CELEX: 62018TJ0443
Znamka Evropske unije
Postopek z ugovorom
Prijava besedne znamke Evropske unije Vogue Peek & Cloppenburg
Prejšnje nacionalno trgovsko ime Peek & Cloppenburg
Relativni razlog za zavrnitev
Člen 8(4) Uredbe (EU) 2017/1001
Soobstoj nacionalnega trgovskega imena in prijavljene znamke
Sporazum o razmejitvi
Uporaba nacionalnega prava s strani EUIPO
Prekinitev upravnega postopka
Člen 70 Uredbe 2017/1001
Pravilo 20(7)(c) Uredbe (ES) št. 2868/95 (postal člen 71(1) Delegirane uredbe (EU) 2018/625)
Očitna napaka pri presoji

)
Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf), je 17. maja 2002 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
), kakor je bila spremenjena in tudi sama nadomeščena z Uredbo (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2017, L 154, str. 1
)), vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije.
Znamka, za katero se je zahtevala registracija, je besedni znak Vogue Peek & Cloppenburg.
Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevala registracija po zožitvi, do katere je prišlo v postopku pred EUIPO, spadajo v razrede 18, 25 in 35 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:
–
razred 18: „Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki spadajo v razred 18, in sicer torbe, ročne torbice, denarnice, prtljaga, etuiji za ključe, etuiji za elektronske naprave, potovalni seti, nahrbtniki, mošnjički, torbe, dežniki, sončniki in sprehajalne palice, biči, vprege in sedlarske potrebščine; potovalni kovčki in kovčki“;
–
razred 25: „Oblačila, obutev, pokrivala“;
–
razred 35: „Prodaja na drobno, ki poteka tudi prek spletnih strani in televizijske prodaje na področju oblačil, obutve, pokrival, pripravkov za pranje in pripravkov za beljenje, pripravkov za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje, mil, parfumov, eteričnih olj, kozmetičnih izdelkov, sredstev za čiščenje zob, sončnih očal, plemenitih kovin ter njihovih zlitin in ročnih ur iz plemenitih kovin in njihovih zlitin, umetniških del iz plemenitih kovin in njihovih zlitin, nakita, bižuterije, dragih kamnov, priprav za merjenje časa in kronoloških instrumentov, usnja in imitacij usnja, usnja, potovalnih kovčkov in kovčkov, torbic, ročnih torbic, prtljage, denarnic, etuijev za ključe, etuijev za elektronske naprave, potovalnih setov, nahrbtnikov, vrečic, dežnikov, sončnikov in sprehajalnih palic, bičev, bičev in sedlarskih potrebščin; organizacija in predstavitev oglaševalskih kampanij in programov za zvestobo strank.“
Prijava znamke je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 10/2003 z dne 27. januarja 2003.
Intervenientka, družba Peek & Cloppenburg KG (Hamburg), je na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 46 Uredbe 2017/1001) vložila ugovor zoper registracijo znamke, prijavljene za proizvode in storitve iz točke 3 zgoraj.
Ugovor je temeljil na trgovskem imenu Peek & Cloppenburg, ki je priznano v Nemčiji in se uporablja za proizvodnjo in trženje oblačil za moške, ženske in otroke ter dodatkov, kot so pasovi in drugi izdelki iz usnja.
Razlogi, navedeni v utemeljitev ugovora, so bili po eni strani tisti iz člena 8(4) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(4) Uredbe 2017/1001) skupaj s členom 5(2), členom 6(3) in členom 15(2) Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (zakon o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov) z dne 25. oktobra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 3082; v nadaljevanju: zakon o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov) in po drugi strani tisti iz člena 8(4) Uredbe št. 40/94 skupaj s členom 5(2), členom 6(3) in členom 15(3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov.
Oddelek za ugovore je 16. septembra 2005 ugodil ugovoru in zavrnil zahtevo za registracijo znamke Evropske unije za proizvode in storitve iz točke 3 zgoraj na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členom 5(2), členom 6(3) in členom 15(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov. Poleg tega je odločil, da tožeča stranka nosi svoje stroške.
Tožeča stranka je 15. novembra 2005 pri EUIPO zoper odločbo oddelka za ugovore vložila pritožbo na podlagi členov od 57 do 63 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 66 do 71 Uredbe 2017/1001).
Z odločbo z dne 25. oktobra 2011 je bil postopek z ugovorom prekinjen zaradi vzorčnih postopkov pred EUIPO v zvezi s postopki z ugovorom med tožečo stranko in intervenientko (zadevi R 53/2005‑1 in R 262/2005‑1) (v nadaljevanju: vzorčni postopki). V vzorčnih postopkih sta bila z odločbama prvega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 28. februarja 2011 ugovora na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 40/94 dopuščena, zahteve tožeče stranke za registracijo besednega znaka Peek & Cloppenburg pa so bile zavrnjene.
Splošno sodišče je s sodbama z dne 18. aprila 2013, Peek & Cloppenburg/UUNT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:197
), in z dne 18. aprila 2013, Peek & Cloppenburg/UUNT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:198
), zavrnilo tožbi tožeče stranke zoper odločbi prvega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 28. februarja 2011 v vzorčnih postopkih. Sodišče je s sodbo z dne 10. julija 2014, Peek & Cloppenburg/UUNT (
C‑325/13 P in C‑326/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2059
) zavrnilo pritožbi v okviru katerih je tožeča stranka predlagala razveljavitev teh sodb.
Potem ko sta bila vzorčna postopka dokončno zaključena, se je ta postopek z ugovorom nadaljeval.
V drugem postopku med tožečo stranko in intervenientko v zvezi z nemškimi znamkami tožeče stranke (med katerimi so tudi tri znamke Peek & Cloppenburg) je Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) po vrnitvi zadeve s strani Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 7. julija 2015 (zadeva I‑20 U 24/07) tožeči stranki naložilo, da poda soglasje k izbrisu teh znamk (v nadaljevanju: sodba Oberlandesgericht Düsseldorf). Ta sodba je 28. aprila 2016 postala pravnomočna, potem ko je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) zavrnilo predlog za dovolitev kasacijske pritožbe.
Tožeča stranka je 12. januarja 2017 pri EUIPO vložila predlog za prekinitev postopka (v nadaljevanju: predlog za prekinitev) do sprejetja dokončne odločbe v okviru nasprotne tožbe za ugotovitev pravice, ki jo je 30. novembra 2016 proti intervenientki (v nadaljevanju: nasprotna tožba za ugotovitev pravice) vložila pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija). Z navedeno nasprotno tožbo za ugotovitev pravice je Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) predlagala, naj ugotovi, da ima pravico registrirati znamke, ki izhajajo iz njenega trgovskega imena, in jih uporabiti v regijah Nemčije, ki so ji bile dodeljene s sporazumom o razmejitvi, ki sta ga stranki sklenili leta 1990 in domnevno potrdili leta 1992 (v nadaljevanju: sporazum o razmejitvi). Sporazum o razmejitvi obsega izključno zemljepisne karte, na katerih so navedene kratice pogodbenic in razmejitve na vsaki karti za označitev ozemelj, ki so jima bila dodeljena.
Prvi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 20. aprila 2018 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil pritožbo z dne 15. novembra 2005 in predlog za prekinitev.
Na prvem mestu, odbor za pritožbe je opozoril na kumulativne pogoje iz člena 8(4) Uredbe 2017/1001 in pogoje iz člena 15 zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov.
Na drugem mestu, odbor za pritožbe se je skliceval na ugotovitve, ki jih je podal v vzorčnih postopkih in na obrazložitev v ustrezajočih odločbah.
Na tretjem mestu, odbor za pritožbe je ocenil, da je intervenientka trgovsko ime Peek & Cloppenburg uporabljala v gospodarskem prometu za označbo svojega podjetja in svojih trgovin v Nemčiji in da je šlo za zaščiteno trgovsko ime v smislu člena 5(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov. Dodal je, da je to trgovsko ime, ki je imelo velik razlikovalni učinek, obstajalo pred datumom zahteve za registracijo prijavljene znamke v smislu člena 6 zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov ter da njegova uporaba ni imela zgolj lokalnega obsega.
Na četrtem mestu, odbor za pritožbe je po eni strani ugotovil veliko podobnost med trgovskim imenom intervenientke in prijavljeno znamko ter – za del zadevnih proizvodov in storitev – bližino sektorjev, kar ustvarja verjetnost zmede v smislu člena 15(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov. Po drugi strani je odbor za pritožbe, ker bližina sektorjev ni bila dokazana, ugotovil, da bi uporaba prijavljene znamke oslabila trgovsko ime intervenientke ali ga nezakonito izkoriščala v smislu člena 15(3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov.
Na petem mestu, odbor za pritožbe je glede argumenta, ki ga tožeča stranka še ni navedla v vzorčnih postopkih in v skladu s katerim je na podlagi sporazuma o razmejitvi razpolagala s pogodbeno pravico do uporabe in registracije prijavljene znamke, ugotovil, prvič, da sporazum o razmejitvi ni zavezoval EUIPO, temveč bi ga za stranki pogodbe moralo uporabiti pristojno sodišče države članice. Drugič, ocenil je, da tožeča stranka ni dokazala, da ji ta sporazum daje pravico do uporabe in registracije znamk Evropske unije. V zvezi s tem je ugotovil, da naj take pravice ne bi izhajale iz sodbe Oberlandesgericht Düsseldorf in da ni bilo dokazano – tudi če bi sporazum o razmejitvi zajemal tudi registracijo znamk – da je zajemal tudi znamke Evropske unije.
Na šestem mestu, odbor za pritožbe je v bistvu ugotovil, da tožeča stranka tudi ni dokazala, da bi ugotovitvena sodba, za katero si prizadeva v okviru nasprotne tožbe za ugotovitev pravice pred Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), imela procesne učinke na ta postopek, ker naj taka sodba ne bi zavezovala intervenientke, da umakne svoj ugovor, ki ga je vložila pred EUIPO. Poleg tega je odbor za pritožbe ugotovil, da vsebina navedene tožbe ni imela posledic za postopek v obravnavanem primeru, ker tožeča stranka ni dokazala, da ji je bila s sporazumom o razmejitvi (domnevno sklenjenim leta 1990 in domnevno potrjenim leta 1992) podeljena pravica do uporabe in registracije znamk Evropske unije ter da naj ne bi bilo dokazano – tudi če bi sporazum o razmejitvi zajemal tudi registracijo znamk – da zajema prodajna ozemlja zunaj Nemčije in znamke Evropske unije, ki so bile urejene le z Uredbo št. 40/94.
Sklepno je odbor za pritožbe zavrnil pritožbo in torej ugodil ugovoru na podlagi trgovskega imena intervenientke.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano odločbo razveljavi;
–
EUIPO naloži plačilo stroškov;
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški intervenientke.
Pravo
[…]
Utemeljenost
Tožeča stranka navaja štiri tožbene razloge, in sicer, prvič, kršitev povezanih določb člena 8(4) Uredbe 2017/1001 in člena 15(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, drugič, kršitev povezanih določb člena 8(4) Uredbe 2017/1001 in člena 15(3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, tretjič, kršitev člena 8(4) Uredbe 2017/1001, in četrtič, v bistvu kršitev povezanih določb člena 70 Uredbe 2017/1001 in pravila 20(7)(c) Uredbe št. 2868/95 (postal člen 71(1) Delegirane uredbe 2018/625).
Tožeča stranka s prvimi tremi tožbenimi razlogi navaja, da je odbor za pritožbe napačno razlagal povezane določbe člena 8(4) Uredbe št. 2017/1001 in člena 15(2) in (3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, ker je le nepopolno upošteval vsebinske pogoje, ki jih določa nemško pravo. Tožeča stranka s svojim četrtim tožbenim razlogom navaja, da je odbor za pritožbe kršil povezane določbe člena 70 Uredbe št. 2017/1001 v povezavi s pravilom 20(7)(c) Uredbe št. 2868/95, ker je storil očitne napake pri presoji v zvezi z oceno njenega predloga za prekinitev, s čimer je prekoračil pooblastila.
Prve tri tožbene razloge, v okviru katerih je tožeča stranka razvila podobno argumentacijo, je treba obravnavati skupaj.
Prvi, drugi in tretji tožbeni razlog: kršitev povezanih določb člena 8(4) Uredbe 2017/1001 ter člena 15(2) in (3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov
[…]
Iz vsega prej navedenega izhaja, da odbor za pritožbe ni storil napake s tem, da je ugotovil, da tožeča stranka ni dokazala, da ji je s sporazumom o razmejitvi podeljena pravica do registracije znamk Evropske unije, ne da bi se bilo treba izreči o dodatnem razlogu v izpodbijani odločbi, v skladu s katerim, tudi če se domneva, da sporazum o razmejitvi zajema registracijo znamk, ni dokazano, da se ta nanaša na znamke Evropske unije.
Iz tega sledi, da je treba prve tri tožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev povezanih določb člena 8(4) Uredbe 2017/1001 ter člena 15(2) in (3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: kršitev povezanih določb člena 70 Uredbe št. 2017/1001 in pravila 20(7)(c) Uredbe št. 2868/95
Tožeča stranka v bistvu trdi, da je odbor za pritožbe kršil povezane določbe člena 70 Uredbe št. 2017/1001 in pravila 20(7)(c) Uredbe št. 2868/95, ker je odločil, da zavrne njen predlog za prekinitev postopka.
V zvezi s tem je odbor za pritožbe, prvič, v točkah 38 in 39 izpodbijane odločbe ugotovil, da dodatna prekinitev ni upravičena, ker se je nasprotna tožba za ugotovitev pravice pred Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) nanašala le na ugotovitev in ne bi mogla privesti do tega, da bi intervenientka morala umakniti svoj ugovor.
Drugič, odbor za pritožbe je poudaril, da vsebina tožbe ni imela nobenega vpliva na ta postopek. V zvezi s tem je pojasnil, da tožeča stranka ni dokazala, da ji je s sporazumom o razmejitvi podeljena pravica do uporabe in registracije znamk ter da naj ne bi bilo dokazano – tudi če bi sporazum o razmejitvi zajemal tudi registracijo znamk – da ta sporazum zajema tudi prodajna ozemlja zunaj Nemčije (točke od 34 do 37, 40 in 41 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je dodal, da tožeča stranka ni niti trdila niti dokazala, da je sporazum o razmejitvi zajemal tudi znamke Evropske unije (točka 42 izpodbijane odločbe). Poleg tega je odbor za pritožbe ugotovil, da drugi razlogi, iz katerih naj bi bilo razvidno, da je bila dodatna prekinitev postopka primerna, niso bili navajani z utemeljitvijo in je zato predlog za prekinitev zavrnil.
Tožeča stranka graja vse te ugotovitve s trditvijo, da temeljijo na le delnem upoštevanju dejstev, ki jih je treba upoštevati, na neupoštevanju pomembnih vidikov nemškega materialnega prava in na neupoštevanju učinkov nasprotne tožbe za ugotovitev pravice, ki jo je vložila. Razlogovanje odbora za pritožbe naj bi bilo na splošno napačno, ker naj ne bi obravnavalo vidikov pravice podjetij z istim imenom in protislovnega ravnanja intervenientke ter naj ne bi zajemalo nobenega tehtanja vzajemnih interesov strank. Zato naj bi odbor za pritožbe pri obravnavi njenega predloga za prekinitev storil očitne napake pri presoji, s čimer naj bi tako zlorabil pooblastila.
Na prvem mestu, tožeča stranka zlasti pojasnjuje, da je ugotovitev odbora za pritožbe, da se nasprotna tožba za ugotovitev pravice, ki je bila vložena pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), ne nanaša na obveznost umika ugovora, napačna. Meni namreč, da ima ugotovitev, ki jo je želela doseči, in sicer dejstvo, da lahko zahteva registracijo prijavljene znamke, veliko širši obseg kot pritožba, katere namen je umik ugovora. Iz tega naj bi izhajalo, da naj varstvo pred verjetnostjo zmede in varstvo ugleda, ki ga intervenientka uveljavlja zoper prijavljeno znamko s tem, da se opira na svoje trgovsko ime, ne bi obstajalo glede na v zvezi s tem upoštevno nemško pravo, z ugotovitveno sodbo, ki se želi doseči, pa bi bilo zato neposredno odločeno o utemeljenosti predloga intervenientke, da ji v konkretnem primeru prepove uporabo prijavljene znamke.
Na drugem mestu, tožeča stranka meni, da je ugotovitev odbora za pritožbe, da ni bilo niti zatrjevano niti dokazano, da je sporazum o razmejitvi zajemal tudi znamke Evropske unije, napačna, ker je v utemeljitev svojega predloga za prekinitev z dne 12. januarja 2017 izrecno pojasnila, da se njena nasprotna tožba za ugotovitev pravice nanaša tudi na znamke Evropske unije. Za to pa naj bi predložila dokaz, ker so predlogi iz nasprotne tožbe za ugotovitev pravice v besedilu „znamke“ zajemali znamke Evropske unije. Poleg tega naj presoja odbora za pritožbe, da sporazum o razmejitvi jasno ne rešuje vprašanja, ali zajema celotno ozemlje Evropske unije, ne bi bila upoštevna, saj naj bi bil sporazum, katerega cilj je izključiti verjetnost zmede v Nemčiji, tako da bi se v tej državi članici dodelil geografski prostor, na katerem je dovoljena uporaba poimenskih znamk, upošteven tudi za znamke Evropske unije.
Na tretjem mestu, tožeča stranka trdi, da je ugotovitev odbora za pritožbe, da vsebina tožbe ne vpliva niti na ta postopek, napačna. Če bi bilo v odločbi, sprejeti na podlagi nasprotne tožbe za ugotovitev pravice, ugotovljeno, da je imela pravico zahtevati registracijo prijavljene znamke, naj uporaba navedene znamke ne bi bila niti „nedovoljena“ v smislu člena 15(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, niti „brez legitimnih razlogov“, niti izvrševana „neupravičeno“ v smislu člena 15(3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov. Tako bi bila posledica nasprotne tožbe za ugotovitev pravice, če bi ji bilo ugodeno, da bi se v končni fazi ob upoštevanju novih dejstev odločilo o utemeljenosti predloga intervenientke, da ji prepove uporabo prijavljene znamke na podlagi člena 15(2) in (3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov. Po drugi strani pa naj prejšnje odločbe, izdane v primerljivih sporih med strankama, ne bi bile upoštevne za nasprotno tožbo za ugotovitev pravice, ker nova dejstva, ki so bila predstavljena v tem primeru, v teh odločbah še niso mogla biti upoštevana.
EUIPO in intervenientka tem trditvam nasprotujeta.
Najprej je treba opozoriti, da ima odbor za pritožbe široko diskrecijsko pravico pri odločanju o prekinitvi postopka. V pravilu 20(7)(c) Uredbe št. 2868/95, ki se uporablja za postopke pred odborom za pritožbe v skladu s pravilom 50(1) navedene uredbe, je ta široka diskrecijska pravica opisana z določbo, da lahko EUIPO prekine postopek z ugovorom, če je taka prekinitev zaradi okoliščin primerna. Odbor za pritožbe ima tako vedno možnost prekiniti postopek, to možnost pa uporabi le takrat, kadar meni, da je upravičena. Postopek pred odborom za pritožbe se torej ne prekine samodejno na podlagi predloga za prekinitev, ki ga poda stranka pred navedenim odborom (glej sodbo z dne 21. oktobra 2015, Petco Animal Supplies Stores/UUNT – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba poudariti, da se zaradi okoliščine, da ima odbor za pritožbe široko diskrecijsko pravico, da prekine postopek, ki poteka pred njim, njegova presoja ne izogne nadzoru sodišča Unije. Vendar je zaradi te okoliščine navedeni vsebinski nadzor omejen na nadzor nad tem, ali je podana očitna napaka pri presoji ali zloraba pooblastil (glej sodbo z dne 21. oktobra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je iz sodne prakse razvidno, da mora odbor za pritožbe pri izvrševanju svoje diskrecijske pravice glede prekinitve postopka upoštevati splošna načela, ki urejajo pravičen postopek v okviru Unije, ki temelji na pravu. Zato mora pri navedenem izvrševanju upoštevati ne le interes stranke, katere znamka Evropske unije se izpodbija, ampak tudi interes drugih strank. Odločitev, ali se postopek prekine ali ne, mora biti rezultat tehtanja zadevnih interesov (glej sodbo z dne 21. oktobra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, točka
in navedena sodna praksa).
Ob upoštevanju teh načel je treba preučiti, ali je na podlagi dejavnikov, ki jih je upošteval odbor za pritožbe, lahko sklepal – ne da bi pri tem storili očitno napako pri presoji ali zlorabil pooblastila – da v obravnavanem primeru postopka ni bilo treba prekiniti.
Na prvem mestu, odbor za pritožbe je zvezi s tem v bistvu ugotovil, da se je nasprotna tožba za ugotovitev pravice nanašala le na ugotovitev in zato ni mogla privesti do tega, da bi intervenientka morala umakniti svoj ugovor. Čeprav ta ugotovitev ni napačna, je vseeno treba poudariti, da sama po sebi ne zadostuje za utemeljitev zavrnitve predloga za prekinitev. Kot namreč pravilno trdi tožeča stranka, če bi bilo v odločbi, sprejeti na podlagi predloga za ugotovitev, odločeno, da je imela pravico zahtevati registracijo znamk, ki izhajajo iz njenega trgovskega imena, zlasti besednega znaka Peek & Cloppenburg, bi torej odbor za pritožbe moral upoštevati ta rezultat in bi lahko tako štel, da je tožeča stranka predložila dokaz, da registracija prijavljene znamke ni bila niti „nedovoljena“ v smislu člena 15(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, niti „brez legitimnih razlogov“, niti izvrševana „neupravičeno“ v smislu člena 15(3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, kar bi v skladu z nemškim pravom izključevalo varstvo proti uveljavljani verjetnosti zmede. Iz tega sledi, da se z ugotovitvijo, ki jo želi doseči tožeča stranka, sicer ne povzroči, da mora intervenientka umakniti svoj ugovor, čeprav EUIPO ni vezan na odločbo Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), vendar je treba to ugotovitev vseeno upoštevati pri uporabi povezanih določb člena 8(4) Uredbe št. 2017/1001 in člena 15(2) in (3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov ter zato tudi pri tehtanju zadevnih interesov v zvezi s predlogom za prekinitev. Tako se odbor za pritožbe pravilno ni omejil na ugotovitev, da nasprotna tožba za ugotovitev pravice ni mogla privesti do tega, da bi bila intervenientka zavezana umakniti svoj ugovor, ampak je nato zavzel stališče o posledicah, ki jih je treba za zadevni postopek izpeljati iz vsebine tožbe pred Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu).
Na drugem mestu, glede obsega sporazuma o razmejitvi je treba najprej ugotoviti, da so pri izpodbijani odločbi podane vsebinske netočnosti, ker je odbor za pritožbe v točkah 41 in 42 izpodbijane odločbe navedel, da tožeča stranka ni niti zatrjevala niti dokazala, da sporazum o razmejitvi zajema tudi znamke Evropske unije in da ni bilo dokazano, da se ta razteza tudi na prodajna ozemlja zunaj Nemčije. Po eni strani namreč, v nasprotju s tem, kar je navedeno v točki 42 izpodbijane odločbe, tožeča stranka upravičeno poudarja, da je v utemeljitev svojega predloga za prekinitev z dne 12. januarja 2017 zatrjevala, da se sporazum o razmejitvi nanaša tudi na znamke Evropske unije. Zato je odbor za pritožbe napačno ugotovil, da tožeča stranka ni podala take trditve. Poleg tega tožeča stranka upravičeno poudarja, da je predložila dokaz, ker so predlogi v okviru nasprotne tožbe za ugotovitev pravice v svojem besedilu zajemali znamke Evropske unije. Po drugi strani in ravno tako v skladu z argumentacijo tožeče stranke je treba poudariti, da preudarek odbora za pritožbe, da ni bilo dokazano, da se sporazum o razmejitvi razteza tudi na prodajna ozemlja zunaj Nemčije, ni upošteven, saj ta ugotovitev ne vodi nujno do sklepa, da ta sporazum ne zajema znamk Evropske unije. Ni namreč mogoče vnaprej izključiti možnosti, da bi stranke sporazuma o soobstoju poskušale najti rešitev za položaj, na katerega se nanaša nasprotna tožba za ugotovitev pravice, ki jo je tožeča stranka vložila pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), in sicer pravico do registracije znamk, zlasti znamk Evropske unije, za uporabo v regijah, ki so v tej pogodbi dodeljene tožeči stranki, čeprav so te regije omejene na eno samo državo članico. Ker iz sodne prakse Sodišča izhaja, da za dokaz o resni in dejanski uporabi znamke Evropske unije ni nujno potreben čezmejni obseg (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
), namreč
a priori
ni mogoče izključiti, da si stranki navedenega sporazuma prizadevata za registracijo znamk Evropske unije, čeprav je po sporazumu in ob registraciji uporaba teh znamk Evropske unije predvidena le v eni državi članici. Vendar bi ta napačna presoja odbora za pritožbe povzročila razveljavitev izpodbijane odločbe, le če bi se preučitev, ki jo je opravil glede verjetnosti uspeha nasprotne tožbe za ugotovitev pravice pred Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), in njegova ugotovitev, da tožeča stranka ni dokazala, da ji sporazum o razmejitvi daje pravico do uporabe in registracije znamk Evropske unije, izkazali za napačni (glej v tem smislu sodbo z dne 30. novembra 2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:691
, točki
in
).
V zvezi s tem je koristno opozoriti, da je bilo glede postopka, sproženega proti prejšnji znamke, na kateri temelji ugovor, že presojeno, da
prima facie
analiza verjetnosti uspeha takega postopka spada v okvir široke diskrecijske pravice, ki je priznana odboru za pritožbe, kot je navedena zgoraj v točki 109, in je upravičena s ciljem preprečitve, da bi instrument prekinitve lahko bil uporabljen za namene zavlačevanja (sodba z dne 21. oktobra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, točka
; glej tudi v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2019, Beko/EUIPO – Acer (ALTUS),
T‑162/18
, neobjavljena,
EU:T:2019:87
, točka
). Zato je treba ugotoviti, da kadar se verjetnost uspeha zahteve za ugotovitev ničnosti
prima facie
šteje za nizko, kar mora preveriti odbor za pritožbe, se tehtanje interesov strank nujno nagne v korist legitimnega interesa nasprotne stranke, da se brez zavlačevanja odloči o ugovoru (sodba z dne 21. oktobra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, točka
).
V tem primeru pa iz elementov spisa in stališč tožeče stranke ne izhaja, da bi odbor za pritožbe storil kakršno koli napako z ugotovitvijo v točkah od 34 do 41 izpodbijane odločbe, ki jo je podal po
prima facie
analizi verjetnosti uspeha nasprotne tožbe za ugotovitev pravice, in sicer, da vsebina te nasprotne tožbe ni imela posledic za zadevni postopek, ker tožeča stranka ni dokazala, da ji sporazum o razmejitvi daje pravico do uporabe in registracije znamke Evropske unije.
V nasprotju s tem, kar navaja tožeča stranka, namreč prejšnje odločbe, ki so omenjene zgoraj v točki 13 in ki se nanašajo na nemške znamke tožeče stranke, niso neupoštevne, temveč lahko služijo kot podlaga za
prima facie
analizo verjetnosti uspeha nasprotne tožbe za ugotovitev pravice. Tako je, kot pravilno trdi EUIPO, namen nasprotne tožbe za ugotovitev pravice, ki je bila vložena pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), v bistvu razjasniti enaka pravna vprašanja, kot so bila tista, ki so bila že dokončno obravnavana v postopku pred Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu), Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) in Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), in sicer vprašanje, ali je bila s sporazumom o razmejitvi tožeči stranki podeljena pravica do uporabe in registracije znamk Evropske unije.
Kot je bilo navedeno zgoraj v točki 99, pa odbor za pritožbe ob upoštevanju sodne prakse v vzorčnih postopkih pred Splošnim sodiščem in Sodiščem ter sodne prakse v vzporednih zadevah pred nemškim sodiščem (Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) in Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče)) ni storil napake, ko je ugotovil, da tožeča stranka ni dokazala, da ji sporazum o razmejitvi podeljuje pravico do registracije znamk Evropske unije.
Odbor za pritožbe s tem, da je upošteval vsebinsko merilo, ki izhaja iz izrazov „brez dovoljenja“ in „brez legitimnih razlogov“ ter pojma „neupravičeno“ v smislu člena 15(2) in (3) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov, ter nova dejstva, ki jih v zvezi s tem navaja tožeča stranka, zlasti v zvezi z domnevnimi pravicami, ki izhajajo iz sporazuma o razmejitvi, in glede vidikov pravice podjetij z istim imenom in domnevno protislovnega ravnanja intervenientke, ni storil napake, ko je ugotovil, da tožeča stranka ni dokazala, da ji je s sporazumom o razmejitvi podeljena pravica do registracije znamk Evropske unije, na podlagi česar je mogoče
prima facie
analizo verjetnosti uspeha nasprotne tožbe za ugotovitev pravice skleniti z ugotovitvijo, da ta ni bila izkazana.
Zato je odbor za pritožbe, čeprav je v točkah 41 in 42 izpodbijane odločbe napačno menil, da tožeča stranka ni niti zatrjevala niti dokazala, da sporazum o razmejitvi zajema tudi znamke Evropske unije in da ni dokazano, da se je ta raztezal tudi na prodajna ozemlja zunaj Nemčije, ne da bi storil očitno napako pri presoji ali zlorabil pooblastila v okviru preudarkov glede sporazuma o razmejitvi in predlogih za prekinitev (točke od 34 do 43 izpodbijane odločbe), ocenil, da vsebina nasprotne tožbe za ugotovitev pravice pred Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) nikakor ne vpliva na ta postopek in da tožeča stranka ni dokazala, da ji je s sporazumom o razmejitvi podeljena pravica do uporabe in registracije znamk, vključno z znamkami Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 30. novembra 2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:691
, točki
in
).
Glede na vse zgornje ugotovitve je treba četrti tožbeni razlog in torej tožbo v celoti zavrniti.
[…]

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) se naloži plačilo stroškov.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. maja 2020.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.
(
)	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.