CELEX: 62019CJ0400
Povreda obveze države članice
Zajednička organizacija tržištâ poljoprivrednih proizvoda
Uredba (EU) br. 1308/2013
Članak 34. UFEU‑a
Prodajne cijene poljoprivredno‑prehrambenih proizvoda
Minimalne profitne marže koje se trebaju primijeniti u maloprodaji tih proizvoda

Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je Mađarska, time što je donijela članak 3. stavak 2. točku (u) mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló, 2009. évi XCV. törvény (Zakon br. XCV iz 2009. o zabrani nepoštenih trgovačkih praksi primijenjenih protiv dobavljača u vezi s poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima; u daljnjem tekstu: Zakon br. XCV iz 2009.) i tako ograničila načine određivanja prodajnih cijena poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 34. UFEU‑a i Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007. (
SL 2013., L 347, str. 671
. i ispravci
SL 2014., L 189, str. 261
.,
SL 2015., L 114, str. 25
.,
SL 2016., L 130, str. 8
. i
SL 2020., L 1, str. 5
.).
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodna izjava 172. Uredbe br. 1308/2013 glasi:
„S obzirom na posebna obilježja poljoprivrednog sektora i njegovu ovisnost o pravilnom funkcioniranju cjelokupnog lanca dobave hrane, uključujući učinkovitu primjenu pravila o tržišnom natjecanju u svim povezanim sektorima diljem čitavog prehrambenog lanca, koji može biti vrlo koncentriran, posebnu pozornost trebalo bi posvetiti pravilu o primjeni pravila o tržišnom natjecanju kako su navedena u članku 42. [UFEU‑a] […]”
Člankom 83. stavkom 5. te uredbe određuje se:
„Države članice mogu donijeti ili zadržati dodatne nacionalne propise o proizvodima obuhvaćenima standardom Unije za stavljanje na tržište samo ako su ti propisi sukladni pravu Unije, posebno s obzirom na načelo slobodnog kretanja robe i podložno Direktivi 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva (
SL 1998., L 204, str. 37
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.).”
Mađarsko pravo
Člankom 1. Zakona br. XCV iz 2009. pojašnjava se da je cilj navedenog zakona osiguranje poštene trgovačke prakse između subjekata koji trguju poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima i njihovih dobavljača.
Članak 2. stavak 1. tog zakona odnosi se, s jedne strane, na poduzeća koja proizvode, prerađuju ili bez prerade prodaju poljoprivredne i prehrambene proizvode i, s druge strane, na poduzeća koja te proizvode prodaju krajnjim potrošačima. Potonja kategorija uključuje sve trgovce na malo, neovisno o njihovoj veličini, te se stoga primjenjuje i na hipermarkete i na male trgovine koje prodaju poljoprivredne i prehrambene proizvode.
Člankom 3. stavkom 2. točkom (u) tog zakona propisuje se:
„Sljedeće se smatra nepoštenom poslovnom praksom:
[…]
(u)
svako diskriminirajuće određivanje, na temelju zemlje podrijetla proizvoda, cijene po kojoj će se proizvodi koji su istovjetni po sastavu i organoleptičkim svojstvima prodavati krajnjem potrošaču.”
Predsudski postupak
Komisija je 12. siječnja 2015. poslala dopis mađarskim tijelima kako bi dobila informacije o članku 3. stavku 2. točki (u) Zakona br. XCV iz 2009. (u daljnjem tekstu: predmetna mjera). Mađarska je na taj dopis odgovorila 23. ožujka 2015.
Smatrajući da su joj potrebne dodatne informacije, Komisija je Mađarskoj uputila zahtjev za pružanje informacija 7. srpnja 2015., na koji je ta država članica odgovorila 22. srpnja 2015.
Komisija je Mađarskoj 16. veljače 2017. uputila pismo opomene u kojem je izrazila dvojbe o usklađenosti određenih odredaba Zakona br. XCV iz 2009. s Uredbom br. 1308/2013 i člankom 34. UFEU‑a.
Dana 7. lipnja 2017. Mađarska je odgovorila na to pismo osporavajući povredu koja joj se stavljala na teret.
Komisija je 9. ožujka 2018. donijela obrazloženo mišljenje u kojem je ponovila argumente koje je iznijela u pismu opomene. Pozvala je tu državu članicu da u roku od dva mjeseca od primitka tog mišljenja poduzme mjere koje su potrebne da bi se s njime uskladila. Mađarska je na navedeno mišljenje odgovorila 11. svibnja 2018. ponavljajući svoje stajalište prema kojem je njezin propis u skladu s pravom Unije.
Budući da nije bila zadovoljna tim odgovorom, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu zbog povrede obveze.
O tužbi
U prilog svojoj tužbi Komisija ističe da je predmetna mjera neusklađena s Uredbom br. 1308/2013 i s člankom 34. UFEU‑a. Kao prvo, valja ispitati prigovor koji se temelji na povredi te uredbe i, kao drugo, prigovor koji se temelji na povredi članka 34. UFEU‑a.
Prvi prigovor, koji se temelji na povredi Uredbe br. 1308/2013
Argumentacija stranaka
Komisija podsjeća na to da se predmetnom mjerom u biti propisuje da maloprodajne cijene poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda koji potječu iz određene zemlje moraju uključivati istu profitnu maržu poput one koja se primjenjuje na istovjetne proizvode koji potječu iz neke druge zemlje tako da se njome zabranjuje određivanje različitih marži za istovjetne proizvode koji potječu iz različitih zemalja jer je pojam „istovjetni proizvodi” definiran u odnosu na sastav i organoleptička svojstva (u daljnjem tekstu: istovjetni proizvodi).
Ta institucija ističe da, iako su države članice načelno i dalje nadležne za donošenje određenih mjera koje nisu predviđene Uredbom br. 1308/2013, takve mjere ipak ne mogu biti takve da odstupaju od te uredbe, negativno utječu na nju ili pak sprečavaju njezino dobro funkcioniranje.
U tom pogledu Komisija podsjeća da je, s jedne strane, u slučaju nepostojanja mehanizma određivanja cijena, slobodno određivanje prodajnih cijena na temelju poštenog tržišnog natjecanja sastavni dio Uredbe br. 1308/2013 i odraz načela slobodnog kretanja robe u uvjetima stvarnog tržišnog natjecanja. S druge strane tvrdi da se svaka zajednička organizacija tržišta (u daljnjem tekstu: ZOT) temelji na načelu otvorenog tržišta kojemu u uvjetima stvarnog tržišnog natjecanja svaki proizvođač može slobodno pristupiti.
U ovom slučaju, Komisija smatra, s jedne strane, da se predmetnom mjerom ugrožava provedba Uredbe br. 1308/2013 u dijelu u kojem ona proturječi načelu slobodnog određivanja prodajnih cijena poljoprivrednih proizvoda na temelju poštenog tržišnog natjecanja i, s druge strane, da je profitna marža sastavni dio određivanja maloprodajnih cijena. U tom pogledu ona ističe da odredba kojom se – kao u ovom slučaju – zabranjuje određivanje različitih profitnih marži u slučaju maloprodaje istovjetnih proizvoda sprečava ulazak uvezenih proizvoda na određeno nacionalno tržište privlačnim maloprodajnim cijenama.
Iako Komisija priznaje da cilj zabrane nepoštenih poslovnih praksi može biti cilj u općem interesu na koji se ne primjenjuju pravila ZOT‑a, podsjeća na to da ograničavajuće mjere donesene za postizanje tog cilja ipak moraju biti proporcionalne.
U vezi s tim Komisija tvrdi da predmetna mjera nije prikladna za osiguranje ostvarenja zadanog cilja ni proporcionalna navedenom cilju, kojim se nastoji zajamčiti poštovanje poštene poslovne prakse i poboljšati položaj proizvođača u prehrambenom lancu.
U tom pogledu Komisija ističe, s jedne strane, da praksa određivanja različitih marži prema njezinu mišljenju nije nepoštena poslovna praksa. S druge strane, smatra da predmetna mjera znatno zadire u slobodu trgovaca na malo da određuju marže, iako se izvršavanje te slobode ne može smatrati prodajom po cijeni nižoj od nabavne cijene jer se potonja praksa može ograničiti a da se pritom ne povrijedi pravo Unije.
Usto predmetna mjera nije prikladna za osiguranje ostvarenja zadanog cilja jer određivanje profitnih marži u maloprodaji uopće ne jamči da će dobavljači od toga imati koristi.
Prema Komisijinu mišljenju, predmetna mjera u svakom slučaju prelazi ono što je nužno za postizanje zadanog cilja te u praksi ima diskriminatoran učinak jer u većem opsegu negativno utječe na uvezenu robu.
Mađarska pak ističe da se predmetnom mjerom nastoje jamčiti jednaki uvjeti tržišnog natjecanja za nacionalne poljoprivredne i prehrambene proizvode i proizvode iz drugih država članica. Podsjeća na to da se Direktivom (EU) 2019/633 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o nepoštenim trgovačkim praksama u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima (
SL 2019., L 111, str. 59
.) državama članicama izričito dopušta da održe na snazi mjere koje se odnose na trgovačke prakse koje nisu obuhvaćene tom direktivom ako su usklađene s pravilima o funkcioniranju unutarnjeg tržišta. Tako ta država članica smatra da je navedena mjera, kojom se, kako bi se dotični proizvodi mogli natjecati na nacionalnom tržištu na temelju njihove isplativosti, trgovcima na malo zabranjuje da na diskriminatoran način određuju svoje prodajne cijene na temelju zemlje podrijetla proizvoda, usklađena s Uredbom br. 1308/2013.
Mađarska ističe da je Zakon br. XCV iz 2009. donesen u kontekstu obilježenom ekonomskom ovisnosti i ranjivosti dobavljača u pogledu velikih trgovina na malo, što je prouzročilo neravnotežu u njihovu pregovaračkom položaju i dovelo do nepoštenih trgovačkih praksi. Ta država članica tvrdi da su prije stupanja na snagu tog zakona trgovci na malo mogli diktirati dobavljačima uvjete stavljanja na tržište njihovih proizvoda i da su u praksi od njih zahtijevali da plaćaju dodatne troškove ili ispunjavaju
ad hoc
zahtjeve koje su im oni nalagali, što dokazuje zlouporabno postupanje. Zadani cilj navedenog zakona, prema mišljenju Mađarske, jest zaštita dobavljača od trgovaca na malo koji zlouporabom veće pregovaračke moći provode prakse koje narušavaju pošteno tržišno natjecanje na dotičnom tržištu, koje se, međutim, ne mogu sankcionirati pravom tržišnog natjecanja.
Mađarska tvrdi da pojam „istovjetan proizvod” obuhvaća osnovne prehrambene proizvode koji su homogeni te ih se ne može međusobno razlikovati po sastavu i okusu. Predmetna mjera odnosi se samo na istovjetne proizvode sa svim njihovim obilježjima, tako da se općenito odnosi na osnovne prehrambene proizvode koji su niže cjenovne kategorije i manje prerađeni, ali se ne odnosi na takozvane „brendirane” proizvode. Mađarska tvrdi da su, s obzirom na to da su ti proizvodi istovjetni, sklonosti potrošača od manje važnosti i da razlika u cijenama proizvoda može biti odlučujuća u izboru potrošača. S obzirom na to da se u pogledu navedenih proizvoda tržišno natjecanje temelji na njihovim cijenama, ta država članica smatra da predmetna mjera omogućava osiguranje poštenog tržišnog natjecanja.
Usto Mađarska smatra da navedena mjera sprečava da na tržišno natjecanje na tržištu dobavljača poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda utječu kriteriji trgovca na malo, uključujući subjektivnu naklonjenost koju može imati za dobavljača ili proizvode koje on prodaje.
No, ta država članica naglašava da dobavljač i trgovac na malo i dalje u potpunosti slobodno mogu odrediti nabavnu cijenu proizvoda jer se predmetnom mjerom sprečava narušavanje tržišnog natjecanja time što se njome zabranjuje da se cijena koju je platio potrošač proizvoda koji je trgovac na malo kupio po cijeni nižoj od one istovjetnog proizvoda umjetno povisi zbog primjene veće profitne marže tog trgovca na malo.
Osim toga, ta država članica naglašava da predmetna mjera ne ograničava prodaju dotičnih proizvoda po posebnoj promotivnoj cijeni.
Što se tiče usklađenosti navedene mjere s Uredbom br. 1308/2013, Mađarska ističe da Komisija ne navodi konkretnu odredbu navedene uredbe koja je povrijeđena.
Međutim, Mađarska ističe da predmetna mjera u cijelosti održava slobodu određivanja cijena prilikom kupnje poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda od strane trgovaca na malo, tako da se njome ne povređuje ustaljena sudska praksa prema kojoj su nacionalne mjere koje negativno utječu na konkurentske odnose sprečavajući dio proizvođača ili uvoznika da izvuku korist od nižih cijena koštanja, kako bi ponudili privlačnije prodajne maloprodajne cijene, protivne pravu Unije. Ta država članica dodaje da se načelo na kojemu se zasniva Uredba br. 1308/2013 ne odnosi na određivanje cijena nego na jamstvo slobodnog kretanja robe, tako da se predmetnom mjerom, kojom se nastoji jamčiti učinkovitost tržišnog natjecanja, ne povređuje ta uredba.
U tom pogledu Mađarska ističe da se predmetna mjera formalno primjenjuje na kraju distribucijskog lanca u stadiju odnosa između trgovca na malo i potrošača, ali proizvodi svoj učinak u stadiju odnosa između dobavljača i trgovca na malo, tako da se zasniva na istoj zamisli kao Direktiva 2019/633. Ta država članica ističe da je ta mjera prikladna za ostvarenje navedenog cilja jer se njome štite proizvođači, sprečavajući da se konkurentnost njihovih proizvoda prema potrošačima neutralizira diskriminatornom tehnikom određivanja cijena trgovca na malo.
Mađarska dodaje da navedena mjera ne ukida slobodu izbora trgovaca na malo jer oni zadržavaju mogućnost snižavanja cijena kada lansiraju nove proizvode i korištenja marketinških trikova koji se temelje na prethodnom snižavanju cijena, pod uvjetom da se cjenovne marže koje se primjenjuju na proizvode ujednače tijekom razdoblja od šest mjeseci.
Naposljetku, Mađarska smatra da Komisija nije uspjela dokazati, s jedne strane, da se predmetnom mjerom razlikuje stavljanje na tržište uvezenih proizvoda iz drugih država članica od stavljanja na tržište nacionalnih proizvoda i, s druge strane, da u slučajevima osnovnih proizvoda cijena proizvoda igra odlučujuću ulogu u izboru potrošača. U tom pogledu ta država članica smatra da Komisijina argumentacija, prema kojoj je navedena mjera neizravno diskriminatorna jer uvezene proizvode stavlja u neravnopravan položaj, temelji na razmatranju prema kojem su potrošači općenito skloniji nacionalnim proizvodima na koje su već navikli a da pritom, međutim, nije dokazala kako bi se to razmatranje moglo primijeniti na proizvode koji su istovjetni u pogledu njihova sastava i njihovih organoleptičkih svojstava.
Ocjena Suda
Uvodno valja utvrditi da, u okviru zajedničke poljoprivredne politike koja je, u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (d) UFEU‑a, obuhvaćena podijeljenom nadležnošću između Europske unije i država članica, potonje imaju zakonodavnu ovlast koja im, kao što proizlazi iz članka 2. stavka 2. UFEU‑a, omogućuje da izvršavaju svoju nadležnost u mjeri u kojoj Unija ne izvršava svoju (presuda od 13. studenoga 2019., Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, t.
28.
i navedena sudska praksa).
Usto, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ako u određenom području postoji propis o ZOT‑u, države članice dužne su ne poduzimati nikakve mjere kojima bi se moglo odstupiti od takve organizacije ili joj nanijeti štetu. Također nisu usklađeni sa ZOT‑om propisi koji sprječavaju njezino dobro funkcioniranje, čak i ako ta organizacija opsežno ne uređuje to područje (presuda od 13. studenoga 2019., Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja prije svega podsjetiti na to da je, iako se Komisija ne poziva na povredu određene odredbe Uredbe br. 1308/2013, nego na povredu cijele te uredbe, ipak, ako ne postoji mehanizam određivanja cijena, slobodno određivanje prodajnih cijena na temelju poštenog tržišnog natjecanja sastavni dio te uredbe te je odraz načela slobodnog kretanja robe u uvjetima stvarnog tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2019., Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, uspostava ZOT‑a ne sprečava države članice da primijene nacionalna pravila kojima se nastoji postići cilj od općeg interesa različit od onih obuhvaćenih tim ZOT‑om, čak i ako ta pravila mogu utjecati na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u sektoru o kojem je riječ, pod uvjetom da su ta pravila prikladna za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i da ne prekoračuju ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2019., Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, t.
30.
i
56.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju predmetnom mjerom zabranjuje se, u pogledu poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda koji ulaze u njezino područje primjene, u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 1. Zakona br. XCV iz 2009., svako diskriminatorno određivanje, na temelju zemlje podrijetla proizvoda, cijene po kojoj se istovjetni proizvodi prodaju krajnjem potrošaču.
Predmetna mjera, s obzirom na to da se njome zabranjuje primjena različitih profitnih marži za maloprodaju istovjetnih proizvoda koji potječu iz različitih država članica, utječe na određivanje cijena poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda koje trgovci na malo prodaju potrošačima, tako da se njome ograničava sloboda određivanja maloprodajnih cijena tih proizvoda.
Naime, kao što je to u biti istaknula Komisija, ta mjera zadire u slobodu trgovaca na malo da odrede svoje profitne marže jer ih sprečava da prodaju istovjetne proizvode koji potječu iz različitih zemalja s većom ili manjom profitnom maržom, i da zarade na nižim nabavnim cijenama određenih poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda koji su istovjetni drugim proizvodima, odnosno da primjenom nižih profitnih marži naknade konkurentski nepovoljniji položaj koji proizlazi iz viših nabavnih cijena tih proizvoda.
To utvrđenje ne može se dovesti u pitanje argumentom Mađarske prema kojem se predmetnom mjerom ne zabranjuju promotivne prodaje. Naime, kao što je to Komisija u biti istaknula, tom mjerom trgovci na malo lišavaju se metode promocije proizvoda koje žele istaknuti, osobito proizvoda koje su upravo stavili na tržište. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 83. svojega mišljenja, za trgovca na malo može se u određenim okolnostima pokazati nužnim da koristi strategiju cijena s ciljem dugoročnog poticanja prodaje novog proizvoda koji ulazi na tržište.
Stoga valja utvrditi da se predmetna mjera kosi s načelom slobodnog određivanja prodajnih cijena na temelju slobodnog tržišnog natjecanja, koje je, kao što to proizlazi iz točke 36. ove presude, sastavni dio Uredbe br. 1308/2013, te tako može negativno utjecati na tu uredbu.
U ovom slučaju Mađarska ističe da je navedena mjera opravdana borbom protiv nepoštenih poslovnih praksi jer sprečava da trgovci na malo određivanjem svoje profitne marže po diskrecijskoj ocjeni stavljaju u povoljniji položaj određene proizvode i zbog toga se uključuju u tržišno natjecanje između proizvođača. Ta država članica smatra da to ponašanje može biti nepoštena poslovna praksa koja negativno utječe na interese proizvođača poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, koji moraju moći ponuditi svoje proizvode u uvjetima poštenog tržišnog natjecanja što znači da ga trgovci na malo ne bi mogli narušavati.
Međutim, Mađarska nije dokazala da je okolnost, zakonita s obzirom na pravo Unije, da trgovac na malo primjenjuje različite profitne marže na istovjetne proizvode koji potječu od različitih dobavljača sa sjedištem u različitim državama članicama, nepoštena poslovna praksa.
Naime, izbor trgovca na malo da primjenjuje različitu profitnu maržu na istovjetne poljoprivredne i prehrambene proizvode može se voditi različitim poslovnim razlozima, poput razloga promicanja novih proizvoda u pogledu njihova podrijetla ili privlačenja novih klijenata nižim maloprodajnim cijenama.
Stoga se ne može prihvatiti opravdanje predmetne mjere koje je istaknula Mađarska.
Prije svega, što se tiče ispitivanja proporcionalnosti predmetne mjere, ono se treba izvršiti vodeći računa, osobito, o ciljevima zajedničke poljoprivredne politike kao i o dobrom funkcioniranju ZOT‑a, što nameće uravnoteženje tih ciljeva i cilja navedenog propisa, koji se sastoji u suzbijanju nepoštenih poslovnih praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2019., Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, t.
57.
i navedenu sudsku praksu).
Potom, u pogledu pitanja je li predmetna mjera prikladna zajamčiti ostvarenje zadanog cilja, valja istaknuti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda nacionalno zakonodavstvo prikladno zajamčiti ostvarenje zadanog cilja samo ako istinski odgovara nastojanju dosljednog i sustavnog postizanja tog cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2019., Komisija/Njemačka,
C‑377/17
,
EU:C:2019:562
, t.
89.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja utvrditi, kao što je to Komisija opravdano istaknula, da ta mjera, koja se primjenjuje u zadnjoj fazi opskrbnog lanca poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, odnosno prodaji potrošačima, ne ojačava pregovaračku moć proizvođača ili dobavljača, koje mađarski zakonodavac smatra slabijim strankama pri prodaji njihovih proizvoda trgovcima na malo.
Tako navedena mjera ne zabranjuje proizvođačima poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda da se natječu cijenama koristeći prakse koje su različite od onih koje su zabranjene predmetnom mjerom, a mogu biti nepoštene poslovne prakse, poput, osobito, određivanja prodajnih cijena tih proizvoda trgovcu na malo po njihovim cijenama koštanja ili po njihovu marginalnom trošku proizvodnje, neovisno o učinkovitosti proizvodnih metoda, a koju je mađarski zakonodavac pak želio poticati.
Usto, s obzirom na to da se predmetnom mjerom zahtijeva jedino da se istovjetna profitna marža primjenjuje na istovjetne proizvode koji potječu iz različitih zemalja, ona ne sprečava trgovce na malo da primijene različitu profitnu maržu na istovjetne proizvode koji potječu iz iste zemlje, što negativno utječe na samu dosljednost te mjere, zbog čega se u tom slučaju cilj navedene mjere ne može postići.
U tim okolnostima ne može se utvrditi da se predmetnom mjerom može dosljedno i sustavno postići cilj borbe protiv nepoštene poslovne prakse.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je, time što je donijela predmetnu mjeru i tako ograničila načine određivanja prodajnih cijena poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, Mađarska povrijedila obveze koje ima na temelju Uredbe br. 1308/2013.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 34. UFEU‑a
S obzirom na prethodno navedeno, predmetnu mjeru ne treba razmatrati s obzirom na članak 34. UFEU‑a.
Troškovi
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija zahtijevala da Mađarska snosi troškove i da ona nije uspjela u postupku, treba joj naložiti da, uz vlastite, snosi i Komisijine troškove.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Time što je donijela članak 3. stavak 2. točku (u) mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló 2009. évi XCV. törvény (Zakon br. XCV iz 2009. o zabrani nepoštenih trgovačkih praksi primijenjenih protiv dobavljača u vezi s poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima) i tako ograničila načine određivanja prodajnih cijena poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, Mađarska je povrijedila obveze koje ima na temelju Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007.

2.
Mađarskoj se nalaže snošenje vlastitih troškova i troškova Europske komisije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski