CELEX: 62019CJ0069
Muutoksenhaku
Talous- ja rahaliitto
Pankkiunioni
Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisu
Luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten yhteinen kriisinratkaisumekanismi (SRM)
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB)
Yhteinen kriisinratkaisurahasto (SRF)
Ennakollisen vakausmaksun vahvistaminen varainhoitovuoden 2016 osalta
Kumoamiskanne
Kanteen nostamisen määräaika
Viivästyminen
Lainvastaisuusväite
Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen

Credito Fondiario SpA vaatii muutoksenhaussaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 19.11.2018 antaman määräyksen Credito Fondiario v. CRU (
T‑661/16
, ei julkaistu,
EU:T:2018:806
; jäljempänä valituksenalainen määräys), jolla unionin yleinen tuomioistuin jätti tutkimatta Credito Fondiario SpA:n kanteen, jossa unionin yleistä tuomioistuinta vaadittiin yhtäältä kumoamaan 15.4.2016 pidetyssä yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) johdon istunnossa tehty päätös yhteiseen kriisinratkaisurahastoon (SRF) vuodelta 2016 maksettavan ennakollisen vakausmaksun vahvistamisesta (SRB/ES/SRF/2016/06) (jäljempänä ensimmäinen riidanalainen päätös) ja 20.5.2016 pidetyssä kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnossa tehty päätös yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 maksettavan ennakollisen vakausmaksun oikaisemisesta (SRB/ES/SRF/2016/13) (jäljempänä toinen riidanalainen päätös ja yhdessä ensimmäisen riidanalaisen päätöksen kanssa riidanalaiset päätökset) sitä koskevilta osin, ja toisaalta toteamaan, että Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU täydentämisestä kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin etukäteen suoritettavien rahoitusosuuksien osalta 21.10.2014 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2015/63 (
EUVL 2015, L 11, s. 44
ja oikaisu
EUVL 2016, L 233, s. 1
) 5 artiklan 1 kohdan f alakohta ja liite I tai tarvittaessa koko delegoitu asetus ovat lainvastaisia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (
EUVL 2014, L 225, s. 1
) 54 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Johdon istunnossaan kriisinratkaisuneuvosto
a)
valmistelee kaikki kriisinratkaisuneuvoston täysistunnossa hyväksyttävät päätökset;
b)
tekee kaikki päätökset tämän asetuksen täytäntöönpanemiseksi, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä.”
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan otsikkona on ”Ennakolliset vakausmaksut”, ja kyseisen artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kriisinratkaisuneuvosto laskee kunakin vuonna EKP:tä tai kansallista toimivaltaista viranomaista kuultuaan ja tiiviissä yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa yksilölliset vakausmaksut varmistaakseen, että kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten maksettavat rahoitusosuudet eivät ylitä 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta.
Yksittäisten laitosten vakausmaksujen laskenta perustuu kunakin vuonna seuraaviin:
a)
kiinteä vakausmaksu, joka perustuu laitoksen velkojen määrään (pois lukien omat varat ja suojatut talletukset) suhteessa kaikkien kyseisen jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten velkojen kokonaismäärään (pois lukien omat varat ja suojatut talletukset); ja
b)
riskiprofiiliin mukautettu vakausmaksu, joka perustuu direktiivin 2014/59/EU 103 artiklan 7 kohdassa säädettyihin perusteisiin ja jossa otetaan huomioon suhteellisuusperiaate luomatta vääristymiä jäsenvaltioiden pankkialan rakenteiden välille.
Kiinteän vakausmaksun ja riskiprofiiliin mukautetun vakausmaksun välisessä suhteessa on otettava huomioon vakausmaksujen tasapuolinen jakautuminen erityyppisten pankkien kesken.
Joka tapauksessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella toimiluvan saaneiden kaikkien laitosten yksilöllisten vakausmaksujen a ja b alakohdan mukaisesti laskettu kokonaismäärä ei saa vuositasolla ylittää 12,5:tä prosenttia tavoitetasosta.”
Asetuksen N:o 806/2014 yhdenmukaisista soveltamisedellytyksistä 19.12.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/81 (
EUVL 2015, L 15, s. 1
) 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kriisinratkaisuneuvosto antaa asiaankuuluville kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille tiedoksi päätöksensä, joissa lasketaan niiden alueilla toimiluvan saaneiden laitosten vuotuiset vakausmaksut.
2.   Saatuaan 1 kohdassa tarkoitetun tiedoksiannon kunkin kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen on ilmoitettava jokaiselle sen jäsenvaltiossa toimiluvan saaneelle laitokselle kriisinratkaisuneuvoston päätöksestä, jossa lasketaan kyseisen laitoksen maksettavaksi tuleva vuotuinen vakausmaksu.”
Delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Direktiivin 2014/59/EU 103 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut rahoitusosuudet on laskettava jättämällä pois seuraavat velat:
– –
f)
kun on kyse edistämislainaoperaatioita suorittavista laitoksista, välittäjälaitoksen velat alullepanijana toimivalle tai muulle edistämispankille tai muulle välittäjälaitokselle sekä alkuperäisen edistämispankin velat sen rahoittajaosapuolille siltä osin kuin näiden velkojen määrä vastaa kyseisen laitoksen edistämislainoja.”
Asian tausta
Asian tausta on esitelty valituksenalaisen määräyksen 1–10 kohdassa, ja siitä voidaan tehdä nyt käsiteltävää asiaa varten seuraava yhteenveto.
Ensimmäisellä riidanalaisella päätöksellä SRB vahvisti 15.4.2016 pidetyssä johdon istunnossa kriisinratkaisurahastoon suoritettavat ennakolliset vakausmaksut vuoden 2016 osalta. Tämä päätös annettiin tiedoksi kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, jotka keräävät yksilölliset vakausmaksut asianomaisilta pankeilta omalla alueellaan.
Banca d’Italia (Italian keskuspankki) ilmoitti tässä yhteydessä Italian kansallisena kriisinratkaisuviranomaisena valittajalle 3.5.2016 päivätyllä ja samana päivänä vastaanotetulla tiedonannolla nro 585762/16, että SRB oli vahvistanut sen kriisinratkaisurahastoon suoritettavan ennakollisen vakausmaksun vuoden 2016 osalta, ja se ilmoitti sille kyseisen maksun määrän.
Toisella riidanalaisella päätöksellä SRB mukautti 20.5.2016 pidetyssä johdon istunnossa kriisinratkaisurahastoon suoritettavia ennakollisia vakausmaksuja vuoden 2016 osalta ja korotti valittajan vakausmaksua.
Myös kyseinen toinen päätös annettiin tiedoksi kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, ja Italian keskuspankki ilmoitti 27.5.2016 päivätyllä tiedonannolla nro 709489/16, joka vastaanotettiin 30.5.2016, tarpeesta suorittaa näin päätetyn korotuksen määrä.
Valittaja vaati Italian pankilta selityksiä sen vakausmaksun laskutavoista ja perusteista.
Valittaja ilmoitti 15.6.2016 Italian pankille ja SRB:lle nostaneensa Tribunale amministrativo regionale per il Laziossa (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Italia) kanteen, jossa se vaati kyseistä tuomioistuinta päättämään välitoimista ja kumoamaan sitten Italian keskuspankin tiedonannot nro 585762/16 ja nro 709489/16. Italian keskuspankki liitti tämän oikeudenkäyntimenettelyn yhteydessä riidanalaiset päätökset 8.7.2016 päivättyyn vastineeseensa.
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio antoi 14.7.2016 määräyksen, jolla se hylkäsi valittajan tekemän välitoimihakemuksen.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen määräys
Valittaja nosti tämän tuomion 1 kohdassa mainitun kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.9.2016 jättämällään kannekirjelmällä.
Valittaja vetosi kanteensa tueksi seitsemään kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski sitä, ettei riidanalaisia päätöksiä ollut annettu tiedoksi; toinen kyseisten päätösten perustelematta jättämistä ja kontradiktorisen periaatteen loukkaamista; kolmas delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan f alakohdan virheellistä soveltamista; neljäs kyseisen delegoidun asetuksen 4 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan rikkomista; viides Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklan rikkomista; kuudes suhteellisuusperiaatteen ja oikeusvarmuusperiaatteen loukkaamista ja seitsemäs perusoikeuskirjan 16 artiklan rikkomista.
Valituksenalaisella määräyksellä, joka annettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklan nojalla, mainittu tuomioistuin jätti lausuttamatta perusteista, joihin valittaja oli vedonnut, jätti kanteen tutkimatta tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvän puuttumisen perusteella ja velvoitti valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen määräyksen ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen
–
velvoittaa SRB:n korvaamaan muutoksenhausta aiheutuvat ja ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja
–
toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen määräyksen siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on velvoittanut sen korvaamaan SRB:n oikeudenkäyntikulut ja päättää ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista kohtuulliseksi katsomallaan tavalla.
SRB vaatii, että unionin tuomioistuin
–
jättää valituksen osittain tutkimatta ja katsoo joka tapauksessa, että se on perusteeton
–
velvoittaa valittajan korvaamaan tästä oikeudenkäyntimenettelystä ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Italian tasavalta vaatii unionin tuomioistuinta hyväksymään valituksen ja kumoamaan valituksenalaisen määräyksen.
Euroopan komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen siltä osin kuin on kyse ensimmäisestä riidanalaisesta päätöksestä ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisesta
–
ratkaisee toisesta riidanalaisesta päätöksestä ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen tutkittavaksi ottamista koskevan kysymyksen lainmukaisesti
–
siinä tapauksessa, että valitus hylätään, velvoittaa valittajan korvaamaan tästä oikeudenkäyntimenettelystä ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää valituksensa tueksi viisi valitusperustetta. Ensimmäinen valitusperuste koskee oikeudelliseen luonnehdintaan liittyvää virhettä siltä osin kuin on kyse ajankohdasta, jona valittaja sai riidanalaiset päätökset tietoonsa, ja oikeudelliseen luonnehdintaan liittyvää virhettä siltä osin kuin on kyse sen ajan kohtuuttomuuden arvioinnista, jossa valittaja toimi. Toinen valitusperuste koskee oikeudellista virhettä sellaisen oikeuskäytännön tulkinnassa ja soveltamisessa, joka koskee kohtuullista aikaa, jossa asianomaisen on tilanteessa, jossa riitautettavaa tointa ei julkaista tai toimiteta, vaadittava kyseisen toimen antamista tiedoksi. Kolmas valitusperuste koskee unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklan rikkomista ja valittajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Neljäs valitusperuste koskee oikeudellista virhettä SEUT 277 artiklaan perustuvan vaatimuksen arvioinnissa. Viides valitusperuste, joka on esitetty toissijaisesti siltä varalta, että unionin tuomioistuin hylkäisi valituksen, koskee valituksenalaisen määräyksen hylkäämistä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on velvoittanut valittajan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan SRB:n oikeudenkäyntikulut.
Ensimmäinen ja toinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ensimmäisellä ja toisella valitusperusteellaan, joita on asianmukaista käsitellä yhdessä, valittaja, jota Italian tasavalta tukee, väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on tulkinnut ja soveltanut oikeuskäytäntöä, joka koskee kohtuullista aikaa, jossa asianosaisen on tilanteessa, jossa riitautettavaa toimea ei julkaista tai toimiteta, vaadittava kyseisen toimen antamista tiedoksi, sekä kaksi tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevaa virhettä.
Valittaja toteaa ensinnäkin, että kun unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut virheellisiin seikkoihin, se on tehnyt tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevan virheen sen ajankohdan osalta, jona valittaja sai tiedon riidanalaisten päätösten olemassaolosta. Valittaja esittää myös, että koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole ilmoittanut, millä perusteilla SRB:n ja kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen välisellä ”tiiviillä yhteistyöllä” ei tältä osin ollut merkitystä, valituksenalainen määräys oli puutteellisesti perusteltu.
Toiseksi valittaja väittää, ettei oikeuskäytäntö, johon unionin yleinen tuomioistuin on viitannut sellaisen kohtuullisen ajan osalta, jossa asianosaisen on tilanteessa, jossa riitautettavaa toimea ei julkaista tai toimiteta, vaadittava kyseisen toimen antamista tiedoksi, ei ole relevanttia ja että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevan virheen, kun se on katsonut, ettei valittaja ollut toiminut kohtuullisessa ajassa vaatiakseen riidanalaisten päätösten antamista tiedoksi.
SRB väittää, että ensimmäinen ja toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska valittaja vetoaa näiden perusteiden tueksi samoihin argumentteihin ja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemät tosiseikkoja koskevat toteamukset vetoamatta siihen, että tosiseikat tai näyttö olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
SRB väittää, ettei kyseisiä perusteita voida kuitenkaan missään tapauksessa hyväksyä. SRB toteaa, että sen lisäksi, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt virhettä, kun se on katsonut, että valittaja oli saanut tiedon riidanalaisten päätösten olemassaolosta Italian pankin tiedonannoilla nro 585762/16 ja nro 709489/16, valituksenalainen määräys on tältä osin nimittäin riittävästi perusteltu, eikä valittaja ole väittänyt vaatineensa kyseisten päätösten antamista tiedoksi tai ryhtyneensä tätä varten erityisiin toimiin.
SRB:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi muistuttanut asianmukaisesti oikeuskäytännöstä, joka koskee kohtuullista aikaa, jossa asianomaisen on vaadittava riitautettavan toimen antamista tiedoksi, mutta se ei ole soveltanut sitä nyt käsiteltävässä asiassa eikä näin ollen tehnyt virhettä tältä osin.
Komissio tukee SRB:tä, mutta tyytyy unionin tuomioistuimen arvioon siltä osin kuin on kyse toisesta riidanalaisesta päätöksestä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen ja toisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisesta on todettava yhtäältä, että valittaja esittää itsenäisiä argumentteja tukeakseen oikeudellista virhettä koskevaa väitettään. Valittaja ei toisaalta kiistä tosiseikkoja koskevia toteamuksia, jotka unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt relevanteista ajankohdista, vaan se väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin voinut pitää kyseisiä ajankohtia ajankohtina, jolloin valittaja oli SEUT 263 artiklassa tarkoitetulla tavalla saanut tiedon riidanalaisten päätösten olemassaolosta. Valittaja vetoaa näin ollen kahteen unionin yleisen tuomioistuimen tekemään virheeseen, jotka koskevat tosiseikkojen luonnehdintaa, joka puolestaan on oikeuskysymys, joka voidaan ottaa esiin valituksen yhteydessä ja joka kuuluu unionin tuomioistuimen valvonnan piiriin (ks. tuomio 1.6.1994, komissio v. Brazzelli Lualdi ym.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
,
kohta ja tuomio 23.11.2017, Bionorica ja Diapharm v. komissio,
C‑596/15 P ja C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen ensimmäinen ja toinen valitusperuste on otettava tutkittaviksi.
Asiakysymyksen osalta on muistettava, että katsoessaan, ettei SEUT 263 artiklaan perustuva kanne, jossa vaadittiin riidanalaisten päätösten kumoamista, selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, unionin yleinen tuomioistuin totesi ensiksi, ettei kyseisiä päätöksiä ollut julkaistu tai annettu tiedoksi valittajalle, joka ei ollut niiden adressaatti, ja totesi sitten, että tällaisessa tapauksessa kanteen nostamisen määräaika alkaa oikeuskäytännön mukaan kulua vasta siitä hetkestä, kun asianomainen saa tiedon kyseisen toimen täsmällisestä sisällöstä ja perusteista, sillä edellytyksellä, että hän vaatii saada toimen sisällön tietoonsa kohtuullisessa ajassa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi tältä osin, että valittaja oli 3.5. ja 30.5.2016 saanut tiedon riidanalaisten päätösten olemassaolosta Italian pankin tiedonannoilla nro 585762/16 ja nro 709489/16 ja ettei valittaja ollut vaatinut, että kyseiset päätökset annettaisiin sille tiedoksi, eikä varsinkaan kohtuullisessa ajassa. Koska valittaja ei ollut vedonnut sellaisen ennalta-arvaamattoman seikan tai ylivoimaisen esteen olemassaoloon eikä näyttänyt toteen sellaista ennalta-arvaamatonta seikkaa tai ylivoimaista estettä, joka olisi mahdollistanut poikkeamisen kanteen nostamisen määräajasta, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että SEUT 263 artiklaan perustuva kanne, joka oli nostettu 19.9.2016, oli nostettu selvästi myöhässä ja oli jätettävä tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvän puuttumisen perusteella.
Sen määrittämiseksi, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevan virheen niiden ajankohtien osalta, joina valittaja sai tiedon riidanalaisista päätöksistä, on palautettava mieleen, että mainittu tuomioistuin tukeutui valituksenalaisen määräyksen 38 ja 39 kohdassa kahteen seikkaan.
Unionin yleinen tuomioistuin korosti näin ollen yhtäältä, että asiakirjoissa ja kyselylomakkeissa, jotka valittaja vastaanotti siinä tarkoituksessa, että se toimittaisi tiedot, joiden avulla voitaisiin laskea sen kriisinratkaisurahastoon suoritettava yksilöllinen vakausmaksu, mainittiin sovellettavat oikeusperustat ja ilmoitettiin valittajalle siitä, että SRB oli laskenut tällaisen vakausmaksun määrän. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin viittasi Italian pankin tiedonantoihin nro 585762/16 ja nro 709489/16, jotka saatettiin valittajan tietoon 3.5. ja 30.5.2016 ja joissa ilmoitettiin, että sen vakausmaksu, jonka SRB oli laskenut, siirrettäisiin kriisinratkaisurahastoon.
Unionin yleinen tuomioistuin saattoi siten oikeudellista virhettä tekemättä päätellä kyseisten tiedonantojen – jotka oli lähetetty valittajalle silloin, kun se oli jo vastaanottanut ja täyttänyt asiakirjat ja kyselylomakkeet, joita tarvittiin, jotta SRB voisi laskea yksilölliset vakausmaksut – perusteella, että se oli saanut tiedon riidanalaisten päätösten olemassaolosta 3.5. ja 30.5.2016.
Valittajan väitteet eivät horjuta tätä päätelmää.
Ensinnäkään se seikka, että valittaja sai riidanalaisten päätösten perustelut kokonaisuudessaan tietoonsa vasta 8.7.2016, eli toisin sanoen silloin, kun Italian keskuspankki toimitti valittajan Tribunale amministrativo regionale per il Laziossa vireille panemassa oikeudenkäynnissä vastineensa, johon kyseiset päätökset oli liitetty, ei mitenkään merkitse sitä, ettei valittaja tiennyt kyseisten päätösten olemassaolosta ennen mainittua ajankohtaa.
Toiseksi on todettava, että merkityksetöntä on se, ettei Italian keskuspankin tiedonannoissaan nro 585762/16 ja nro 709489/16 ilmoittanut täsmällisesti riidanalaisten päätösten tekoajankohtia tai maininnut sovellettavaa unionin lainsäädäntöä ja asianmukaisia oikeusperustoja. On nimittäin todettava, etteivät kyseiset seikat liity siihen, onko valittaja saanut tiedon riidanalaisten päätösten olemassaolosta, ja erityisesti, etteivät ne ole esteenä sille, että valittaja on voinut saada tiedon kyseisistä päätöksistä siten kuin unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen määräyksen 38 ja 39 kohdassa mainitsee.
Kolmanneksi on todettava, että koska unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen määräyksen 30 kohdassa määrittänyt, että SRB oli riidanalaisten päätösten tekijä, esittämättä tämän perusteella mitään johtopäätöstä ajankohdasta, jona valittaja sai tiedon kyseisistä päätöksistä, perustelujen puutteellisuudella, johon valittaja vetoaa, ei ole merkitystä siltä osin kuin on kyse tosiseikkojen oikeudellisesta luonnehdinnasta.
Tästä seuraa, että unionin tuomioistuin on tehnyt asianmukaiset päätelmät omien tosiseikkoja koskevien toteamustensa perusteella, eikä ole tehnyt tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevaa virhettä katsoessaan, että valittaja oli saanut tiedon riidanalaisista päätöksistä 3.5. ja 30.5.2016.
Valittaja väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt yhtäältä oikeudellisen virheen, kun se on tulkinnut ja soveltanut virheellisesti oikeuskäytäntöä, joka koskee kohtuullista aikaa, jossa asianosaisen on tilanteessa, jossa riitautettavaa toimea ei ole julkaistu tai annettu tiedoksi, vaadittava kyseisen toimen antamista tiedoksi, ja toisaalta tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevan virheen, kun se on katsonut, ettei valittaja ollut vaatinut riidanalaisten päätösten antamista tiedoksi kohtuullisessa ajassa.
Tästä on riittävää todeta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole perustanut kumoamiskanteen tutkimatta jättämistä sille seikalle, että valittaja oli vaatinut riidanalaisten päätösten antamista tiedoksi kohtuullisen ajan päätyttyä, eikä näin ollen ole soveltanut kyseistä oikeuskäytäntöä. Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen määräyksen 47 kohdassa nimittäin korostanut, että sen jälkeen, kun valittaja sai tiedon kyseisten päätösten olemassaolosta, se ei ollut vaatinut, että ne annettaisiin sille tiedoksi.
Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen ole voinut tehdä mainittua oikeuskäytäntöä koskevia virheitä.
Näin ollen ensimmäinen ja toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomina.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kolmas valitusperuste perustuu unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklan rikkomiseen ja valittajan puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, ja valittaja riitauttaa sen osalta sen, että sen ensimmäisessä oikeusasteessa nostama kanne ei selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ja toteaa lisäksi, että kanne on jätetty tutkimatta ilman, että valittaja olisi voinut ottaa kantaa tutkittavaksi ottamisten edellytysten puuttumiseen, mihin SRB ei sitä paitsi ollut vedonnut.
SRB epäilee, voidaanko kyseinen valitusperuste ottaa tutkittavaksi, ja se katsoo, että se on joka tapauksessa perusteeton. Komissio väittää, että valitusperuste on tehoton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen osalta on todettava yhtäältä, että valittaja on esittänyt yksityiskohtaisia argumentteja, jotka koskevat sitä, ettei se, että sen ensimmäisessä oikeusasteessa nostaman kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuivat, ole selvää, ja valittajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista, ja toisaalta, että kysymys siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin rikkonut työjärjestyksensä 126 artiklaa, on oikeuskysymys, joka kuuluu unionin tuomioistuimen valvonnan piiriin (ks. analogisesti tuomio 1.7.1999, Alexopoulou v. komissio,
C‑155/98 P
,
EU:C:1999:345
,
–
kohta ja vastaavasti tuomio 6.6.2018, Apcoa Parking Holdings v. EUIPO,
C‑32/17 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:396
,
–
kohta).
Tästä seuraa, että kyseinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys koskee ensinnäkin sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen väitetään rikkoneen unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklaa, ja tältä osin on korostettava, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoo olevansa tarpeeksi perillä asiasta oikeudenkäyntiasiakirjojen perusteella, se voi ratkaista asian mainittuun määräykseen perustuvalla perustellulla määräyksellä (ks. vastaavasti määräys 29.10.2004, Ripa di Meana v. parlamentti,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
,
kohta).
On todettava myös, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklan soveltamisen yhteydessä se, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, voi olla ilmeistä paitsi sen perusteella, että se havaitaan oikeudenkäyntimenettelyn varhaisessa vaiheessa erityisesti kannekirjelmän osalta, myös sen perusteella, ettei asiasta ole epäilystä, kun otetaan huomioon erityisesti unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö.
Kun unionin yleinen tuomioistuin on nyt käsiteltävässä asiassa todennut, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat, se on valituksenalaisen määräyksen 36 ja 51 kohdassa tukeutunut vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön.
Tästä on todettava, ettei valittajan väite siitä, ettei ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttuminen viivästymisen perusteella ollut selvää, koska se ei seurannut kanteen nostamiselle varatun kahden kuukauden määräajan noudattamatta jättämisestä vaan sen ajan kohtuullisuuden arvioinnista, jossa asianomaisen on vaadittava riitautettavan toimen antamista tiedoksi, voi menestyä.
Valituksenalaisen määräyksen 47 kohdasta ilmenee nimittäin selvästi, että koska valittaja ei ollut vaatinut riidanalaisten päätösten antamista tiedoksi, unionin yleinen tuomioistuin ei ole arvioinut sitä, oliko kyseinen aika kohtuullinen nyt käsiteltävässä asiassa.
Lisäksi on todettava, että – toisin kuin valittaja väittää – se seikka, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut asian, hyväksynyt väliintulohakemuksia ja turvautunut prosessinjohto- ja tutkintatoimiin, ei estänyt mainittua tuomioistuinta antamasta työjärjestyksensä 126 artiklaan perustuvaa määräystä, jossa todettiin, ettei kanne selvästikään täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Erityisesti on todettava, ettei turvautuminen tällaisiin toimiin, joiden tarkoituksena on muun muassa mahdollistaa asioiden valmistelu ja menettelyn kulku, ole sellaisenaan esteenä määräyksen antamiselle tällaisella perusteella (ks. vastaavasti tuomio 19.1.2006, AIT v. komissio,
C‑547/03 P
,
EU:C:2006:46
,
–
kohta).
Lopuksi on todettava, että koska kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttyminen on ehdoton prosessinedellytys, joka unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava viran puolesta, unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklaan perustuvan määräyksen edellytyksenä ei ole se, että vastaaja olisi riitauttanut kanteen tutkittavaksi ottamisen. Näin ollen arvioitaessa nyt käsiteltävässä asiassa sitä, oliko tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttuminen selvää, ei merkitystä ole sillä, ettei SRB, joka on vastaajana unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen osalta, ole vedonnut siihen, että kanne on nostettu myöhässä (ks. vastaavasti määräys 17.7.2014, Melkveebedrijf Overenk ym. v. komissio,
C‑643/13 P
, ei julkaistu,
EU:C:2014:2118
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen ole tehnyt oikeudellista virhettä, kun se on katsonut, ettei kanne sen työjärjestyksen 126 artiklassa tarkoitetulla tavalla selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Siltä osin kuin on toiseksi kyse valittajan puolustautumisoikeuksien väitetystä loukkaamisesta, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklassa määrätyn menettelyn soveltamisella ei sinänsä loukata oikeutta lailliseen ja tehokkaaseen oikeudenkäyntiin, koska tätä määräystä sovelletaan ainoastaan asioihin, joissa unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne on oikeudellisesti selvästi perusteeton (ks. analogisesti tuomio 19.2.2009, Gorostiaga Atxalandabaso v. parlamentti,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän tuomion 43 ja 55 kohdasta seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä, kun se on katsonut, ettei kanne selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Näin ollen valittajan väitteet yhtäältä siitä, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 126 artiklaan perustuvan määräyksen antaminen on johtanut sen puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, ja toisaalta siitä, että unionin yleisen tuomioistuimen 129 artikla oli nyt käsiteltävässä asiassa asianmukaisempi oikeusperusta, koska sillä varmistetaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen, eivät voi menestyä.
Kun edellä esitetyt näkökohdat otetaan huomioon, kolmas valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Neljännen valitusperusteensa osalta valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, että SEUT 277 artiklan nojalla esitetty vaatimus oli jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että kanne perustui SEUT 263 artiklaan.
SRB, jota komissio tukee, kiistää kyseisen valitusperusteen perusteltavuuden.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin palautti ensin mieleen, että mahdollisuus vedota yleisesti sovellettavan säädöksen lainvastaisuuteen SEUT 277 artiklan nojalla ei merkitse itsenäistä kanneoikeutta ja ettei kyseiseen mahdollisuuteen voida turvautua, ellei pääasiallista kanneoikeutta ole olemassa, minkä jälkeen se katsoi, ettei valittajan vaatimus, joka koski delegoidun asetuksen 2015/63 toteamista osittain tai kokonaan lainvastaiseksi, selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, koska käsillä ei ollut itsenäistä kanneoikeutta yleisesti sovellettavan säädöksen lainvastaisuuteen vetoamiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin korosti lisäksi, että koska tällainen vaatimus koski implisiittisesti mutta välttämättä lainvastaisuuden toteamista riidanalaisten päätösten kumoamista koskevan vaatimuksen asiayhteydessä, se, ettei kumoamiskanne selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, koska se oli nostettu kyseisistä päätöksistä, merkitsi myös sitä, ettei lainvastaisuusväitettä voitu ottaa tutkittavaksi.
Neljännen valitusperusteen osalta valittaja viittaa kahden ensimmäisen valitusperusteensa tueksi esittämiinsä väitteisiin, ja esittää ainoastaan, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti todennut, ettei SEUT 263 artiklaan perustuva vaatimus täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Valittaja päättelee tämän perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut virheelliseen olettamukseen, kun se on jättänyt tutkimatta tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvän puuttumisen perusteella vaatimuksen, joka perustui SEUT 277 artiklaan ja joka koski delegoidun asetuksen 2015/63 toteamista osittain tai kokonaisuudessaan lainvastaiseksi.
Kolmen ensimmäisen valitusperusteen hylkäämisestä seuraa kuitenkin, ettei unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää siitä, ettei SEUT 263 artiklan perusteella nostettu kanne selvästikään täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ole asetettu kyseenalaiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti ja perustellusti, että se, ettei pääkanne täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, merkitsi sitä, ettei SEUT 277 artiklaan perustuva lainvastaisuusväite täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä (ks. määräys 28.6.1993, Donatab ym. v. komissio,
C‑64/93
,
EU:C:1993:266
,
ja
kohta ja määräys 8.12.2006, Polyelectrolyte Producers Group v. komissio ja neuvosto,
C‑368/05 P
, ei julkaistu,
EU:C:2006:771
,
kohta).
Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Viides valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Toissijaisesti ja siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin hylkäisi valituksen, valittaja vaatii valituksenalaisen määräyksen hylkäämistä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on velvoittanut sen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan SRB:n oikeudenkäyntikulut. Valittaja toteaa, että koska SRB:n toiminta on myötävaikuttanut asian tutkimiseen unionin yleisessä tuomioistuimessa käytetyn ajan pitkittymiseen, mainitun tuomioistuimen olisi pitänyt käyttää sen työjärjestyksen 135 artiklassa määrättyjä mahdollisuuksia.
SRB ja komissio väittävät, ettei kyseistä valitusperustetta voida ottaa tutkittavaksi. SRB toteaa lisäksi, että se on joka tapauksessa perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että siinä tapauksessa, että muut valitusperusteet on hylätty, oikeudenkäyntikuluja koskevan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun väitettyyn virheellisyyteen kohdistuva vaatimus on mainitun määräyksen nojalla jätettävä tutkimatta Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan toisen kohdan – jonka nojalla muutosta ei voida hakea vain siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista, tai oikeudenkäyntikulujen määrän osalta – perusteella (tuomio 30.1.2020, České dráhy v. komissio,
C‑538/18 P ja C‑539/18 P
, ei julkaistu,
EU:C:2020:53
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska nyt käsiteltävässä asiassa neljä ensimmäistä valitusperustetta on hylättävä, viides ja viimeinen valitusperuste, joka koskee oikeudenkäyntikulujen jakamista, on jätettävä tutkimatta.
Edellä esitetyistä näkökohdista seuraa, että valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska SRB on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan SRB:n oikeudenkäyntikulut.
Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, joten Italian tasavalta ja komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Credito Fondiario SpA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja sen on korvattava yhteisen kriisinratkaisuneuvoston kulut.

3)
Italian tasavalta ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.