CELEX: 62019CJ0608
Predhodno odločanje
Državne pomoči
Uredba (EU) št. 1407/2013
Člen 3
Pomoč de minimis
Člen 6
Spremljanje
Podjetja, ki zaradi kumulacije s prej pridobljenimi pomočmi presegajo zgornjo mejo de minimis
Možnost, da se zaradi spoštovanja zgornje meje de minimis izbere med zmanjšanjem ali odpovedjo prejšnji pomoči

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3 in 6 Uredbe Komisije (EU) št. 1407/2013 z dne 18. decembra 2013 o uporabi členov 107 in 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije pri pomoči
de minimis
(
UL 2013, L 352, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (nacionalni zavod za zavarovanje proti nezgodam pri delu, Italija; v nadaljevanju: INAIL) in družbo Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C. (v nadaljevanju: družba Zennaro) in ker je INAIL zavrnil izplačilo financiranja, odobrenega družbi Zennaro, saj bi to privedlo do prekoračitve zgornje meje 200.000 EUR v obdobju treh poslovnih let, ki je določena v členu 3(2) Uredbe št. 1407/2013 (v nadaljevanju: zgornja meja
de minimis
).
Pravni okvir
V uvodnih izjavah 3, 10, 21 in 22 Uredbe št. 1407/2013 je navedeno:
„(3)
Primerno je ohraniti zgornjo mejo 200.000 EUR za znesek pomoči
de minimis
, ki jo lahko prejme enotno podjetje na državo članico v katerem koli obdobju treh let. Ta zgornja meja je še vedno potrebna, da za vsak ukrep, ki sodi v to uredbo, lahko velja, da ne vpliva na trgovino med državami članicami in ne izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco.
[…]
(10)
Triletno obdobje, ki se upošteva za namene te uredbe, bi bilo treba oceniti za vsak primer posebej, tako da se pri vsaki novi dodelitvi pomoči
de minimis
upošteva skupni znesek pomoči
de minimis
, ki je bila dodeljena v zadevnem poslovnem letu ter v predhodnih dveh poslovnih letih.
[…]
(21)
Dolžnost Komisije je, da poskrbi za izpolnjevanje pravil o državni pomoči, države članice pa bi morale v skladu z načelom sodelovanja iz člena 4(3) Pogodbe o Evropski uniji olajšati izvajanje te naloge z vzpostavitvijo potrebnih orodij za zagotovitev, da skupni znesek pomoči
de minimis
, dodeljene enotnemu podjetju po pravilu
de minimis
, ne preseže splošne dopustne zgornje meje. Zato bi morale države članice pri dodeljevanju pomoči
de minimis
zadevno podjetje obvestiti o znesku dodeljene pomoči
de minimis
in navesti, da gre za pomoč
de minimis
, ter se pri tem izrecno sklicevati na to uredbo. Za zagotovitev, da se ne preseže ustrezna zgornja meja in da se zadosti pravilom o kumulaciji, je treba od držav članic zahtevati, da nadzorujejo odobreno pomoč. Za zadostitev tej obveznosti bi morala zadevna država članica pred dodelitvijo take pomoči od podjetja prejeti izjavo o drugi pomoči
de minimis
na podlagi te uredbe ali drugih uredb
de minimis
, ki jo je podjetje prejelo v zadevnem poslovnem letu in v predhodnih dveh poslovnih letih. Alternativno bi moralo biti mogoče, da država članica vzpostavi centralni register, ki vsebuje popolne informacije o dodeljeni pomoči
de minimis
, in preveri, da kakršna koli nova odobrena pomoč ne presega ustrezne zgornje meje.
(22)
Vsaka država članica bi morala pred dodelitvijo kakršne koli nove pomoči
de minimis
zagotoviti, da [zaradi] nov[e] pomoč[i] v navedeni državi članici [skupni znesek prejetih pomoči
de minimis
] ne bo preseg[el] zgornje meje pomoči
de minimis
[…]“
Člen 3 te uredbe, naslovljen „Pomoč
de minimis
“, določa:
„1.   Za ukrepe pomoči se šteje, da ne izpolnjujejo vseh meril iz člena 107(1) Pogodbe in so zato izvzeti iz zahteve glede priglasitve iz člena 108(3) Pogodbe, če izpolnjujejo pogoje, določene v tej uredbi.
2.   Skupni znesek pomoči
de minimis
, ki ga [jih] država članica dodeli enotnemu podjetju, ne sme presegati 200.000 EUR v katerem koli obdobju treh poslovnih let.
[…]
4.   Pomoč
de minimis
ne glede na datum plačila pomoči
de minimis
podjetju velja za dodeljeno takrat, ko se zakonska pravica do prejema pomoči dodeli podjetju v skladu z veljavnim nacionalnim pravnim sistemom.
5.   Zgornje meje, določene v odstavku 2, se uporabljajo ne glede na obliko pomoči
de minimis
ali zastavljene cilje […]. Obdobje treh poslovnih let se določi glede na poslovna leta, ki jih uporablja podjetje v zadevni državi članici.
6.   Pomoč se za namene zgornjih mej, določenih v odstavku 2, izrazi v gotovinskih nepovratnih sredstvih. Vsi uporabljeni zneski so bruto zneski, tj. pred odbitkom davkov ali drugih dajatev. Če se pomoč ne dodeli v obliki nepovratnih sredstev, je znesek pomoči enak bruto ekvivalentu nepovratnih sredstev.
Pomoč, plačljiva v več obrokih, se diskontira na vrednost, ki jo je imela ob dodelitvi. Obrestna mera, ki se uporablja za diskontiranje, je diskontna stopnja, ki velja ob dodelitvi pomoči.
7.   Če bi [zaradi] nov[ih] pomoč[i]
de minimis
[skupni znesek pomoči
de minimis
] preseg[el] ustrezno zgornjo mejo iz odstavka 2, ta nova pomoč [nobena od teh novih pomoči] ne more izkoristiti ugodnosti iz te uredbe.
[…]“
Člen 6 navedene uredbe, naslovljen „Spremljanje“, določa:
„1.   Če namerava država članica podjetju dodeliti pomoč
de minimis
v skladu s to uredbo, ga pisno obvesti o predvidenem znesku pomoči, izraženem v bruto ekvivalentu nepovratnih sredstev, ter o tem, da gre za pomoč
de minimis
[…]. Preden država članica dodeli pomoč, mora pridobiti izjavo zadevnega podjetja v pisni ali elektronski obliki o vsej drugi pomoči
de minimis
, ki jo je podjetje prejelo na podlagi te ali drugih uredb
de minimis
v predhodnih dveh poslovnih letih in v tekočem poslovnem letu.
2.   Če je država članica vzpostavila centralni register pomoči
de minimis
, ki vsebuje popolne informacije o vsej pomoči
de minimis
, ki jo dodeljuje kateri koli organ v navedeni državi, se odstavek 1 preneha uporabljati od trenutka, ko register zajame obdobje treh poslovnih let.
3.   Država članica dodeli novo pomoč
de minimis
na podlagi te uredbe šele po tem, ko preveri, da skupni znesek pomoči
de minimis
, dodeljen zadevnemu podjetju, s tem ne bo presegel zgornjih mej iz člena 3(2) ter da so izpolnjeni vsi pogoji iz te uredbe.
4.   Države članice evidentirajo in zbirajo vse informacije v zvezi z uporabo te uredbe. Take evidence vsebujejo vse informacije, potrebne za dokaz, da so bili izpolnjeni pogoji iz te uredbe. Evidence o individualni pomoči
de minimis
se hranijo 10 poslovnih let od datuma dodelitve pomoči. Evidence o shemi pomoči
de minimis
se hranijo 10 poslovnih let od datuma, ko je bila dodeljena zadnja individualna pomoč v okviru take sheme.
5.   Komisija lahko od zadevne države članice pisno zahteva, naj […] predloži vse informacije, za katere Komisija meni, da so potrebne za oceno, ali so izpolnjeni pogoji iz te uredbe, zlasti skupni znesek pomoči
de minimis
, ki ga je prejelo katero koli podjetje […].“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba Zennaro opravlja dejavnost v sektorju lesa in lesnih proizvodov. Pri INAIL je 16. junija 2014 podala vlogo za financiranje, in sicer za dodelitev subvencije, določene v okvirnem javnem razpisu INAIL iz leta 2013, katerega predmet so bile „spodbude podjetjem za izvajanje ukrepov na področju zdravja in varnosti pri delu“ (v nadaljevanju: javni razpis).
Postopek v zvezi s pozivom k prijavi projektov, ki je bil urejen s tem javnim razpisom, je zajemal štiri faze, in sicer, prvič, telematsko posredovanje vlog, drugič, pošiljanje dokumentacije, ki je podlaga za vlogo, tretjič, preverjanje posredovanih podatkov, ki ga je opravilo INAIL in sprejetje vloge, ter nazadnje, četrtič, preučitev zadeve in pripravo poročila, ki omogoča dejansko izplačilo subvencije. V tej zadnji fazi je moralo podjetje predložiti tako imenovano „
de minimis
“ izjavo, ki dokazuje, da je upravičeno do subvencije za zaprošeni znesek. Če take upravičenosti ni bilo, je bilo treba pomoči, ki so mu bile dodeljene, preklicati.
INAIL je z odločbo z dne 30. oktobra 2014 družbo Zennaro obvestil o sprejetju projekta za znesek 130.000 EUR skupaj z možnostjo pridobitve zaprošenega predplačila v višini 65.000 EUR, s pridržkom predhodne predložitve bančne garancije.
Vendar se je med postopkom izkazalo, da je družba Zennaro, skupaj z drugimi podjetji v začasnem skupnem podjetju, 1. avgusta 2014 od Regione Veneto (dežela Benečija, Italija) pridobila drugo subvencijo v skupnem znesku 64.483,91 EUR, ki ji je bila izplačana. Poleg tega je ta družba dobila še drugo javno financiranje v znesku 18.985,26 EUR. Predložitveno sodišče navaja, da če se ta dva zneska prištejeta k znesku 130.000 EUR, ki ga je odobril INAIL, skupni znesek znaša 213.469,17 EUR, kar bi povzročilo prekoračitev zgornje meje
de minimis
.
Družba Zennaro je z dopisom z dne 12. junija 2015 INAIL vprašala, ali bi bilo treba, da bi se izognila taki prekoračitvi, bodisi zmanjšati znesek subvencije v fazi priprave poročila bodisi predložiti varianto projekta, katere namen je zmanjšati znesek predvidenega projekta in tako znesek subvencije.
Ker družba Zennaro ni dobila odgovora na ta dopis, se je z elektronskim dopisom z dne 12. avgusta 2015 odločila za drugo rešitev, tako da je INAIL predložila varianto projekta, s katero se je njegov skupni strošek zmanjšal na 171.386,40 EUR, znesek subvencije pa se je zato znižal na 111.401,16 EUR.
INAIL je z odločbama z dne 5. oktobra in 18. novembra 2015, čeprav je presodil, da je varianta projekta s tehničnega vidika sprejemljiva, ocenil, da družbi Zennaro ne more dodeliti tega financiranja in izključil možnost njegove delne dodelitve, razen če se ne bi ta v celoti odrekla prej dodeljenemu financiranju. V drugi odločbi je INAIL tako navedel, da „se lahko subvencija izplača le, če se podjetje odpove prejšnji subvenciji, ki jo je dodelil drug subjekt“.
Družba Zennaro je zato pri Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (deželno upravno sodišče za Benečijo, Italija) vložila tožbo za razglasitev ničnosti odločbe z dne 18. novembra 2015.
Družba Zennaro je s certificirano elektronsko pošto z dne 27. aprila 2016 INAIL predložila dokumentacijo, ki potrjuje, da se je odpovedala subvenciji, ki jo je izplačala dežela Benečija, za znesek 15.000 EUR, ki ga je prenakazala drugim članom začasnega skupnega podjetja, in tako izkazuje, da prejete državne pomoči niso presegale zgornje meje
de minimis
.
INAIL je z odločbo z dne 6. junija 2016 potrdil, da zaradi zneska zaprošene subvencije te subvencije ne more izplačati, ker bi v tem primeru vsota treh javnih financiranj presegla zgornjo mejo
de minimis
, delno izplačilo subvencije pa bi bilo v nasprotju s členom 3(7) Uredbe št. 1407/2013. INAIL se je sicer seznanil z elementi, ki izkazujejo odpoved prejšnji deželni subvenciji in njeni prerazdelitvi drugim članom začasnega skupnega podjetja, vendar pa je nasprotoval njeni upoštevnosti in navedel, da „ni razvidno, da bi se to podjetje odpovedalo in vrnilo prej prejeto subvencijo subjektu, ki jo je izplačal, in [da] njena prerazdelitev med člane začasnega skupnega podjetja ni upoštevna.“ Zato je INAIL zahteval vračilo že izplačanega predplačila v višini 65.000 EUR, sicer bo vnovčil bančno garancijo.
Družba Zennaro je 26. junija 2016 z razširitvijo tožbenega zahtevka predlagala tudi razglasitev ničnosti odločbe INAIL z dne 6. junija 2016.
Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (deželno upravno sodišče za Benečijo) je s sodbo z dne 7. septembra 2016 ugodilo tožbi družbe Zennaro, pri čemer je upoštevalo mnenje generalnega direktorata Evropske komisije za konkurenco (GD COMP), ki ga je ta podal v odgovor na vprašanje, ki mu ga je družba Zennaro zastavila glede razlage člena 3(7) Uredbe št. 1407/2013. GD COMP je v odgovoru navedel, da lahko javni subjekt, ki je odgovoren za izplačilo subvencije, zaradi spoštovanja zgornje meje
de minimis
sorazmerno zniža subvencijo in da nacionalni organi izberejo najprimernejšo možnost, saj sta obe rešitvi – to je sorazmerno znižanje in zavrnitev celotne subvencije – teoretično v skladu s to uredbo.
To sodišče je tako navedlo, da bi morala biti „razlaga člena 3(7) Uredbe št. 1407/2013, ki jo je [INAIL] podal o nedopustnosti zmanjšanja financiranja v višini dela subvencije, ki presega zgornjo mejo 200.000 EUR, določeno v navedeni uredbi, čeprav je teoretično v skladu z ureditvijo Unije na področju pomoči
de minimis
, za to, da bi se lahko zakonito uporabila v obravnavanem primeru, izrecno določena v [javnem razpisu]“, zlasti zaradi varstva legitimnih pričakovanj udeležencev. Menilo pa je, da so bile omejitve, ki jih je določil INAIL, nepredvidljive glede na merila, navedena v javnem razpisu, in jih je bilo mogoče „odpraviti z vidika formalistično manj restriktivne razlage ureditve Unije, ki je skladnejša s ciljem [javnega razpisa] ,spodbuditi podjetja k izvajanju projektov za izboljšanje ravni zdravja in varnosti pri delu.‘“
INAIL je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija).
INAIL trdi, pri čemer se opira zlasti na povezano razlago določb člena 3(2), (4) in (7) Uredbe št. 1407/2013, da je treba pomoči
de minimis
, ne glede na njihovo dejansko izplačilo, šteti za dodeljene takrat, ko se podjetju dodeli zakonska pravica do njihovega prejema. Te določbe vsebujejo obvezne zahteve, ki se neposredno uporabljajo v nacionalnem pravnem redu. Zato naj bi bilo treba spoštovanje zgornje meje
de minimis
preveriti ob dodelitvi subvencije, torej v obravnavanem primeru v fazi sprejetja vloge. Prosilec bi morebitne popravke moral torej podati v tej fazi.
Družba Zennaro izpodbija razlago, ki jo predlaga INAIL. Prvič, trdi, da se uporabljajo samo določila javnega razpisa, ker iz člena 3(4) Uredbe št. 1407/2013 izhaja, da se v „veljavnem nacionalnem pravnem sistemu“ določi, kdaj se „zakonska pravica do prejema pomoči dodeli podjetju.“ Drugič, trdi, da člen 6(5) te uredbe, ki se nanaša na obveznost države članice, da Komisiji predloži vse informacije, za katere Komisija meni, da so potrebne, zajema vse pomoči, ki jih je podjetje dejansko dobilo, in ne le tistih, ki so bile dodeljene na podlagi prvega akta o dodelitvi. Nazadnje, tretjič, meni, da ureditev na področju pomoči
de minimis
ni bila sprejeta zaradi kaznovanja podjetij, temveč zaradi zmanjšanja upravnega bremena v primeru pomoči v omejenem znesku, in da bi stroga razlaga, ki jo predlaga INAIL, pripeljala do uporabe te ureditve, ki bi bila kaznovalna in v nasprotju z duhom te ureditve.
Predložitveno sodišče meni, da je mogoče sprejeti obe razlagi, ki ju navajata stranki v postopku v glavni stvari. Po eni strani naj bi bila razlaga, na katero se sklicuje INAIL, ugodnejša za tekoče vodenje postopka, ker bi se pogoji za dostop do subvencije preizkusili le ob sprejetju vloge. Po drugi strani bi razlaga družbe Zennaro omogočala široko odprtje pogojev za dostop do subvencije, tudi za konkurente, ki ob tem, da še niso gotovi o sprejetju njihove vloge, te ne morejo spremeniti, da ne bi presegli zgornje meje. Obravnavanje morebitnih sprememb vloge za financiranje bi bilo namreč težje, če bi do njega prišlo v fazi njene preučitve, saj bi to vplivalo na dotedanji vrstni red.
Predložitveno sodišče glede upoštevnih določb Uredbe št. 1407/2013 najprej navaja, da se za člen 3(4) te uredbe, v skladu s katerim pomoč „ne glede na datum plačila pomoči […] velja za dodeljeno takrat, ko se zakonska pravica do prejema pomoči dodeli podjetju […],“ ne zdi, da nasprotuje procesni ureditvi, v okviru katere prvi fazi sprejetja sledi bolj poglobljena preučitev, po kateri se za pravico do subvencije lahko končno šteje, da je bila „dodeljena“. Poleg tega naj bi bilo v tej določbi pojasnjeno, da to, kdaj je pomoč „dodeljena“, ureja „veljavni nacionalni pravni sistem“, na podlagi česar je mogoče sklepati, da lahko ta sistem ustreza različnim procesnim ureditvam, ki niso vnaprej določene. Nato poudarja, da člen 6(3) navedene uredbe določa, da se pomoč izplača po preveritvi spoštovanja zgornje meje, kar lahko kaže tudi na to, da je pravica do prejema subvencije dokončno „dodeljena“ šele po taki preveritvi. Nazadnje, iz člena 6(1), zadnji stavek, iste uredbe, zlasti iz sklicevanja na „druge [prejete] pomoči
de minimis
“, naj bi izhajalo, da morajo biti v izjavi navedene vse prejete pomoči. Ugotoviti naj bi bilo treba, ali mora do odločitve o odpovedi prejšnji subvenciji nujno priti, preden se ta dejansko izplača.
V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:
„1.
Ali je treba določbe o dodeljevanju pomoči iz členov 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 razlagati tako, da se, če družba vlagateljica zaradi kumulacije s predhodnimi pomočmi preseže zgornjo mejo, lahko – do dejanskega plačila zaprošene pomoči – odloči za zmanjšanje financiranja (s spremembo ali varianto projekta) ali za odpoved (v celoti ali delno) že prejetim pomočem, da bi bila lahko znotraj okvira najvišjega dovoljenega zneska?
2.
Ali je treba iste določbe razlagati tako, da sta različni predvideni možnosti (varianta ali odpoved) zakoniti, tudi če nista izrecno določeni v nacionalni zakonodaji in/ali v javnem razpisu v zvezi z dodelitvijo pomoči?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 razlagati tako, da se lahko podjetje, ki mu namerava država članica njegovega sedeža dodeliti pomoč
de minimis
, zaradi katere bi se, ker obstajajo prejšnje pomoči, skupni znesek pomoči, dodeljenih temu podjetju, dvignil nad zgornjo mejo
de minimis
, do dejanskega izplačila te pomoči odloči za zmanjšanje zaprošenega financiranja ali za odpoved (v celoti ali delno) prejšnjim že prejetim pomočem, zato da ne preseže te zgornje meje.
Prvič, poudariti je treba, da je treba člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 postaviti v celotni okvir te uredbe, katere cilj je, da se za državne pomoči v omejenem znesku omogoči odstopanje od pravila, da je treba vse pomoči pred kakršno koli izvršitvijo priglasiti Komisiji (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2018, ZPT,
C‑518/16
,
EU:C:2018:126
, točki
in
).
Iz tega sledi, da je treba ozko razlagati tako člen 3 te uredbe, katerega predmet je opredelitev pomoči
de minimis
, ki odstopajo od načela prepovedi pomoči iz Pogodbe, kot člen 6 navedene uredbe, ki se nanaša na spremljanje, ki ga pri dodelitvi take pomoči izvajajo države članice.
Drugič, pri razlagi določbe prava Unije ni treba upoštevati le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo, v katero se umešča, in cilje, ki jih uresničuje akt, katerega del je (glej v tem smislu sodbo z dne 9. oktobra 2019, BGL BNP Paribas,
C‑548/18
,
EU:C:2019:848
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu je treba v zvezi z besedilom zadevnih določb Uredbe št. 1407/2013 poudariti, prvič, da člen 3(7) te uredbe določa, da če bi zaradi „novih pomoči
de minimis
[skupni znesek pomoči
de minimis
] presegel […] zgornjo mejo, ta nova pomoč [nobena od teh novih pomoči] ne more izkoristiti ugodnosti iz [Uredbe št. 1407/2013].“ Iz te določbe izhaja, da je treba presojo, ali kumulacija z drugimi pomočmi
de minimis
presega zgornjo mejo
de minimis
, opraviti ob „dodelitvi“ pomoči.
Iz člena 3(4) Uredbe št. 1407/2013 pa je ravno tako razvidno, da pomoč
de minimis
„ne glede na datum plačila pomoči“ velja za „dodeljeno takrat, ko se zakonska pravica do prejema pomoči dodeli podjetju v skladu z veljavnim nacionalnim pravnim sistemom.“
V zvezi s tem mora v skladu z ustaljeno sodno prakso predložitveno sodišče na podlagi nacionalnega prava, ki se uporabi, ugotoviti, kdaj se ta pomoč šteje za dodeljeno (glej v tem smislu sodbi z dne 21. marca 2013, Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, točki
in
, in z dne 6. julija 2017, Nerea,
C‑245/16
,
EU:C:2017:521
, točki
in
).
Predložitveno sodišče mora za to upoštevati vse pogoje, ki jih nacionalno pravo določa za dodelitev zadevne pomoči (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2013, Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, točka
).
Zato mora predložitveno sodišče v tem primeru ugotoviti datum dodelitve pomoči iz postopka v glavni stvari na podlagi določil javnega razpisa in, potencialno, nacionalne ureditve, ki se zanj uporablja (glej v tem smislu sodbi z dne 21. marca 2013, Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, točka
, in z dne 6. julija 2017, Nerea,
C‑245/16
,
EU:C:2017:521
, točka
).
V zvezi s tem je treba pojasniti, da lahko določitev datuma dodelitve pomoči sicer variira glede na naravo zadevne pomoči, vendar pa se, ker pomoč ni dodeljena na podlagi večletne sheme, zanjo v skladu s sodno prakso Sodišča ne sme šteti, da je bila dodeljena na dan njenega izplačila (glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 2011, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
, točka
).
Drugič, glede določb člena 6 Uredbe št. 1407/2013 o spremljanju, ki ga izvajajo države članice, da bi se spoštovala pravila o kumulaciji, je treba poudariti, da se za zadevo v glavni stvari ne uporablja člen 6(2) te uredbe, ki določa, da se člen 6(1) navedene uredbe preneha uporabljati, če je država članica vzpostavila centralni register pomoči
de minimis
, ki vsebuje informacije o vseh pomočeh, ki jih dodeljuje kateri koli organ v navedeni državi. Centralni register pomoči
de minimis
je namreč Italijanska republika vzpostavila šele z 12. avgustom 2017, torej po tem, ko je bila podana vloga za zadevno pomoč.
Člen 6(1) in (3) Uredbe št. 1407/2013 pa določa, da „preden država članica dodeli pomoč, mora pridobiti izjavo zadevnega podjetja […] o vsej drugi pomoči
de minimis
, ki jo je podjetje prejelo […] v predhodnih dveh poslovnih letih in v tekočem poslovnem letu“, in, v vseh drugih jezikovnih različicah kot je italijanska, da „država članica dodeli novo pomoč
de minimis
[…] šele po tem, ko preveri, da skupni znesek pomoči
de minimis
, dodeljen zadevnemu podjetju, s tem ne bo presegel zgornjih mej [
de minimis
].“ Iz teh določb tako jasno izhaja, da mora biti spremljanje, ki ga države članice izvajajo zato, da se spoštujejo pravila o kumulaciji, opravljeno „pred dodelitvijo pomoči“.
Te razlage ne omaje dejstvo, da je samo v italijanski jezikovni različici odstavka 3 tega člena navedeno, da država članica ne „izplača“ (
eroga
) nove pomoči, medtem ko je v vseh drugih različicah uporabljen glagol, ki v italijanščini ustreza glagolu „dodeliti“ (
concedere
). Če se med različnimi jezikovnimi različicami besedila zakonodaje Unije pojavijo razhajanja, je namreč treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča zadevno določbo med drugim razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (sodba z dne 14. maja 2019, M in drugi (Odvzem statusa begunca),
C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17
,
EU:C:2019:403
, točka
in navedena sodna praksa). V uvodnih izjavah 21 in 22 navedene uredbe – ki v bistvu napotujeta na odstavka 1 in 3 tega člena 6 – pa sta v italijanski različici uporabljena izraza
aiuti concessi
ali („dodeljena pomoč“) in
prima di concedere
(„pred dodelitvijo“). Neskladnost med jezikovnimi različicami člena 6(3) Uredbe št. 1407/2013 je zato posledica napake pri prevodu te določbe v italijanski jezikovni različici.
Na drugem mestu, v zvezi s kontekstom, v katerega se umeščata člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013, je treba ugotoviti, da ta ne vsebuje določb, na podlagi katerih bi lahko podjetja, ki so zaprosila za pomoč, zato da bi spoštovala zgornjo mejo
de minimis
, po potrebi spremenila svojo vlogo za pomoč, tako da bi zmanjšala njen znesek ali se odpovedala prejšnjim pomočem.
Ker je torej v skladu s členom 3(4) te uredbe dodelitev pomoči urejena z nacionalno ureditvijo, ki se uporablja, imajo države članice široko polje proste presoje glede določitve postopka dodelitve takih pomoči.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v uvodni izjavi 21 navedene uredbe navedeno, da bi morale države članice v skladu z načelom sodelovanja iz člena 4(3) PEU olajšati spoštovanje pravil, ki se uporabljajo za državne pomoči, „z vzpostavitvijo potrebnih orodij za zagotovitev, da skupni znesek pomoči
de minimis
, dodeljenih enotnemu podjetju po pravilu
de minimis
, ne preseže splošne dopustne zgornje meje.“
Na tretjem mestu, v zvezi s cilji Uredbe št. 1407/2013 je treba poudariti, da je namen ureditve
de minimis
poenostaviti upravno breme podjetij, Komisije in držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 7. marca 2002, Italija/Komisija,
C‑310/99
,
EU:C:2002:143
, točka
), pri čemer se izhaja iz izhodišča, navedenega v uvodni izjavi 3 te uredbe, da pomoči v znesku, ki ne presega zgornje meje
de minimis
, ne vplivajo na trgovino med državami članicami in ne morejo izkrivljati konkurence.
Ob upoštevanju teh ciljev možnost, ki jo imajo države članice, da podjetjem, ki so zaprosila za pomoč, dajo pravico, da do dodelitve te pomoči spremenijo svojo vlogo za pomoč, tako da zmanjšajo znesek zahtevanega financiranja ali se odpovejo že prejetim prejšnjim pomočem, ne škoduje poteku postopka preučitve njihovih vlog, ker se pogoji za pridobitev pomoči v zvezi z upoštevanjem zgornje meje
de minimis
preverjajo samo ob dodelitvi pomoči. Zato v nasprotju s tem, kar trdijo družba Zennaro ter italijanska in grška vlada, neobstoj možnosti, da bi ta podjetja po dodelitvi nove pomoči spremenila svoje vloge za pomoč, sama po sebi ne more pomeniti „kaznovanja“ zadevnih podjetij.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 razlagati tako, da se lahko podjetje, ki mu namerava država članica njegovega sedeža dodeliti pomoč
de minimis
, zaradi katere bi se, ker obstajajo prejšnje pomoči, skupni znesek pomoči, dodeljenih temu podjetju, dvignil nad zgornjo mejo
de minimis
, do dodelitve te pomoči odloči za zmanjšanje zaprošenega financiranja ali za odpoved (v celoti ali delno) prejšnjim že prejetim pomočem, zato da ne preseže te zgornje meje.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 razlagati tako, da lahko podjetje, ki prosi za pomoč, zato da ne bi preseglo zgornje meje
de minimis
, spremeni svojo vlogo za pomoč tako, da zmanjša zaprošeno financiranje ali se odpove že prejetim prejšnjim pomočem, čeprav ureditev države članice, v kateri ima sedež, tega ne predvideva.
Odgovor na to vprašanje je nerazdružljivo povezan z odgovorom na prvo vprašanje. Po eni strani, kot je bilo ugotovljeno v točki 38 zgoraj, Uredba št. 1407/2013 ne vsebuje določb, na podlagi katerih bi lahko podjetja, ki so zaprosila za pomoč, zato da bi spoštovala zgornjo mejo
de minimis
, po potrebi spremenila svojo vlogo za pomoč, tako da bi zmanjšala njen znesek ali se odpovedala prejšnjim pomočem, in zato državam članicam ne nalaga nobene obveznosti v tem smislu. Po drugi strani lahko države članice, kot je razvidno iz točk 42 in 43 te sodbe, podjetjem, ki so zaprosila za pomoč, dovolijo, da spremenijo svojo vlogo za pomoč, da se prepreči, da bi dodelitev nove pomoči
de minimis
skupni znesek dodeljenih pomoči dvignila nad zgornjo mejo
de minimis
, če so take spremembe izvedene pred dodelitvijo pomoči
de minimis
.
Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 razlagati tako, da države članice podjetjem, ki so zaprosila za pomoč, niso dolžne dovoliti, da zato, da ne bi presegla zgornje meje
de minimis
, spremenijo svojo vlogo za pomoč pred njeno dodelitvijo. Predložitveno sodišče mora presoditi pravne posledice neobstoja možnosti podjetij, da opravijo take spremembe, pri čemer je treba pojasniti, da jih je mogoče izvesti le pred dodelitvijo pomoči
de minimis
.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

1.
Člena 3 in 6 Uredbe Komisije (EU) št. 1407/2013 z dne 18. decembra 2013 o uporabi členov 107 in 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije pri pomoči
de minimis
je treba razlagati tako, da se lahko podjetje, ki mu namerava država članica njegovega sedeža dodeliti pomoč
de minimis
, zaradi katere bi se, ker obstajajo prejšnje pomoči, skupni znesek dodeljenih pomoči dvignil nad zgornjo mejo 200.000 EUR v katerem koli obdobju treh poslovnih let, določeno v členu 3(2) Uredbe št. 1407/2013, do dodelitve te pomoči odloči za zmanjšanje zaprošenega financiranja ali za odpoved (v celoti ali delno) prejšnjim že prejetim pomočem, zato da ne preseže te zgornje meje.

2.
Člena 3 in 6 Uredbe št. 1407/2013 je treba razlagati tako, da države članice podjetjem, ki so zaprosila za pomoč, niso dolžne dovoliti, da zato, da ne bi presegla zgornje meje 200.000 EUR v katerem koli obdobju treh poslovnih let, določene v členu 3(2) Uredbe št. 1407/2013, spremenijo svojo vlogo za pomoč pred njeno dodelitvijo. Predložitveno sodišče mora presoditi pravne posledice neobstoja možnosti podjetij, da opravijo take spremembe, pri čemer je treba pojasniti, da jih je mogoče izvesti le pred dodelitvijo pomoči
de minimis.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.