
) dėl dviejų pastarųjų bendrovių be išankstinio RTL leidimo vykdyto RTL kanalo laidų platinimo jų eksploatuojamų viešbučių kambariuose.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
TRIPS sutartis
1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašyta Sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (toliau – TRIPS sutartis), esanti Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1 C priede, buvo patvirtinta 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos Bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (
OL L 336, 1994, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80).
TRIPS sutarties 9 straipsnio „Ryšys su Berno konvencija“ 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės laikosi Berno konvencijos [dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), pataisytos 1979 m. rugsėjo 28 d. (toliau – Berno konvencija)] 1–21 straipsnių ir jos priedo. <…>“
Šios sutarties 14 straipsnio „Atlikėjų, fonogramų (garso įrašų) gamintojų ir transliuojančiųjų organizacijų apsauga“ 3 dalyje numatyta:
„Transliuojančios organizacijos turi teisę uždrausti šiuos veiksmus, jeigu jie vykdomi be jų leidimo: įrašyti jų laidas, tiražuoti įrašus ir bevielėmis priemonėmis retransliuoti laidas, taip pat transliuoti laidas visuomenei per televiziją. Kai valstybės narės transliuojančioms organizacijoms tokių teisių nesuteikia, pagal Berno konvencijos nuostatas jos numato galimybę platinamo dalyko autorių teisių savininkams neleisti vykti aukščiau išvardytiems veiksmams.“
Berno konvencija
Berno konvencijos 11bis straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti:
<…>
2)
viešai skelbti visuomenei eteryje jau transliuotus kūrinius laidais ar belaidžiu būdu, kai tai daro kita nepradinė organizacija;
<…>“
Romos konvencija
Pagal 1961 m. spalio 26 d. Romoje priimtos Tarptautinės konvencijos dėl atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančiųjų organizacijų apsaugos (toliau – Romos konvencija) 3 straipsnio g punktą „retransliavimas“ šioje konvencijoje reiškia „[transliuojančiosios organizacijos vykdomą] kitos transliuojančiosios organizacijos laidų perdavimą tuo pačiu metu“.
Šios konvencijos 13 straipsnis „Minimali transliuojančiųjų organizacijų apsauga“ suformuluotas taip:
„Transliuojančiosios organizacijos turi teisę leisti arba uždrausti:
a)
retransliuoti savo laidas;
b)
įrašyti savo laidas;
c)
atgaminti:
i)
savo laidų įrašus, padarytus be jų leidimo;
ii)
savo laidų įrašus, padarytus laikantis 15 straipsnio nuostatų, jeigu atgaminama kitokiais tikslais, negu nurodyta tose nuostatose;
d)
perduoti savo televizijos laidas viešam priėmimui, jeigu toks perdavimas vyksta vietose, prieinamose visuomenei už įėjimo mokestį; tokios apsaugos įgyvendinimo sąlygos nustatomos valstybės, kurioje šios teisės apsaugos reikalaujama, vidaus teisėje.“
Sąjungos teisė
Direktyva 93/83
Direktyvos 93/83 8–10, 27 ir 28 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(8)
kadangi per valstybių narių sienas perduodamas programas pajungiant į kabelinius tinklus ir jas taip retransliuojant <…> pasigendama teisinio tikrumo [teisinio saugumo], kuris yra būtina transliacijų laisvo judėjimo Bendrijoje sąlyga;
(9)
kadangi jau vis daugiau teisių įsigyjama pagal sutartį suteikiant leidimą jomis naudotis ir tai stipriai skatina kurti pageidaujamą Europos audiovizualinę erdvę; kadangi reikia užtikrinti, kad tokios sutartys būtų toliau vykdomos ir kur tik įmanoma būtų skatinama jas sklandžiai taikyti praktikoje;
(10)
kadangi kabelinių tinklų operatoriai šiuo metu negali būti tikri, kad pagal tokią sutartį jie faktiškai yra įsigiję visas programų teises;
<…>
(27)
kadangi programų kabeliniam retransliavimui iš kitų valstybių narių turi būti taikomos autorių teisės ir atitinkamais atvejais gretutinės teisės; kadangi kabelinės televizijos operatorius tam turi gauti kiekvieno teisių į kiekvieną retransliuojamos programos dalį turėtojo leidimą; kadangi pagal šią direktyvą leidimas turi būti duodamas sutarties pagrindu, išskyrus laikinas išimtis dėl egzistuojančių teisinių licencijų schemų;
(28)
kadangi norint užtikrinti, kad nekiltų abejonių dėl sklandaus sutarčių veikimo, kai [, gindami savo teises,] įsikiša kiti asmenys, turintys teises į atskiras programos dalis, reikia numatyti, įpareigojant kreiptis į atlygio surinkimo organizaciją, išimtinai kolektyvinį naudojimąsi leidimo teise, kiek tai reikalinga atsižvelgiant į kabelinio retransliavimo ypatumus; kadangi leidimo teisė išlieka nepakitusi ir tam tikru mastu reguliuojamas tik naudojimasis ja, kad teisę leisti kabelinę retransliaciją būtų galima perduoti; kadangi ši direktyva neturi poveikio neturtinių teisių įgyvendinimui.“
Šios direktyvos 1 straipsnio „Sąvokų apibrėžimai“ 3 dalyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje „kabelinė retransliacija“ – viešam priėmimui skirtų televizijos ar radijo programų pradinio perdavimo iš kitos valstybės narės laidinio ar belaidžio ryšio priemonėmis, įskaitant palydovinį ryšį, vienalaikis, nepakeistas ir nesutrumpintas retransliavimas viešam priėmimui kabeline ar mikrobange [mikrobangų] sistema.“
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Transliavimo teisė“ nustatyta:
„Valstybės narės suteikia autoriui išimtinę teisę leisti viešai per palydovą perduoti autorių teisės [saugomus] kūrinius <…>“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnio „Kabelinio retransliavimo teisės“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad jos [jų] teritorijoje kabeliu retransliuojant kitų valstybių narių programas, bus gerbiamos taikomos autorių ir gretutinės teisės ir kad toks retransliavimas bus vykdomas remiantis individualiomis ar kolektyvinėmis sutartimis, sudarytomis tarp autorių teisių turėtojų, gretutinių teisių turėtojų ir kabelinių tinklų operatorių.“
Direktyvos 93/83 9 straipsnio „Naudojimasis kabelinio retransliavimo teisėmis“ 1 dalyje numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad autorių ir gretutinių teisių turėtojų teise suteikti kabelinio tinklo operatoriui leidimą retransliuoti ar jo nesuteikti būtų galima naudotis tik per atlygio surinkimo organizaciją.
2.   Kai teisės turėtojas nėra perdavęs savo teisių valdymo atlygio surinkimo organizacijai, tariama, kad atlygio surinkimo organizacijai, kuri valdo tos pačios kategorijos teises, yra pavesta valdyti jo teises. Kai tos kategorijos teises valdo kelios atlygio surinkimo organizacijos, teisės turėtojas laisvai pasirenka, kuri iš tų atlygio surinkimo organizacija bus laikoma įgaliota valdyti jo teises. Šioje dalyje nurodytas teisių turėtojas turi tokias pat teises ir pareigas, kylančias iš sutarties tarp kabelinių tinklų operatoriaus ir atlygio surinkimo organizacijos, kuri laikoma įgaliota valdyti jo teises, kaip ir teisių turėtojai, kurie įgaliojo tą atlygio surinkimo organizaciją [ginti jų teises], ir jis gali reikšti pretenzijas dėl savo teisių per tokį laiką, kurį atitinkama valstybė narė nustato, bet kuris negali būti trumpesnis nei treji metai skaičiuojant nuo kabelinės retransliacijos, kai buvo retransliuojamas jo kūrinys ar kitas saugomas objektas, dienos.
3.   Valstybė narė gali numatyti, kad tuomet, kai teisių turėtojas duoda leidimą kūrinio ar kito saugomo objekto pirminiam transliavimui jos teritorijoje, tariama, jog jis sutinka savo kabelinės retransliacijos teisėmis naudotis ne individualiai, o pagal šios direktyvos nuostatas.“
Šios direktyvos 10 straipsnyje „Transliuojančios organizacijos naudojimasis kabelinės retransliacijos teisėmis“ numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad 9 straipsnis nebūtų taikomas teisėms, kuriomis transliavimo organizacija naudojasi pati perduodama programas nepriklausomai nuo to, ar tos teisės jai priklauso, ar jas jai perleido kiti autorių ir (arba) gretutinių teisių turėtojai.“
Direktyva 2001/29/EB
2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (
OL L 167, 2001, p. 10
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Ši direktyva turėtų dar labiau suderinti autoriaus teisę viešai paskelbti kūrinį. Ši teisė turėtų būti suprantama plačiai, kaip apimanti bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Ši teisė turėtų apimti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją ar televiziją. Ši teisė neturėtų būti taikoma jokiems kitiems veiksmams.“
Direktyvos 1 straipsnio „Taikymo sritis“ 2 dalyje numatyta:
„<…> ši direktyva nekeičia ir jokiu būdu nepaveikia egzistuojančių Bendrijos nuostatų dėl:
<…>
c)
autorių teisių ir gretutinių teisių, taikomų programų palydoviniam ir kabeliniam retransliavimui;
<…>“
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nustatyta:
„Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
<…>
e)
transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
2.   Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais [laidinėmis] ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku:
<…>
d)
transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
<…>“
Direktyva 2006/115/EB
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (
OL L 376, 2006, p. 28
) 16 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„Valstybės narės turėtų galėti užtikrinti ir didesnę gretutinių autorių teisėms teisių turėtojų apsaugą nei reikalaujama šios direktyvos nuostatose, susijusiose su teise transliuoti ir teise viešai paskelbti.“
Šios direktyvos 7 straipsnio „Įrašo teisė“ 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.   Valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti jų transliacijų įrašymą, nepriklausomai nuo to, ar minėtos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
3.   Kabelinio perdavimo skirstytojas neturi 2 dalyje numatytos teisės, jeigu jis tik retransliuoja transliuojančiųjų organizacijų transliacijas.“
Šios direktyvos 8 straipsnio „Transliavimas ir viešas kūrinio paskelbimas“ 3 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti retransliuoti jų laidas bevielio ryšio priemonėmis, o taip pat viešai skelbti jų transliacijas, jeigu tai daroma viešai prieinamose vietose už įėjimo mokestį.“
Tos pačios direktyvos 9 straipsnio „Platinimo teisė“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės išimtinę <…> platinimo teisę, suteikia:
<…>
d)
transliuojančioms organizacijoms – jų transliacijų įrašams pagal 7 straipsnio 2 dalį.“
Direktyvos 2006/115 12 straipsnyje „Autorių teisių ir gretutinių teisių tarpusavio ryšys“ numatyta:
„Gretutinių autorių teisėms teisių apsauga pagal šią direktyvą nepažeidžia autorių teisių apsaugos ir jai neturi jokios įtakos.“
Portugalijos teisė
Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos
(Autorių teisių ir gretutinių teisių kodeksas, toliau – CDADC) 176 straipsnio 9 ir 10 dalyse numatyta:
„9.   Transliuojančioji organizacija – tai subjektas, kuris transliuoja garso ar vaizdo programas, o programų transliavimu laikomas visuomenei priimti skirtas garso ar vaizdo platinimas arba atkūrimas atskirai ar kartu laidiniu ar belaidžiu ryšiu, būtent radijo bangomis, optinio pluošto kabeliais, kabeliais ar palydoviniu ryšiu.
10.   Retransliacija – tai transliuojančiosios organizacijos vykdomas vienalaikis kitos transliuojančiosios organizacijos laidos transliavimas.“
CDADC 187 straipsnio „Transliuojančiųjų organizacijų teisės“ 1 dalyje nustatyta:
„Transliuojančiosios organizacijos turi teisę leisti arba uždrausti:
a)
retransliuoti savo laidas bevielio ryšio priemonėmis;
<…>
e)
viešai skelbti savo laidas, kai toks skelbimas vyksta viešoje vietoje ir sumokėjus įėjimo mokestį.“
1997 m. lapkričio 27 d.
Decreto-Lei
n
o
333/97 (Dekretas įstatymas Nr. 333/97) (
Diário da República
I, serija I-A, Nr. 275, 1997 m. lapkričio 27 d.) 3 straipsnis suformuluotas taip:
„Šiame dekrete:
<…>
c)
„kabelinė retransliacija“ – tai vienalaikis ir nesutrumpintas visuomenei priimti skirtų televizijos ar radijo programų pradinio perdavimo retransliavimas.“
Dekreto įstatymo Nr. 333/97 8 straipsnyje „Išplėtimas gretutinių teisių turėtojams“ numatyta:
„[CDADC] 178, 184 ir 187 straipsnių bei šio dekreto-įstatymo 6 ir 7 straipsnių nuostatos taikomos atlikėjams, garso ir vaizdo įrašų gamintojams ir transliuojančiosioms organizacijoms, kiek tai susiję su viešu jų atlikimo, garso įrašų, vaizdo įrašų ir laidų skelbimu per palydovą, taip pat su kabeline retransliacija.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Vokietijoje įsteigta RTL priklauso televizijos turinio transliavimo įmonių konglomeratui, žinomam komerciniu pavadinimu
Mediengruppe RTL Deutschland
. RTL kanalas yra vokiškai kalbančiai Europos Sąjungos visuomenės daliai vienas žinomiausių ir žiūrimiausių televizijos kanalų vokiečių kalba ir siūlo labai platų televizijos programų spektrą (filmus, serialus, scenos menų pasirodymus, dokumentinius filmus, sporto varžybas, naujienų ir aktualijų laidas).
Šis kanalas techniškai gali būti priimamas Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje per visas egzistuojančias televizijos transliacijų priėmimo priemones: palydoviniu ryšiu, kabeliu, internetu, OTT/internetu, antžemine televizija. Be to, jis nemokamas, t. y. netaikomas joks mokestis už jo priėmimą privačiuose namų ūkiuose, ir signalas nekoduojamas daugumoje priėmimo priemonių. Taip pat visi pajamų iš reklamos šaltiniai yra minėtose trijose šalyse.
Atsižvelgiant į palydovinio ryšio signalo aprėptį (palydovas ASTRA 19, 2° E), šis kanalas techniškai gali būti priimamas įvairiose kitose Europos šalyse, be kita ko, Portugalijoje, ir tam pakanka palydovinės antenos.
Dėl šio signalo priėmimo ir naudojimo pažymėtina, kad RTL jau yra sudariusi įvairias licencines sutartis tiek su kabelinės televizijos operatoriais, tiek su tam tikrais Sąjungoje, įskaitant Portugaliją, esančiais viešbučiais.
Portugalijoje įsteigta
Grupo Pestana
yra bendrovė, valdanti kitų įmonių akcijas. Jai priklauso didžioji dalis bendrovių, kurios savo ruožtu turi ar eksploatuoja viešbučius, akcijų.
Grupo Pestana
tiesiogiai valdo ne mažiau kaip 98,98 % bendrovės
Salvor
kapitalo; ši bendrovė verčiasi viešbučių verslu ir jį plėtoja, statydama viešbučius ar finansuodama jų statybą, taip pat tiesiogiai ar netiesiogiai eksploatuodama viešbučius ir panašias įstaigas.
2012 m. rugpjūčio 7 d. raštu
Mediengruppe RTL Deutschland
Tarptautinio platinimo ir autorių teisių bei gretutinių teisių departamento direktorius pareikalavo, kad
Grupo Pestana
sumokėtų atlyginimą už tai grupei priklausančių kanalų, visų pirma RTL kanalo, platinimą visuomenei
Grupo Pestana
priklausančių bendrovių eksploatuojamų viešbučių kambariuose.
2012 m. lapkričio 12 d.
Grupo Pestana
atsakė į šį raštą ir, be kita ko, nurodė, kad pagal Portugalijos teisę viešbučiai neprivalo mokėti autorinio ar kitokio atlyginimo už paprastą televizijos signalo priėmimą.
Manydama, kad turi teisę leisti arba uždrausti priimti ir platinti tokio paties pavadinimo kanalo laidas, RTL
Tribunal da Propriedade Intelectual
(Intelektinės nuosavybės teismas, Portugalija) pareiškė ieškinį
Salvor
ir
Grupo Pestana
ir prašė, be kita ko, pripažinti, kad tokiam platinimui reikia išankstinio jos leidimo.
Be to, kaip kompensacijos už RTL kanalo laidų retransliavimą ir (arba) viešą skelbimą ji prašė, pirma, priteisti iš
Salvor
ir
Grupo Pestana
solidariai sumokėti 0,20 EUR sumą per mėnesį už kiekvieną kambarį už laikotarpį, per kurį
Salvor
platino šį kanalą savo viešbučių kambariuose, kartu su teisės aktuose nustatytomis palūkanomis, ir, antra, priteisti iš
Grupo Pestana
tokią pačią kompensaciją už laikotarpį, per kurį jai priklausančių kitų bendrovių eksploatuojamų viešbučių kambariuose buvo ar yra platinamas šis kanalas.
Galiausiai RTL prašė įpareigoti
Grupo Pestana
, kaip patronuojančiąją bendrovę, imtis atitinkamų priemonių grupės viduje, kad jai priklausančios bendrovės neplatintų RTL kanalo laidų jų eksploatuojamuose viešbučiuose be išankstinio RTL leidimo.
Tribunal da Propriedade Intelectual
(Intelektinės nuosavybės teismas) konstatavo, kad ginčijamas RTL kanalo laidų priėmimas ir platinimas viešbučių kambariuose yra viešas skelbimas, kaip tai suprantama pagal CDADC 187 straipsnio 1 dalies e punktą, nepaisant to, kad nebuvo sumokėtas konkretus atlygis, kaip antai įėjimo mokestis, skirtas atlyginti už šių programų rodymą. Vis dėlto šis teismas nusprendė, kad minėto kanalo laidų platinimas negali būti laikomas „retransliavimu“, nes nei atsakovės pagrindinėje byloje, nei ieškinyje nurodyti viešbučiai nėra transliuojančiosios organizacijos. Taigi jis atmetė RTL reikalavimus, visų pirma reikalavimus sumokėti atlyginimą arba susijusius su nepagrįstu praturtėjimu.
Ieškovė pagrindinėje byloje dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Tribunal da Relação de Lisboa
(Lisabonos apeliacinis teismas, Portugalija); šis paliko galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą. Apeliacinis teismas iš esmės nusprendė, kad RTL kanalo laidų platinimas bendraašiu kabeliu per įvairius atsakovių pagrindinėje byloje eksploatuojamų viešbučių kambariuose įrengtus televizijos prietaisus nėra laidų retransliacija, atsižvelgiant į CDADC 176 straipsnio 10 dalyje pateiktą apibrėžtį.
Tuomet ieškovė pagrindinėje byloje kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą –
Supremo Tribunal de Justiça
(Aukščiausiasis Teismas, Portugalija) – su išimtiniu kasaciniu skundu; jis buvo priimtas nagrinėti.
Šio teismo teigimu, pagrindinis klausimas, kurį reikia išspręsti nagrinėjant šį skundą, yra tas, ar RTL kanalo laidų platinimas bendraašiu kabeliu atitinkamų viešbučių kambariuose yra šių laidų retransliacija, kuriai pagal CDADC 187 straipsnio 1 dalies a punktą reikia transliuojančiosios organizacijos, šiuo atveju – RTL, leidimo.
Viena vertus, abu žemesnės instancijos teismai nusprendė, kad retransliacijos, kaip ji suprantama pagal CDADC 176 straipsnio 9 ir 10 dalis ir Romos konvencijos 3 straipsnio g punktą, nebuvo, nes atsakovės nėra transliuojančiosios organizacijos.
Kita vertus, RTL kontrargumentavo, kad CDADC 187 straipsnio 1 dalies a punkte, siejamame su Dekreto įstatymo Nr. 333/97 3 ir 8 straipsniais, įtvirtinta transliuojančiosioms organizacijoms suteikta teisė leisti ar uždrausti retransliuoti jų laidas apima ne tik kitos transliuojančiosios organizacijos atliekamą vienalaikį laidų perdavimą bevielio ryšio priemonėmis, bet ir vienalaikį bei nesutrumpintą viešai priimti skirtų televizijos ar radijo laidų pradinio perdavimo platinimą visuomenei kabeliu, net jei šį platinimą visuomenei vykdo nebūtinai transliuojančioji organizacija.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl dviejų žemesnės instancijos teismų pateikto taikytinų CDADC ir Dekreto įstatymo Nr. 333/97 nuostatų aiškinimo suderinamumo su Direktyva 93/83, visų pirma dėl to, ar, nepaisant CDADC 187 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės, transliuojančiosioms organizacijoms suteiktų teisių sąrašas turi būti laikomas išplėstu, atsižvelgiant, be kita ko, į Dekreto įstatymo Nr. 333/97 ir jo pradinio šaltinio, t. y. Direktyvos 93/83, nuostatas.
Šiomis aplinkybėmis
Supremo Tribunal de Justiça
(Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 93/83] 1 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „kabelinė retransliacija“ turi būti aiškinama taip, kad į ją patenka ne tik transliuojančiosios organizacijos vykdomas kitos transliuojančiosios organizacijos laidos vienalaikis perdavimas, bet ir vienalaikis bei nesutrumpintas visuomenei priimti skirtų televizijos ar radijo programų pradinio perdavimo platinimas visuomenei kabeliu (neatsižvelgiant į tai, kad šį platinimą visuomenei vykdo nebūtinai transliuojančioji organizacija)?
2.
Ar vienalaikis palydoviniu ryšiu perduodamų televizijos kanalo laidų platinimas bendraašiu kabeliu į atskirus viešbučių kambariuose įrengtus televizorius yra laikomas tų laidų retransliavimu, kurį apima [Direktyvos 93/83] 1 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka?“
Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
Paskelbus generalinio advokato išvadą, 2022 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo RTL prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 83 straipsnį.
Grįsdama savo prašymą ji iš esmės teigia, kad generalinio advokato išvada grindžiama netinkamu kelių pagrindinės bylos faktinių, technologinių ir teisinių aplinkybių aspektų nagrinėjimu.
Primintina, kad pagal SESV 252 straipsnio antrą pastraipą generalinio advokato pareiga – viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikti motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statutą jis turi dalyvauti. Teisingumo Teismo nesaisto nei ši išvada, nei ją pagrindžiantys generalinio advokato motyvai (2022 m. gegužės 12 d. Sprendimo Schneider Electric ir kt.,
C‑556/20
,
EU:C:2022:378
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, gali bet kada nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis pateikė naują faktą, kuris gali būti lemiamas Teisingumo Teismui priimant sprendimą, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės.
Vis dėlto Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente šalims nenumatyta galimybės pateikti atsiliepimų į generalinio advokato išvadą (2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo Stim ir SAMI,
C‑753/18
,
EU:C:2020:268
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; taip pat 2020 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Supreme Site Services ir kt.,
C‑186/19
,
EU:C:2020:638
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju RTL pateiktu prašymu atnaujinti žodinę proceso dalį iš esmės siekiama leisti jai atsakyti į generalinio advokato išvadoje esančius konstatavimus.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad turi visą informaciją, būtiną atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, ir kad dėl visų bylai išspręsti reikšmingų argumentų šalys pateikė savo nuomonę tiek rašytinėje, tiek žodinėje proceso Teisingumo Teisme dalyse.
Taigi nereikia nurodyti atnaujinti žodinę proceso dalį.
Dėl prejudicinių klausimų
Remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintai nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrai, pastarasis nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų išnagrinėti jam pateiktą bylą. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (2022 m. balandžio 26 d. Sprendimo Landespolizeidirektion Steiermark (Maksimali vidaus sienų kontrolės trukmė),
C‑368/20 ir C‑369/20
,
EU:C:2022:298
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Be to, Teisingumo Teismui gali tekti atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, kurių nacionalinis teismas nenurodė savo klausime (2022 m. vasario 24 d. Sprendimo Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pagal Sąjungos teisę valstybės narės, atsižvelgdamos į Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalyje pateiktą sąvokos „kabelinė retransliacija“ apibrėžtį, privalo pripažinti transliuojančiųjų organizacijų išimtinę teisę leisti arba uždrausti jų programų retransliaciją, kai ją kabeliu atlieka subjektas, kaip antai viešbutis, kuris pats nėra transliuojančioji organizacija. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, jis turėtų aiškinti nacionalinę teisę taip, kad būtų užtikrintas veiksmingas naudojimasis tokia teise.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Sąjungos teisę valstybės narės savo nacionalinėje teisėje turi numatyti tam tikras gretutines teises, kuriomis galėtų naudotis transliuojančioji organizacija, kaip antai RTL.
Pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę ir laikantis Sąjungos įsipareigojimų pagal taikytiną tarptautinę teisę intelektinės nuosavybės srityje, visų pirma pagal Romos konvencijos 13 straipsnį ir TRIPS sutarties 14 straipsnio 3 dalį, tokios teisės, be kita ko, yra:
–
Direktyvos 2001/29 2 straipsnio e punkte įtvirtinta išimtinė transliuojančiųjų organizacijų teisė leisti arba uždrausti atgaminti jų transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais, ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant kabelį,
–
Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 2 dalies d punkte įtvirtinta išimtinė transliuojančiųjų organizacijų teisė leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus jų transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais, ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant kabelį, ir tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku,
–
Direktyvos 2006/115 7 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta išimtinė transliuojančiųjų organizacijų teisė leisti arba uždrausti jų transliacijų įrašymą, nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais, ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant kabelį,
–
Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta išimtinė transliuojančiųjų organizacijų teisė leisti arba uždrausti retransliuoti jų laidas bevielio ryšio priemonėmis, taip pat viešai skelbti jų transliacijas, jeigu tai daroma viešai prieinamose vietose už įėjimo mokestį,
–
Direktyvos 2006/115 9 straipsnio 1 dalies d punkte įtvirtinta išimtinė transliuojančiųjų organizacijų teisė padaryti viešai prieinamus jų transliacijų įrašus, kaip tai suprantama pagal tos direktyvos 7 straipsnio 2 dalį.
Nors šio sprendimo 56 punkte nurodytos faktinės aplinkybės akivaizdžiai neatitinka šių nuostatų taikymo sąlygų, vis dėlto kyla klausimas, ar šiame punkte apibūdinta išimtinė teisė prireikus galėtų kilti iš Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalies, siejamos su jos 8 straipsnio 1 dalimi, aiškinimo.
Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad savo klausimais, kuriuos būtina nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalis, siejama su jos 8 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad, pirma, pagal ją valstybės narės įpareigojamos numatyti transliuojančiųjų organizacijų išimtinę teisę leisti arba uždrausti kabelinę retransliaciją, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir, antra, kad tokia retransliacija pripažįstamas palydoviniu ryšiu perduodamų viešai priimti skirtų televizijos ar radijo programų vienalaikis, nepakeistas ir nesutrumpintas platinimas, vykdomas įstaigos, kaip antai viešbučio.
Pagal Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalį sąvoka „kabelinė retransliacija“ apibrėžiama kaip viešai priimti skirtų televizijos ar radijo programų pradinio perdavimo iš kitos valstybės narės laidinio ar belaidžio ryšio priemonėmis, įskaitant palydovinį ryšį, vienalaikis, nepakeistas ir nesutrumpintas retransliavimas kabeline ar mikrobangų sistema.
Taigi į šią sąvoką nepatenka atidėtas, pakeistas ar sutrumpintas retransliavimas, taip pat retransliavimas toje pačioje valstybėje narėje, t. y. toje, iš kurios vykdomas pradinis perdavimas (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 1 d. Sprendimo ITV Broadcasting ir kt.,
C‑275/15
,
EU:C:2017:144
,
punktą).
Konkrečiau kalbant apie sąvoką „retransliacija“, iš tos pačios nuostatos matyti, kad ji susijusi tik su retransliacija kabeliu arba mikrobangų sistema, nes, kaip matyti iš 1991 m. rugsėjo 11 d. Komisijos pateikto Tarybos direktyvos dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui per palydovą, ir galutinio retransliavimo per palydovą projekto (COM(1991) 276
final
), kuriuo remiantis buvo priimta Direktyva 93/83, aiškinamojo memorandumo antros dalies 11 punkto, kai kuriose valstybėse narėse pastaroji sistema pakeičia kabelinę retransliaciją, kai ši nėra ekonomiškai efektyvi. Pradinis perdavimas taip pat gali būti vykdomas belaidžio ryšio priemonėmis ar laidais, be kita ko, palydoviniu ryšiu.
Be to, kaip teisingai pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „kabelinė retransliacija“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, nereiškia, kad ją atliekantis subjektas turi būti transliuojančioji organizacija.
Žinoma, pagal tarptautinę teisę reikalaujama turėti transliuojančiosios organizacijos statusą, kad būtų galima konstatuoti „retransliaciją“, kaip tai suprantama pagal Romos konvencijos 3 straipsnio g punktą, o ši sąvoka iš esmės atitinka Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąvoką „retransliavimas bevielio ryšio priemonėmis“.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šios konvencijos 3 straipsnio g punktas ir 13 straipsnio a punktas nėra reikšmingi aiškinant sąvoką „kabelinė retransliacija“, nes ši konvencija, kaip ir TRIPS sutartis, susijusi išimtinai su klasikiniu transliavimu bevielio ryšio priemonėmis (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Komisija / Taryba
C‑114/12
,
EU:C:2014:2151
,
ir
punktus).
Tiesa, kad priimant Direktyvą 93/83 iš esmės siekta išplėsti Berno konvencijos 11a straipsnio 1 dalies 2 punkte vartojamą sąvoką „kita nei pradinė organizacija“, taip pat įtraukti į ją kabelinių tinklų operatorius, nors ir neviršijant šios direktyvos taikymo srities.
Taigi Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalyje pateikta sąvokos „kabelinė retransliacija“ apibrėžtis yra aiškiai vartojama tik „šioje direktyvoje“.
Tai patikslinus, iš Direktyvos 93/83 8 straipsnio ir 27 konstatuojamosios dalies matyti, kad ši direktyva neįpareigoja valstybių narių nustatyti specialios kabelinės retransliacijos teisės ir neapibrėžia tokios teisės apimties. Joje tik numatyta valstybių narių pareiga užtikrinti, kad jų teritorijoje kabeliu retransliuojant kitų valstybių narių programas būtų gerbiamos taikomos autorių ir gretutinės teisės (2000 m. vasario 3 d. Sprendimo Egeda,
C‑293/98
,
EU:C:2000:66
,
punktas).
Iš tiesų ši direktyva buvo priimta siekiant palengvinti, pirma, transliavimą per palydovą ir, antra, kabelinį retransliavimą, jos 9 straipsnyje skatinant autorių ir gretutinių teisių turėtojus per atlygio surinkimo organizaciją suteikti leidimą retransliuoti kabeliu laidas, turint omenyje, kad pagal šios direktyvos 10 straipsnį jos 9 straipsnis netaikomas teisėms, kuriomis transliuojančioji organizacija naudojasi dėl savo pačios laidų.
Kalbant konkrečiai, pagal Direktyvos 93/83 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės užtikrina, kad jų teritorijoje kabeliu retransliuojant kitų valstybių narių programas bus gerbiamos taikomos autorių ir gretutinės teisės ir kad toks retransliavimas bus vykdomas remiantis individualiomis ar kolektyvinėmis sutartimis, sudarytomis autorių teisių turėtojų, gretutinių teisių turėtojų ir kabelinių tinklų operatorių.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš kartu analizuojamų Direktyvos 93/83 8, 9 ir 27 konstatuojamųjų dalių matyti, kad kabelinio perdavimo skirstytojas kiekvienai retransliuotos programos daliai turi gauti visų autorių teisių ir gretutinių teisių turėtojų leidimą ir kad, išskyrus laikinas išimtis dėl tam tikrų teisinių licencijų schemų, šis leidimas turi būti suteiktas sutartimi, nes tai yra tinkamiausia priemonė Europos audiovizualinei erdvei, pageidaujamai norint užtikrinti teisinį saugumą, sukurti.
Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 93/83 28 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad jos tikslas yra tam tikru mastu reglamentuoti naudojimąsi išimtine teise suteikti leidimą, o pati ši teisė išlieka nepakitusi. Pavyzdžiui, šios direktyvos 9 straipsnyje iš esmės numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad autorių ir gretutinių teisių turėtojų teise suteikti kabelinio tinklo operatoriui leidimą retransliuoti ar jo nesuteikti būtų galima naudotis tik per atlygio surinkimo organizaciją. Tačiau šios direktyvos 10 straipsnyje nurodyta, jog valstybės narės užtikrina, kad 9 straipsnis nebūtų taikomas teisėms, kuriomis transliuojančioji organizacija naudojasi pati perduodama laidas, todėl kabelinio tinklo operatorius turi individualiai derėtis su atitinkama transliuojančiąja organizacija dėl leidimo suteikimo, neatsižvelgiant į tai, ar konkrečios teisės jai priklauso, ar buvo perleistos kitų autorių ir (arba) gretutinių teisių turėtojų.
Taigi, nors Direktyvos 93/83 8 straipsnio 1 dalyje numatyti susitarimai šios direktyvos 9 ir 10 straipsniuose numatyta tvarka sudaromi su kabelinio perdavimo skirstytojais, iš šių elementų matyti, kad šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalis neturi įtakos konkrečiai autorių teisių ar gretutinių teisių apimčiai, kuri nustatoma pagal kitus Sąjungos teisės aktus, kaip antai direktyvas 2001/29 ir 2006/115, taip pat pagal nacionalinę teisę.
Iš tiesų, kaip matyti iš Direktyvos 2006/115 16 konstatuojamosios dalies, valstybės narės, kiek tai susiję su transliuojančiųjų organizacijų laidų transliavimu ir viešu paskelbimu, gali numatyti didesnę apsaugą, nei reikalaujama pagal šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalį. Tokia galimybė reiškia, kad valstybės narės gali suteikti transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti jų laidų viešą paskelbimą kitomis sąlygomis nei numatytos šio 8 straipsnio 3 dalyje, turint omenyje, kad tokia teisė, kaip numatyta Direktyvos 2006/115 12 straipsnyje, niekaip negali paveikti autorių teisių apsaugos (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 26 d. Sprendimo C More Entertainment,
C‑279/13
,
EU:C:2015:199
,
punktą).
Vis dėlto net darant prielaidą, kad nacionalinėje teisėje numatyta išimtinė transliuojančiųjų organizacijų teisė leisti arba uždrausti perdavimą kabeliu, Direktyva 93/83 reglamentuoja tik naudojimąsi kabelinės retransliacijos teise esant santykiams tarp, pirma, autorių teisių ir gretutinių teisių turėtojų ir, antra, „kabelinio perdavimo skirstytojų“ arba „kabelinio tinklo operatorių“.
Be to, atsižvelgiant į ypatingas Direktyvos 93/83 priėmimo aplinkybes, reikia konstatuoti, kad joje vartojamos sąvokos „kabelinio perdavimo skirstytojas“ arba „kabelinio tinklo operatorius“ reiškia tradicinių kabelinių tinklų operatorių, kaip savo išvados 73 punkte pažymėjo generalinis advokatas.
Iš tiesų dėl aiškinimo, pagal kurį į sąvoką „kabelinio perdavimo skirstytojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/83 8 straipsnio 1 dalį, būtų įtrauktas bet kuris asmuo, atliekantis kabelinę retransliaciją, atitinkančią šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje aprašytas technines charakteristikas, net jei šio asmens profesinė veikla nėra klasikinio kabelinės televizijos tinklo eksploatavimas, būtų išplėsta Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 dalyje numatytos gretutinės teisės taikymo sritis ir ši teisė būtų prilyginta autorių išimtinei teisei viešai skelbti kūrinius, numatytai Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalyje.
Šiuo klausimu iš Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 dalies matyti, kad išimtine teise leisti arba uždrausti viešai skelbti transliuojančiųjų organizacijų laidas galima remtis prieš trečiuosius asmenis tik tada, kai toks skelbimas atliekamas vietose, visuomenei prieinamose už įėjimo mokestį. Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad sąlyga dėl įėjimo mokesčio mokėjimo, nėra įvykdyta, jei šis skelbimas yra papildoma paslauga, neatsiejamai įtraukta į kitokio pobūdžio pagrindinės paslaugos, kaip antai apgyvendinimo viešbučiuose paslaugos, kainą (šiuo klausimu žr. 2017 m. vasario 16 d. Sprendimo Verwertungsgesellschaft Rundfunk,
C‑641/15
,
EU:C:2017:131
,
-
punktus).
Kaip nurodyta šio sprendimo 74 punkte, Direktyvos 93/83 8 straipsnio 1 dalies tikslas nėra paveikti autorių teisių ir gretutinių teisių, kaip jos apibrėžiamos Sąjungos ir valstybių narių teisėje, apimtį.
Galiausiai aiškinimas, kad sąvoka „kabelinė retransliacija“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalį, taikoma tik autorių teisių ir gretutinių teisių turėtojų santykiams su „kabelinio perdavimo skirstytojais“ arba „kabelinio tinklo operatoriais“ tradicine šių žodžių prasme, atitinka Direktyva 93/83 siekiamus tikslus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 70–73 punktuose pateiktos analizės, neginčijama, kad ši direktyva buvo priimta iš esmės siekiant, be kita ko, palengvinti kabelinę retransliaciją, skatinant suteikti leidimus.
Šią išvadą patvirtina Direktyvos 93/83 8 ir 10 konstatuojamosios dalys, iš kurių matyti, pirma, kad priimant šią direktyvą teisinio saugumo, kuris yra išankstinė laisvo radijo ir televizijos laidų judėjimo Sąjungoje sąlyga, nebuvo, kai per kelių valstybių narių sienas perduodamos laidos buvo pajungiamos į kabelinius tinklus ir taip retransliuojamos, ir, antra, kad kabelinio perdavimo skirstytojai negalėjo būti tikri, kad įgijo visas teises į laidas, dėl kurių buvo sudaromos sutartys.
Vadinasi, reikia manyti, kad įstaigos, kaip antai viešbučiai, nepatenka į sąvokas „kabelinio perdavimo skirstytojas“ arba „kabelinio tinklo operatorius“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/83.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus, kaip jie performuluoti, reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/83 1 straipsnio 3 dalis, siejama su jos 8 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip:
–
pagal ją transliuojančiosioms organizacijoms nenumatyta jokios išimtinės teisės leisti arba uždrausti kabelinę retransliaciją, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir
–
tokia kabeline retransliacija negalima laikyti palydoviniu ryšiu perduodamų viešai priimti skirtų televizijos ar radijo laidų vienalaikio, nepakeisto ir nesutrumpinto platinimo, kurį vykdo ne kabelinio perdavimo skirstytojas, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, o kitas subjektas, pavyzdžiui, viešbutis.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyvos 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo 1 straipsnio 3 dalis, siejama su jos 8 straipsnio 1 dalimi,

turi būti aiškinama taip:

–
pagal ją transliuojančiosioms organizacijoms nenumatyta jokios išimtinės teisės leisti arba uždrausti kabelinę retransliaciją, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir
–
tokia kabeline retransliacija negalima laikyti palydoviniu ryšiu perduodamų viešai priimti skirtų televizijos ar radijo laidų vienalaikio, nepakeisto ir nesutrumpinto platinimo, kurį vykdo ne kabelinio perdavimo skirstytojas, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, o kitas subjektas, pavyzdžiui, viešbutis.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.