CELEX: 62020CJ0675
Apelācija
Civildienests
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu VII pielikums
4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts
Eiropas Savienības ierēdnis, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes valstspiederīgais, kas desmit gadus pirms stāšanās dienestā parasti ir dzīvojis tās valsts teritorijā, kurā viņš strādā
Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības
Savienības ierēdņa iegūta dienesta vietas valsts pilsonība
Tiesību uz ekspatriācijas pabalstu atsaukšana
Atcelšanas prasība

Ar apelācijas sūdzību
Colin Brown
, Eiropas Komisijas ierēdnis, lūdz Tiesu atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 5. oktobra spriedumu
Brown
/Komisija (T‑18/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2020:465
), ar kuru tā noraidīja viņa prasību atcelt Komisijas 2018. gada 19. marta lēmumu, ar ko viņam tika liegtas tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu un līdz ar to – ceļa izdevumus no dienesta vietas līdz viņa izcelsmes vietai, sākot no 2017. gada 1. decembra, pēc tam, kad viņš ieguva savas nodarbinātības valsts pilsonību (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, redakcijā, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), 1.d panta 5. punktā ir noteikts:
“Ja personas, uz kurām attiecas šie Civildienesta noteikumi un kur[as] uzskata, ka viņ[ām] nodarīts pāri, jo nav piemērots iepriekš noteiktais vienlīdzības princips, uzrāda faktus, pēc kuriem var noteikt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija, iestādes pienākums ir pierādīt, ka nav bijis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpum[a]. [..]”
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā ir noteikts:
“1.   Ekspatriācijas pabalstu izmaksā 16 % apmērā no kopējās ierēdnim izmaksātās pamatalgas, apgādnieka pabalsta un apgādājamā bērna pabalsta summas:
a)
ierēdņiem:
–
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, un
–
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
b)
ierēdņiem, kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, bet kuri 10 gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu, pastāvīgi dzīvoja ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā.
[..]
2.   Ierēdnis, kurš nav un nekad nav bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā viņš strādā, un kurš neatbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem, ir tiesīgs uz ārvalstnieka pabalstu, kas vienāds ar vienu ceturtdaļu no ekspatriācijas pabalsta.
3.   Piemērojot 1. un 2. punktu, uz ierēdni, kurš laulību rezultātā ir automātiski ieguvis un nevar atteikties no tās valsts pilsonības, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta, attiecas tādi paši noteikumi kā uz ierēdni, uz kuru attiecas 1. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma noteikumi.”
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 7. panta 4. punktā ir paredzēts:
“Ierēdņa izcelsmes vietu, viņam stājoties amatā, nosaka, principā ņemot vērā vietu, kur viņš tika iecelts amatā, vai – pēc skaidri izteikta un pienācīgi pamatota lūguma – viņa interešu centru. Šādi noteiktu izcelsmes vietu var mainīt ar īpašu iecēlējinstitūcijas lēmumu gan ierēdņa dienesta laikā, gan ierēdnim dienestu atstājot. Tomēr ierēdņa dienesta laikā šādu lēmumu pieņem tikai izņēmuma gadījumā, ja viņš iesniedzis attiecīgus apstiprinošus pierādījumus.”
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ierēdņi, kas ir tiesīgi saņemt ekspatriācijas vai ārvalstnieka pabalstu, ņemot vērā 2. punktā noteikto ierobežojumu, katru kalendāro gadu ir tiesīgi saņemt vienotas likmes maksājumu, kas [..] atbilst ceļa izdevumiem no dienesta vietas līdz 7. pantā definētajai izcelsmes vietai pašiem, bet gadījumos, kad viņi ir tiesīgi saņemt apgādnieka pabalstu, arī par laulāto un apgādājamiem 2. panta nozīmē.”
Civildienesta noteikumu 20. panta pirmajā teikumā ir paredzēts:
“Ierēdnis dzīvo vietā, kurā tas ir iecelts amatā, vai arī vietā, kas ir ne tālāk kā vieta, kura ir sasniedzama viņa pienākumu pienācīgai veikšanai. [..]”
Civildienesta noteikumu 85. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Jebkuru pārmaksāto summu atmaksā, ja tās saņēmējs zināja, ka nav pienācīga iemesla tās apmaksai, vai arī ja fakts par pārmaksāto summu nepārprotami norādīja uz to, ka tās saņēmējs nevarēja par to nezināt.”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības rašanās faktus Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1.–8. punktā ir izklāstījusi šādi:
“1 Prasītājs [..]
Brown
sākotnēji bija tikai [Lielbritānijas un Ziemeļīrijas] Apvienotās Karalistes valstspiederīgais un dzīvoja šajā valstī līdz 1996. gadam. 1996. un 1997. gadā viņš studēja Itālijā un vēlāk, no 1997. gada septembra līdz 1998. gada jūnijam – Beļģijā. Pēc tam prasītājs no 1998. gada 1. oktobra līdz 1999. gada 28. februārim bija praksē [..] Komisijā [..]. Visbeidzot no 1999. gada 1. marta līdz 2000. gada 31. decembrim viņš strādāja pilnu darba laiku privātajā sektorā Beļģijā.
2 Prasītājs uzsāka darbu Komisijā 2001. gada 1. janvārī. Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (
PMO
) viņam piešķīra ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu [..] VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
3 [..] Apvienotās Karalistes premjerministrs 2017. gada 29. martā paziņoja Eiropadomei par šīs dalībvalsts nodomu izstāties no Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (
Euratom
), piemērojot LES 50. panta 2. punktu.
4 2017. gada 27. jūnijā prasītājs iesniedza lūgumu Beļģijas pilsonībai, kuru viņš ieguva minētā gada 3. novembrī. Par šo situācijas maiņu viņš paziņoja
PMO
2018. gada 19. janvārī.
5 2018. gada 23. februārī prasītājs tika informēts, pirmkārt, ka no 2017. gada 31. oktobra viņam tiek atņemts ekspatriācijas pabalsts, pamatojoties uz to, ka viņš ir ieguvis Beļģijas pilsonību, un, otrkārt, ka viņš līdz ar to zaudē arī tiesības uz ceļa izdevumu atlīdzināšanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. pantu.
6 Pēc lūguma sniegt paskaidrojumus prasītājs 2018. gada 5. martā saņēma vēstuli, no kuras izrietēja, ka ekspatriācijas pabalsta atņemšana saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir pamatota ar to, ka viņš kopš 1997. gada dzīvo Beļģijā.
7 2018. gada 19. martā
PMO
aizstāja 2018. gada 23. februāra lēmumu ar [apstrīdēto lēmumu].
8 2018. gada 17. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza sūdzību, kas tika noraidīta ar iecēlējinstitūcijas [..] 2018. gada 15. oktobra lēmumu.”
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Prasībā Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs tostarp vēlējās panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, kā arī piespriest Komisijai atjaunot viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā (turpmāk tekstā – “ekspatriācijas pabalsts”), un ceļa izdevumus starp viņa dienesta vietu un viņa izcelsmes vietu, kā noteikts šī VII pielikuma 7. pantā, sākot no 2017. gada 1. decembra.
Atcelšanas prasījumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja četrus pamatus, kurus Vispārējā tiesa noraidīja.
Attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības pirmo pamatu par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 35.–51. punktā izklāstītās argumentācijas noslēgumā nosprieda, ka
PMO
nav pārkāpis šo Civildienesta noteikumu normu, “uzskatot, ka tad, ja dienesta vietas valsts pilsonība tiek iegūta karjeras laikā, ir jāpārskata tiesības uz ekspatriācijas pabalstu” (pārsūdzētā sprieduma 52. punkts). Otrkārt, Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentāciju, saskaņā ar kuru risks viņam kā Apvienotās Karalistes pilsonim “automātiski tikt atlaistam no amata” pēc šīs valsts izstāšanās no Savienības bija nepārvaramas varas gadījums, kas atbrīvo
PMO
no pienākuma pārskatīt viņa situāciju, ievērojot viņa iegūto Beļģijas pilsonību (pārsūdzētā sprieduma 55.–71. punkts).
Šajā ziņā Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta formulējuma, lasot to šīs tiesību normas rašanās vēstures un tās mērķa gaismā, nevar secināt, ka administrācijai būtu jāturpina maksāt ikmēneša ekspatriācijas pabalstu, ja ir iestājies notikums, kas būtiski maina tās personas situāciju, kurai tas pienākas, ņemot vērā tā piešķiršanas nosacījumus. Tas, ka attiecīgais ierēdnis ieguva savas dienesta vietas valsts pilsonību pēc stāšanās amatā, bija šādas būtiskas izmaiņas, kuru rezultātā var tikt atceltas tiesības uz šī pabalsta izmaksu.
Otro apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē izvirzīto pamatu par vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principa pārkāpumu, kas izriet no viņa situācijas pārskatīšanas, ņemot vērā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētos nosacījumus, Vispārējā tiesa noraidīja pēc pārsūdzētā sprieduma 75.–106. punktā veiktās pārbaudes.
Precīzāk, Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka minētais princips ir jāievēro ne tikai datumā, kad ieinteresētā persona stājas amatā, bet arī tad, kad tiek atkārtoti izvērtētas viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu pēc viņa personiskās situācijas izmaiņām. Taču Vispārējā tiesa uzskatīja – tas, ka, sākot no dienas, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs kļuva par Beļģijas pilsoni naturalizācijas kārtībā, pret viņu jābūt tādai pašai attieksmei kā pret jebkuru citu Beļģijas pilsoni vai agrāku pilsoni, kura parastā dzīvesvieta ir Beļģijā – pat ja tas ir īslaicīgi “atsauces desmit gadu laikposmā” pirms stāšanās amatā –, bija pietiekami, lai, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izslēgtu šī pabalsta izmaksu.
Attiecībā uz pirmajā instancē izvirzīto trešo pamatu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmeta Komisijai, ka tā nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu, piekrītot tās apstrīdētajā lēmumā sniegtajai Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretācijai, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112. un 113. punktā uzsvēra, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ieteiktā interpretācija nav saderīga ar pašu šīs tiesību normas formulējumu, kā arī ar tā apjomu, tāpēc tā esot jānoraida.
Izdarot secinājumus no šiem apsvērumiem, Vispārējā tiesa noraidīja arī ceturto pamatu, ko pirmajā instancē prasītājs bija izvirzījis pakārtoti un kas attiecās uz tādu iebildi par prettiesiskumu, kura vērsta pret Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu, kā arī noraidīja pārējos iesniegtos prasījumus un līdz ar to prasību kopumā (pārsūdzētā sprieduma 123.–132. punkts).
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
pamatojoties uz tai iesniegtajiem lietas materiāliem, atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai no 2017. gada 1. decembra atjaunot viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu un ceļa izdevumus, kurus viņš saņēma, kā arī pabalstus, kas viņam netika izmaksāti laikā no 2017. gada 1. decembra līdz datumam, kurā tika atjaunotas viņa tiesības, un tiem pieskaitītos procentus;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tam radušies Tiesā un Vispārējā tiesā.
Komisija un Eiropas Savienības Padome lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Prasījumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus pamatus. Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta kļūdainu interpretāciju. Otrais apelācijas sūdzības pamats ir par nepamatotu diskrimināciju, kas izriet no tā, ka Vispārējā tiesa piemērojusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Par pirmo pamatu – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, uzskatot, ka šī norma ļauj vai prasa atcelt ierēdņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, ja viņš ir ieguvis savas dienesta vietas valsts pilsonību, ja šī valsts nav mainījusies.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs vispirms norāda, ka viņš pilnībā piekrīt Vispārējās tiesas argumentācijai, kas izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 47.–50. punktā, attiecībā uz ekspatriācijas pabalsta mērķi, kas ir kompensēt neērtības un izdevumus, kuri ierēdnim radušies attāluma dēļ starp savas dienesta vietas valsti un izcelsmes vietas valsti.
Vajadzība izmaksāt kompensāciju visā ierēdņa karjeras laikā valstī, kurā viņš ir sācis pildīt savus pienākumus, esot acīmredzama, jo izmaksas un neērtības neizkliedējas pat tad, ja šis ierēdnis visu savas karjeras laiku ir bijis ārvalstnieks šajā valstī un radījis dažāda veida saikni ar savas dienesta vietas valsti. Gluži pretēji, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, šīs izmaksas un neērtības pat varētu palielināties.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka saikne starp attiecīgā ierēdņa izcelsmes valsti viņa darbā pieņemšanas brīdī un tiesībām saņemt ekspatriācijas pabalstu izskaidrojot to, kāpēc Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta formulējums, pirmkārt, ir vērsts tikai uz laika posmu pirms ierēdņa stāšanās amatā, nevis uz notikumiem, kas var rasties pēc stāšanās amatā, un, otrkārt, tajā ietvertajā jēdzienā “nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi”, kuras teritorijā atrodas viņu dienesta vieta, tiek izmantota tagadnes forma, un tas nozīmējot, ka ir jāņem vērā minētā ierēdņa pilsonība viņa amatā stāšanās brīdī.
Pārsūdzētajā spriedumā pieļautā tiesību kļūda izrietot no fakta, ka Vispārējā tiesa ar savu argumentāciju ir nonākusi pie rezultāta, kas nav saderīgs ar ekspatriācijas pabalsta, kāds tas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 47.–50. punktā, jēgu, proti, ka šis pabalsts būtu jāpiešķir, pamatojoties uz apstākļiem, kas pastāvēja brīdī, kad attiecīgais ierēdnis stājās dienestā, un ka tiesības uz tā samaksu vēlāk nevar tikt atceltas, ja vien ieinteresētā persona nemaina dienesta vietu.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 36. un 50. punktā esot piekritusi, ka attiecīgā ierēdņa integrācija viņa dienesta vietas valstī pēc stāšanās amatā neietekmē tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskats ir pretējs tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 51. punktā – ka Savienības likumdevējs apzināti nav aplūkojis jautājumu par pilsonības maiņu pēc attiecīgā ierēdņa pieņemšanas darbā. Tomēr vienīgais secinājums, kas no tā būtu jāizdara, ņemot vērā ekspatriācijas pabalsta jēgu, ir tāds, ka jaunas pilsonības iegūšana pēc attiecīgās personas stāšanās dienestā nevar būt pamats tiesību uz ekspatriācijas pabalstu atņemšanai, ja tā sākotnēji atbilda prasītajiem nosacījumiem.
Šādu interpretāciju turklāt apstiprinot Vispārējās tiesas secinājums, kurš ietverts pārsūdzētā sprieduma 49. punktā un saskaņā ar kuru ekspatriācijas pabalsta mērķis ir veicināt pieņemšanu darbā, izmantojot pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju. Tātad šo pabalstu nevar pārskatīt pēc ieinteresētās personas stāšanās amatā.
Replikā apelācijas sūdzības iesniedzējs, atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 85. punktā izmantoto vārdu “fikcija”, piebilst, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts esot jāinterpretē, izvairoties no šādas “fikcijas” piemērošanas, kas izpaužas tādējādi, ka ierēdņa pilsonības maiņa tiek uzskatīta par veiktu ar atpakaļejošu spēku viņa stāšanās dienestā datumā. Proti, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta pieņemšanas datumā Savienības likumdevējs esot pilnībā apzinājies dubultas pilsonības vai jaunas pilsonības iegūšanas situācijas. Tomēr tas skaidri nav paredzējis, ka šādos apstākļos tiek atņemtas tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka tad, ja Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētie kritēriji tiktu piemēroti pēc attiecīgā ierēdņa stāšanās dienestā, būtu jāņem vērā uzturēšanās ilgums dienesta vietas valstī. Taču, ciktāl ieinteresētās personas dzīvesvietas maiņa pēc stāšanās dienestā – tā kā dzīvesvietas nosacījums ir vissvarīgākais no abiem nosacījumiem, lai novērtētu kompensācijas vajadzību, jo nosacījums par pilsonību ir pakārtots, – neizraisītu kompensācijas nepieciešamības atkārtotu izvērtēšanu, tam pašam vajadzētu būt attiecībā uz ieinteresētās personas pilsonības maiņu. Prasītājs uzskata, ka vai nu ierēdnim būtu jāatstāj savas dzīvesvietas valsts, lai sāktu dienestu, vai arī viņš varētu tur palikt. Tādējādi tiesību uz ekspatriācijas pabalstu piešķiršanas nosacījumi esot pilnībā balstīti uz situāciju pirms ieinteresētās personas stāšanās dienestā.
Komisija, kuru atbalsta Padome, uzskata, ka pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izvirzījis nevienu iebildumu pret pārsūdzētā sprieduma 55.–73. punktā izklāstīto argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja argumentāciju, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam bija jālūdz Beļģijas pilsonība naturalizācijas kārtībā, ņemot vērā Apvienotās Karalistes iespējamo izstāšanos no Savienības.
No tā izriet, ka pirmā apelācijas sūdzības pamata izskatīšanā jāvadās pēc pieņēmuma, ka 2017. gada novembrī apelācijas sūdzības iesniedzējs, kuram brīdī, kad viņš 2001. gadā sāka darbu Komisijā, bija tikai Apvienotās Karalistes pilsonība, brīvprātīgi ir ieguvis savas dienesta vietas valsts pilsonību.
Jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā paredzētais ekspatriācijas pabalsts, kas tiek aprēķināts, ņemot vērā it īpaši attiecīgā ierēdņa pamatalgas apmēru, ir daļa no ierēdņa atalgojuma, kas tiek izmaksāts katru mēnesi.
Šāda atalgojuma elementa piešķiršana Savienības civildienesta tiesībās nevar radīt iegūtās tiesības, kas eventuāli liegtu to atcelt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1978. gada 9. marts, Herpels/Komisija,
54/77
,
EU:C:1978:45
,
39.
punkts). Tātad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 38. punktā ir pamatoti nospriedusi – un to turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd –, ka no Civildienesta noteikumiem, it īpaši to VII pielikuma 4. panta 1. punkta, nekādi neizriet, ka tiesību uz ekspatriācijas pabalstu piešķiršana būtu iegūtas tiesības.
Tāpat pārsūdzētā sprieduma 37. punktā Vispārējā tiesa no šī sprieduma iepriekšējā punktā minētā sprieduma pamatoti ir secinājusi, ka, tā kā ekspatriācijas pabalsts tiek maksāts ik mēnesi, administrācija nevar turpināt to maksāt, ja iestājas notikums, kas būtiski maina tās personas situāciju, kurai tas pienākas, jo šis notikums ietekmē tiesību uz šī pabalsta izmaksu piešķiršanas nosacījumus.
Formāli nekritizējot šī konstatējuma pamatotību, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi – tas, ka savas karjeras laikā ierēdnis iegūst viņa dienesta vietas valsts pilsonību, ietekmē ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumus, kas paredzēti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šie nosacījumi, izņemot pieņēmumu par attiecīgās personas dienesta vietas maiņu, ir jāizpilda tikai pirms viņa stāšanās amatā.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktam ekspatriācijas pabalsts saskaņā ar šīs tiesību normas pirmo ievilkumu tiek piešķirts ierēdnim, “kur[š] nav un nekad nav [bijis] tās valsts pilso[nis], kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņ[š] strādā”, un saskaņā ar tā otro ievilkumu – ierēdnim, “kur[š] piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināt[s] šīs valsts Eiropas teritorijā”.
Ievērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta formulējumu, ekspatriācijas pabalsts tiek piešķirts tikai tiem ierēdņiem, kuri atbilst kumulatīviem negatīviem šajā normā paredzētajiem nosacījumiem (rīkojums, 2021. gada 6. jūlijs, Karpeta‑Kovalyova/Komisija,
C‑717/20 P
, nav publicēts,
EU:C:2021:542
,
11.
punkts), no kuriem pirmais, kas iekļauts šīs normas pirmajā ievilkumā, prasa, lai šim ierēdnim nebūtu un nekad nebūtu bijis tās valsts pilsonības, kuras teritorijā ir viņa dienesta vieta.
Ja, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, nosacījums, saskaņā ar kuru attiecīgajam ierēdnim “nav un nekad nav bijis” savas dienesta vietas valsts “pilsonības”, būtu jāvērtē tikai brīdī, kad ieinteresētā persona stājas amatā, nevis visā tās karjeras laikā, šī tiesību norma, kurā izmantota īstenības izteiksmes tagadne un kura attiecas uz šī ierēdņa atalgojuma elementu, kas tika pārskaitīts ikmēneša maksājumos, noteikti būtu formulēta atšķirīgi, kā Vispārējā tiesa ir pareizi norādījusi pārsūdzētā sprieduma 45. punktā.
Tādējādi minētās tiesību normas formulējumā neesot vienkāršas atsauces uz ieinteresētās personas “dienesta attiecību uzsākšanas” datumu vienīgi tādēļ, lai izvērtētu, vai ir izpildīts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas otrais nosacījums, kas arī ir negatīvs, proti, ieinteresētās personas pastāvīgās dzīvesvietas vai profesionālās darbības neesamība “atsauces piecu gadu” laikposmā, kas beidzas sešus mēnešus pirms šī datuma. Tieši pretēji, nenoliedzami atsauce uz šo datumu ir sniegta nolūkā pārbaudīt, vai ir ievērots pirmais nosacījums, saskaņā ar kuru attiecīgajam ierēdnim nav jābūt šīs valsts pilsonim.
Pārējo Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta normu redakcija, kā arī šī panta sistēma apstiprina analīzi, saskaņā ar kuru šis pirmais nosacījums, kas attiecas uz dienesta vietas valsts pilsonības neesamību, neattiecas tikai uz pilsonību, kas attiecīgajam ierēdnim bija pirms dienesta attiecību sākšanas.
Proti, pirmkārt, saskaņā ar šī pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu tiesības uz ekspatriācijas pabalsta izmaksu var piešķirt arī tādam ierēdnim, kuram “ir vai ir bijusi” viņa dienesta valsts “pilsonība” un kurš atbilst citiem šīs normas nosacījumiem. Turklāt jānorāda, ka minētā pielikuma 4. panta 2. punktā paredzētais ārvalstnieka pabalsts tiek piešķirts tikai ierēdnim, “kurš nav un nekad nav bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā viņš strādā”, un kurš neatbilst citiem ekspatriācijas pabalsta saņemšanas nosacījumiem. Tādējādi nevienā no šīm tiesību normām nav norādes uz to, ka nosacījums par attiecīgā ierēdņa dienesta vietas valsts pilsonības esamību vai neesamību attiecas vienīgi uz šī ierēdņa pilsonību brīdī, kad viņš stājas dienestā Savienības iestādēs.
Otrkārt, par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta sistēmu jānorāda, ka saskaņā ar šī pielikuma 4. panta 3. punktu ierēdnis, kurš laulības rezultātā automātiski ir ieguvis tās valsts pilsonību, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta, bez iespējas no šīs pilsonības atteikties, “ir pielīdzināts” minētā pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā minētajai personai. Šis 4. panta 3. punkts Civildienesta noteikumos tika iekļauts pēc 1975. gada 20. februāra spriedumu Airola/Komisija (
21/74
,
EU:C:1975:24
) un Van den Broeck/Komisija (
37/74
,
EU:C:1975:25
) pasludināšanas, un tas tādējādi neitralizē sekas tādas ierēdņa dienesta vietas valsts pilsonības iegūšanai laulības rezultātā, no kuras šis pēdējais minētais nevar atteikties.
Taču Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 3. punktam zustu lietderīgā iedarbība, ja tiesību normai, uz kuru tajā ir atsauce, būtu jāattiecas tikai uz attiecīgā ierēdņa dienesta vietas valsts pilsonības iegūšanu pirms šī ierēdņa stāšanās amatā. Proti, tā kā šī pielikuma 4. panta 3. punkta mērķis nolūkā nodrošināt diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu ir novērst to, ka ierēdnim tiek liegtas tiesības uz ekspatriācijas pabalsta izmaksu no administrācijas pēc tam, kad laulības rezultātā tas ir ieguvis savas dienesta vietas valsts pilsonību un no tās nav iespējams atteikties, šī norma, tāpat kā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums, uz kuru tajā ir atsauce, ir jāpiemēro pat tad, ja šī pilsonība tiek iegūta pēc ieinteresētās personas stāšanās dienestā.
Turklāt, ja tiktu apmierināti apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumi par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju, kas izmantota pārsūdzētajā spriedumā, gadījumā, ja attiecīgais ierēdnis iegūtu savas dienesta vietas valsts pilsonību pēc viņa stāšanās amatā, šī ierēdņa izcelsmes pilsonība tiktu uzskatīta par vienīgo viņa “faktisko pilsonību”, un to Tiesa skaidri ir noraidījusi 1979. gada 14. decembra spriedumā Devred/Komisija (
257/78
,
EU:C:1979:294
,
14.
punkts).
Protams, attiecīgā ierēdņa integrācijai viņa dienesta vietas valstī pēc stāšanās amatā nav nozīmes attiecībā uz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma piemērošanu. Tāpat ir taisnība, kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas rodas, stājoties darbā Savienības iestādēs ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir pienākums mainīt dzīvesvietu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 15. septembris, Magdalena Fernández/Komisija,
C‑452/93 P
,
EU:C:1994:332
,
20.
punkts, un rīkojumu, 2021. gada 6. jūlijs, Karpeta‑Kovalyova/Komisija,
C‑717/20 P
, nav publicēts,
EU:C:2021:542
,
4.
punkts).
Tomēr šie apsvērumi nenozīmē, ka gadījumā, pat ja nosacījums par attiecīgā ierēdņa pilsonību ir paredzēts tikai sekundāri (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 1981. gada 15. janvāris, Vutera/Komisija,
1322/79
,
EU:C:1981:6
,
6.
punkts), šis nosacījums noteikti jāpiemēro, abstrahējoties no tādiem notikumiem – kā pilsonības maiņa –, kas radušies pēc attiecīgā ierēdņa stāšanās amatā.
Tāpat ir taisnība, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, ka izmaksas un trūkumi, kas izriet no dienesta sākšanas Savienības iestādēs, var turpināties ierēdņiem, kuri, tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzējs, karjeras gaitā ir brīvprātīgi ieguvuši savas dienesta vietas valsts pilsonību.
Tomēr Civildienesta noteikumi šādu situāciju neignorē, jo šādā gadījumā ekspatriācijas pabalsts netiek nākotnē automātiski zaudēts. Proti, neraugoties uz būtiskām attiecīgā ierēdņa personīgās situācijas izmaiņām, kas rodas, iegūstot savas dienesta vietas valsts pilsonību, Civildienesta noteikumi ļauj šim ierēdnim noteiktos apstākļos saglabāt šādu pabalstu, nevis pamatojoties uz šo noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, bet gan piemērojot tā 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Lai gan ir taisnība, kā norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs un kā turklāt ir uzsvērusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 76. punktā, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nosacījumus Savienības tiesa ir interpretējusi šaurāk nekā tā 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma piemērošanas nosacījumus, jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs tomēr nav izteicis nekādu kritiku par šādu atšķirību, tāpat viņš nepārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 125.–127. punktā ir noraidījusi iebildi par prettiesiskumu pret Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu, kura pakārtotā veidā tika izvirzīta pirmajā instancē.
Tātad Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu tādējādi, ka ierēdnis, kurš pēc stāšanās dienestā iegūst savas dienesta vietas valsts pilsonību, turpmāk zaudē tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, kas viņam tika piešķirts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un tas nozīmē, ka administrācija pārskata tiesības uz šī pabalsta izmaksu šim ierēdnim – to Vispārējā tiesa pēc būtības ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 52. punktā.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu – nepamatotu diskrimināciju, kas izriet no Vispārējās tiesas veiktas Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pareizi izvērtējusi argumentāciju, kuru viņš bija izvirzījis pirmajā instancē un saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošana ierēdņiem, kuri pēc stāšanās amatā ieguvuši savas dienesta vietas valsts pilsonību, ir diskriminējoša.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa nav pareizi analizējusi, pirmkārt, dažādās pastāvošās situācijas un, otrkārt, jautājumu, vai diskrimināciju, kuru tai vajadzēja identificēt, varēja objektīvi pamatot.
Ņemot vērā ekspatriācijas pabalsta mērķi, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ierēdņi, kuri karjeras laikā iegūst savas dienesta vietas valsts pilsonību, un ierēdņi, kuriem šī pilsonība ir bijusi brīdī, kad viņi stājās dienestā, kā tie ir identificēti pārsūdzētā sprieduma 87. un 89. punktā, ir divas skaidri nošķirtas ierēdņu kategorijas. Attālināšanās no viņu izcelsmes vietas šīs divas ierēdņu kategorijas ietekmējot atšķirīgi.
Taču Vispārējā tiesa nevienā savas analīzes stadijā neizskatīja jautājumu par šo divu minēto ierēdņu kategorijām, nedz arī apsvēra sekas, kādas ir identiskai attieksmei pret tiem. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87.–89. punktā esot vienkārši kļūdaini pielīdzinājusi to ierēdņu kategoriju, kuri ir ieguvuši savas dienesta valsts pilsonību pēc stāšanās amatā, tiem ierēdņiem, kuriem bija vai ir bijusi šī pilsonība pirms stāšanās amatā.
Lai gan Vispārējā tiesa nošķīra šīs abas ierēdņu kategorijas, tā konstatēja, ka, pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā pieņemto “fikciju”, pret tām ir bijusi tāda pati attieksme un uz tām ir attiecināts tas pats “stingrais pieņēmums” par pastāvošām stingrām saitēm ar dienesta vietu desmit gadus pirms stāšanā amatā; tā ir prezumpcija, kuru var atspēkot, tikai pierādot, ka šo desmit gadu laikā attiecīgajam ierēdnim nebija parastās dzīvesvietas savā dienesta valstī.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka pārsūdzētajā spriedumā tādējādi ir pieļauts vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, jo tai ierēdņu kategorijai, kuri nav ieguvuši savas dienesta vietas valsts pilsonību pirms minētajiem desmit gadiem vai to laikā, esot netaisnīgi piemērots šis “stingrais pieņēmums”.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs replikā piebilst, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretācijā un piemērošanā nebūtu jāvadās pēc “fikcijas”, kas izpaužas tādējādi, ka attiecīgā ierēdņa pilsonības maiņa ir uzskatāma par veiktu ar atpakaļejošu spēku brīdī, kad ieinteresētā persona stājas amatā. Šādai pieejai nebūtu nekādas jēgas, jo ar to nolūkā piešķirt ekspatriācijas pabalstu tiktu pārbaudīts, vai šis ierēdnis šo pašu desmit gadu laikā ir pārtraucis jebkuras saiknes ar savas pilsonības valsti. Taču pēc definīcijas nepastāvošu saikni nevar pārtraukt.
Turklāt šī “fikcija” nozīmējot “kategoriju pārvietošanu”. Citiem vārdiem, atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentiem par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, Vispārējā tiesa, tāpat kā Komisija, esot “pārvietojusi apelācijas sūdzības iesniedzēju no vienas kategorijas uz citu”. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka neviens iebildums par diskrimināciju nekad nevarētu tikt apmierināts, ja, tāpat kā Vispārējā tiesa izdarījusi pārsūdzētajā spriedumā, būtu iespējams fiktīvi mainīt iedalījumu kategorijās, lai novērstu atšķirīgo attieksmi pret attiecīgajām kategorijām.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šādi norādīto atšķirīgo attieksmi nevar attaisnot ar mērķi, kas ir tiesību uz ekspatriācijas pabalsta izmaksāšanas pamatā, lai gan šis mērķis esot pareizi atgādināts pārsūdzētā sprieduma 47.–50. punktā.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 86. punktā, ka ekspatriācijas pabalstu ir paredzēts izmaksāt visā dienesta pienākumu pildīšanas laikā. Neapstrīdot šī apgalvojuma pareizību, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka esot jānošķir Civildienesta noteikumos paredzētās priekšrocības izmantošana no juridiskā pamata, kas to ir radījis. Tā kā tiesības uz ekspatriācijas pabalstu ir noteiktas, pamatojoties uz apstākļiem, kas dominēja laikposmā pirms attiecīgā ierēdņa stāšanās amatā, diskriminācijas pamatā esot bijis šī laikposma novērtējums, kā arī lēmums par atteikumu piešķirt tiesības uz šī pabalsta izmaksu. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 86. punkts neatbilstot minētā sprieduma 47. punktā izteiktajam apgalvojumam, ka šis pabalsts tiek izmaksāts, lai kompensētu ieinteresētās personas attālināšanos no savas izcelsmes vietas, kas turpinās visu attiecīgā ierēdņa karjeras laiku.
Neizanalizējot ekspatriācijas pabalsta mērķi, iebildumu par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu izvērtējumā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Turklāt Savienības iestāžu paziņotajai statistikas pārbaudei, kas veikta pārsūdzētā sprieduma 93.–97. punktā, šajā ziņā no juridiskā viedokļa nav nozīmes.
Tāpat Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi Civildienesta noteikumu 1.d panta 5. punktu un līdz ar to esot nospriedusi, ka Komisijai nekādu atšķirīgu attieksmi nebija pienākuma pamatot.
Komisija un Padome norāda, ka apelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzības princips prasa, ka salīdzināmas situācijas nedrīkst aplūkot atšķirīgi, bet atšķirīgas situācijas nedrīkst aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (spriedums, 2021. gada 25. marts, Alvarez y Bejarano u.c./Komisija,
C‑517/19 P un C‑518/19 P
,
EU:C:2021:240
,
52.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu ekspatriācijas pabalstu izmaksā “ierēdņiem, kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, bet kuri 10 gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu, pastāvīgi dzīvoja ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā”.
Tātad, ja ierēdnis “ir vai ir bijis” tās valsts pilsonis, kurā viņš strādā, viņam, lai saņemtu ekspatriācijas pabalstu, ir jāatbilst Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.
Protams, tāda ierēdņa gadījumā, kurš, tāpat kā prasītājs, ir brīvprātīgi ieguvis savas dienesta vietas valsts pilsonību karjeras laikā, šo nosacījumu piemērošanas nolūkā, kā to pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, ir jāpārbauda, vai desmit gadu laikā pirms attiecīgā ierēdņa stāšanās darbā viņš parasti ir dzīvojis ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas.
Proti, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā nav paredzēta neviena cita situācija, kad ierēdnis, kuram ir vai ir bijusi tās valsts pilsonība, kurā viņš strādā, šīs tiesību normas b) apakšpunkta izpratnē ir tiesīgs saņemt ekspatriācijas pabalstu.
Ņemot to vērā, pirmkārt, kā precizēts šī sprieduma 50. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 76. punktā ietverto vērtējumu, saskaņā ar kuru, runājot par ierēdņiem, kam ir viņu dienesta valsts pilsonība, apstāklis, ka tajā ir saglabāta vai noteikta pastāvīgā dzīvesvieta, kaut arī tikai uz ļoti īsu laiku “atsauces desmit gadu laikposmā”, ir pietiekams, lai pabalsts tiktu atteikts vai zaudēts.
Otrkārt, jāprecizē – lai novērtētu apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz šo pabalstu, viņš tika pielīdzināts ierēdņiem, kuriem ir to dienesta vietas valsts pilsonība, tikai sākot no datuma, kurā viņš pats brīvprātīgi ieguva šo pilsonību, nevis pirms šī datuma.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, pat sākot no minētā datuma, viņš ir objektīvi atšķirīgā situācijā nekā ierēdnis, kuram jau pirms stāšanās amatā ir tās valsts pilsonība, kurā tas strādā, ciktāl viņa paša izcelsmes vieta joprojām ir Skotijā.
Ar šādu argumentāciju netiek ņemts vērā, ka, lai gan saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 7. panta 4. punktu attiecīgā ierēdņa izcelsmes vieta tiek noteikta dienā, kad ieinteresētā persona tiek pieņemta darbā, un šīs vietas maiņa laikā, kad ieinteresētā persona pilda savu amatu, var notikt tikai izņēmuma kārtā, pamatojoties uz viņa pienācīgi pamatotu lūgumu, tiesību uz ekspatriācijas pabalstu piešķiršana atbilst dažādiem kritērijiem un ka gadījumā, ja būtiskas apstākļu izmaiņas notiek pēc ieinteresētās personas stāšanās dienestā, administrācija šīs tiesības pārskata neatkarīgi no viņa lūguma esamības.
Tātad Civildienesta noteikumu normām par izcelsmes vietas noteikšanu un grozīšanu nav nozīmes, lai objektīvi nošķirtu apelācijas sūdzības iesniedzēja situāciju no cita ierēdņa situācijas, kuram pirms viņa dienesta sākšanas ir vai ir bijusi tās valsts pilsonība, kurā viņš strādā, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Tādēļ, lai izvērtētu viņa tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu, kā Vispārējā tiesa to būtībā ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, vienīgā ierēdņu kategorija, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc savas naturalizācijas Beļģijā var tikt objektīvi salīdzināts, ir tie ierēdņi, kuriem ir Beļģijas pilsonība.
Proti, pēc naturalizācijas viņa dienesta vietas valstī turpināt apelācijas sūdzības iesniedzēju pielīdzināt, kā viņš to apgalvo, ierēdņiem, kuriem nav un nekad nav bijis šīs valsts pilsonības Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē, nozīmētu neievērot šī VII pielikuma 4. pantā noteiktās konkrētās kategorijas, tostarp minētā pielikuma 4. panta 3. punktā paredzēto kategoriju.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja situācija galu galā ir salīdzināma ar tāda ierēdņa situāciju, kurš, lai gan viņam bija iespēja atteikties no savas dienesta vietas valsts pilsonības, ko viņš ieguvis automātiski pēc laulības ar šīs valsts pilsoni, ir brīvprātīgi nolēmis saglabāt šo pilsonību, un rezultātā šim ierēdnim tiek piemēroti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1979. gada 14. decembris, Devred/Komisija,
257/78
,
EU:C:1979:294
,
12.
un
14.
punkts).
Tādējādi, ja Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts netiktu piemērots apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijai, sākot no dienas, kad viņš ieguvis Beļģijas pilsonību, pret viņu bez objektīva pamatojuma tiktu piemērota labvēlīgāka attieksme nekā pret ierēdņiem, kuri, lai gan viņi varēja atteikties no savas dienesta vietas valsts pilsonības, kas automātiski iegūta pēc to laulības, ir izvēlējušies saglabāt šo pilsonību, proti, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, pret tiem būtu labvēlīgāka attieksme nekā pret Beļģijas pilsoņiem kopš dzimšanas, kuri stājušies dienestā Savienības iestādē ar juridisko adresi Beļģijā un kuriem bija jāizpilda šajā normā noteiktie stingrie nosacījumi, lai varētu saņemt ekspatriācijas pabalstu visas savas karjeras laikā.
Turklāt jāatgādina, ka tāda ierēdņa kā apelācijas sūdzības iesniedzēja personīgās situācijas pārskatīšana, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, sākot no datuma, kad ieinteresētā persona ir ieguvusi savas dienesta vietas valsts pilsonību, automātiski nenozīmē, ka viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu nākotnē tiek atņemtas. Proti, pēc šādas pārskatīšanas šis ierēdnis šo pabalstu vairs nesaņem tikai tad, ja ir konstatēts, ka viņš ir pastāvīgi dzīvojis šīs valsts Eiropas teritorijā desmit gadu laikā pirms stāšanās amatā.
Tomēr, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs tiesvedības laikā nekad nav apgalvojis, ka viņš faktiski nav pastāvīgi dzīvojis Beļģijā, vismaz daļā no “atskaites desmit gadu laikposma”, šķiet, ka vispārīgi otrais nosacījums, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, ir vieglāk izpildāms naturalizētam ierēdnim viņa karjeras laikā nekā ierēdnim, kuram ir viņa dienesta vietas valsts pilsonība kopš dzimšanas vai kurš to ir ieguvis pirms stāšanās amatā un par kuru var uzskatīt, ka viņš ir uzturējis vairākkārtējas ciešas saiknes ar šo valsti.
Tātad, pārsūdzētā sprieduma 97. punktā būtībā secinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam, lai turpinātu saņemt ekspatriācijas pabalstu, sākot no datuma, kurā viņš bija brīvprātīgi ieguvis savas dienesta vietas valsts pilsonību, bija jāatbilst Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta nosacījumiem tāpat kā ikvienam ierēdnim, kuram ir šī pilsonība, Vispārējā tiesa nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
No minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, tā kā neviens no apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem nav apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Šajā lietā, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam nolēmums ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
Atbilstoši minētā reglamenta184. panta 4. punktam, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Ja šī persona piedalās tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Šajā lietā, tā kā Padome, persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un kas nav apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir piedalījusies tiesvedībā Tiesā, ir jānolemj, ka tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Colin Brown
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.