CELEX: 62017CJ0579
Ennakkoratkaisupyyntö
Oikeudellinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeuden alalla
Asetus (EU) N:o 1215/2012
1 artiklan 1 kohta
Soveltamisala
Siviili- ja kauppaoikeudelliset asiat
1 artiklan 2 kohta
Soveltamisalaan kuulumattomat asiat
Sosiaaliturva
53 artikla
Sellaisen todistuksen antamista koskeva hakemus, joka osoittaa, että tuomion antaneen tuomioistuimen tuomio on täytäntöönpanokelpoinen
Tuomio, joka koskee loma-ajan palkkaa koskevia lisämaksuja koskevaa vaatimusta, jonka sosiaaliturvaelin kohdistaa työnantajaan työntekijöiden lähettämisen perusteella
Tuomioistuin, jossa kanne on pantu vireille, harjoittaa lainkäyttötoimintaa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
EUVL 2012, L 351, s. 1
) 1 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskassen (rakennusalan työntekijöiden loma- ja irtisanomiskorvauskassa, Itävalta) (jäljempänä BUAK) vireille panemassa menettelyssä, jossa se vaatii todistuksen antamista asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan mukaisesti sellaisen lainvoimaisen yksipuolisen tuomion täytäntöön panemiseksi, joka on annettu Gradbeništvo Korana d.o.o:ta (jäljempänä Korana) vastaan, jonka kotipaikka on Sloveniassa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 6, 10 ja 26 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(6)
Siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa annettujen tuomioiden vapaan liikkuvuuden tavoitteen saavuttamiseksi on tarpeellista ja asianmukaista, että tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevat säännöt annetaan velvoittavalla unionin säädöksellä, jota sovelletaan sellaisenaan.
– –
(10)
Tämän asetuksen soveltamisalan olisi katettava kaikki tärkeimmät siviili- ja kauppaoikeudelliset asiat lukuun ottamatta tiettyjä selkeästi määriteltyjä asioita – –
– –
(26)
Keskinäinen luottamus lainkäyttöön unionissa oikeuttaa periaatteen, että jäsenvaltiossa annetut tuomiot olisi tunnustettava kaikissa jäsenvaltioissa ilman eri menettelyä. Myös tavoite vähentää rajat ylittävien riita-asioiden käsittelyyn kuluvaa aikaa ja kustannuksia oikeuttaa luopumisen täytäntöönpanokelpoiseksi julistamisesta ennen täytäntöönpanoa vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Jäsenvaltiossa annettua tuomiota olisi tämän vuoksi käsiteltävä niin kuin se olisi annettu vastaanottavassa jäsenvaltiossa.”
Asetuksen 1 artikla sisältyy sen I lukuun, jonka otsikko on ”Soveltamisala ja määritelmät”. Artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Sitä ei erityisesti sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii).
2.   Tätä asetusta ei sovelleta:
– –
c)
sosiaaliturvaan
– –”
Asetuksen III luvun, jonka otsikko on ”Tunnustaminen ja täytäntöönpano”, 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Tunnustaminen”, sisältyvän 37 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asianosaisen, joka haluaa jäsenvaltiossa vedota toisessa jäsenvaltiossa annettuun tuomioon, on esitettävä
a)
tuomion jäljennös, joka täyttää sen aitouden toteamiseksi vaadittavat edellytykset; ja
b)
53 artiklan mukaisesti annettu todistus.”
Asetuksen N:o 1215/2012 III luvun 2 jaksoon, jonka otsikko on ”Täytäntöönpano”, sisältyvässä 39 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiossa annettu tuomio, joka on täytäntöönpanokelpoinen kyseisessä jäsenvaltiossa, on täytäntöönpanokelpoinen myös muissa jäsenvaltioissa ilman tuomion täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista.”
Kyseisen asetuksen 42 artiklan, joka niin ikään sisältyy tähän 2 jaksoon, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiossa annetun tuomion panemiseksi täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa hakijan on toimitettava toimivaltaiselle täytäntöönpanoviranomaiselle
a)
tuomion jäljennös, joka täyttää sen aitouden toteamiseksi vaadittavat edellytykset; ja
b)
53 artiklan mukaisesti annettu todistus, jossa vahvistetaan, että tuomio on täytäntöönpanokelpoinen, ja johon sisältyy ote tuomiosta sekä tarvittaessa tiedot korvattavista oikeudenkäyntikuluista ja korkolaskelma.”
Asetuksen 43 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun haetaan toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion täytäntöönpanoa, 53 artiklan mukaisesti annettu todistus on annettava tiedoksi henkilölle, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, ennen ensimmäistä täytäntöönpanotoimenpidettä. Todistukseen on liitettävä tuomio, jos sitä ei ole jo annettu kyseiselle henkilölle tiedoksi.”
Asetuksen III luvun 4 jaksoon, jonka otsikko on ”Yhteiset säännökset”, sisältyvässä 53 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tuomion antaneen tuomioistuimen on asiaan osallisen pyynnöstä annettava todistus liitteen I mukaista lomaketta käyttäen.”
Itävallan oikeus
Rakennustyöntekijöiden loma-ajan palkasta ja irtisanomiskorvauksista vuonna 1972 annettu laki (Bauarbeiter-Urlaubs- und Abfertigungsgesetz) (BGBl. nro 414/1972), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan (jäljempänä BUAG), sisältää IV jakson, jonka otsikko on ”Rakennusalan työntekijöiden loma- ja irtisanomiskorvauskassan organisaatio” ja johon sisältyvät BUAG:n 14–21b §. BUAG:n 14 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Tähän lakiin perustuvien vaateiden maksamiseksi tarvittavien varojen periminen ja tähän liittyvien tehtävien hoitaminen kuuluu [BUAK:lle]. – –
2.   [BUAK] on julkisoikeudellinen oikeushenkilö – –.”
BUAG:n 21 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”[BUAK:n] maksamat loma-ajan palkat sekä hallinnolliset kulut rahoitetaan palkan lisäksi maksettavilla lisillä. Näiden lisämaksujen suuruus vahvistetaan työehtosopimusten allekirjoittamiseen toimivaltaisten työnantajajärjestöjen ja ammattiyhdistysten yhteisestä pyynnöstä liittovaltion työ- ja sosiaaliministerin asetuksella.”
BUAG:n 21a §:n, jonka otsikko on ”Lisämaksujen maksaminen”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
“Työnantajan on kunkin työntekijän osalta maksettava – – 21 §:n mukaisesti vahvistetut lisämaksut.”
BUAG:n V jaksoon, jonka otsikko on ”Menettelysäännöt”, sisältyvät 22–29a §. BUAG:n 22 §:ssä, jonka otsikko on ”Ilmoitusvelvollisuus; lisämaksujen suuruuden laskeminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Työnantaja, jonka palveluksessa on työntekijöitä 1 §:n 1 momentissa tarkoitetuin tavoin, on 1–3 §:ssä tarkoitetun toiminnan harjoittamisen aloittaessaan ilmoitettava nämä työntekijät [BUAK:lle] kahden viikon määräajassa ja toimitettava kaikki lisämaksujen laskemiseksi tarvittavat palkkaa koskevat tiedot – –
– –
5.   [BUAK] laskee ajanjakson, jolta lisämaksua kannetaan, nojalla maksettavan lisämaksun suuruuden työnantajan tekemien ilmoitusten perusteella, tai jos [BUAK:n] selvitys (23d §) tuottaa toisenlaisen tuloksen, omien toteamustensa perusteella. Jos ilmoitusvelvollisuutta ei noudateta, [BUAK] voi laskea työnantajan maksettavan lisämaksun viimeksi tehdyn ilmoituksen tai omien toteamustensa perusteella.
– –”
BUAG:n 23, 23a ja 23b § koskevat tutkintavaltuuksia, jotka BUAK:lla on, jotta se voi koota lisämaksujen laskemiseksi tarvittavat tiedot, sekä työnantajan velvollisuutta toimittaa sille kaikki sen tehtävän suorittamiseksi tarvittavat tiedot.
BUAG:n 25 §:ssä, jonka otsikko on ”Lisämaksun maksaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   [BUAK] ilmoittaa työnantajalle tämän tekemän ilmoituksen tai 22 §:n 5 momentin mukaisesti tehdyn laskelman perusteella maksettavan summan, joka muodostuu ajanjakson, jolta lisämaksua kannetaan, kuluessa työskennelleiden työntekijöiden perusteella maksettavien lisämaksujen yhteismäärästä. – –
– –
2.   Jos työnantaja ei täytä maksuvelvollisuuttaan – – määräajassa tai ei maksa ilmoituksessa mainittua määrää, [BUAK] vaatii työnantajaa maksamaan puuttuvan määrän kahden viikon kuluessa. – –
3.   Jos työnantaja ei noudata tätä vaatimusta tai täyttää sen vain osittain, [BUAK] antaa saatavien, joita ei ole maksettu määräajassa, perimiseksi erääntymisilmoituksen. – – Erääntymisilmoitus on täytäntöönpanolain [(Exekutionsordnung)] 1 §:ssä tarkoitettu täytäntöönpanoperuste.
– –
5.   Työnantaja voi vastustaa 3 momentin mukaisesti annettua erääntymisilmoitusta aluehallintoviranomaisessa. Tämä ratkaisee päätöksellä, onko maksuvaatimus perusteeltaan ja määrältään oikea.
– –”
BUAG:n VIb jakso, jonka otsikko on ”Lähetettyjen työntekijöiden lomaa koskevat erityissäännökset”, sisältää lain 33d–33i §:n. BUAG:n 33d §:n, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän jakson säännöksillä säännellään I jaksossa tarkoitettujen niiden työntekijöiden työtä, joilla ei ole tavanomaista työskentelypaikkaa Itävallassa ja jotka työnantaja lähettää Itävaltaan
1)
työsuoritusta varten tai
2)
vuokratyön yhteydessä.
Käyttäjäyritystä, jonka kotipaikka on muualla kuin Itävallassa, pidetään sen palvelukseen luovutettujen työntekijöiden, jotka on lähetetty Itävaltaan työsuoritusta varten, 23, 23a ja 33g §:ssä tarkoitettuna työnantajana.
– –”
BUAG:n 33e §:ssä, jonka otsikko on ”Lomaoikeus”, säädetään seuraavaa:
”Työsuhteeseen sovellettavan lain soveltamista rajoittamatta 33d §:ssä tarkoitetulla työntekijällä on aikana, jonka hän työskentelee Itävaltaan lähetettynä, pakottava oikeus palkalliseen lomaan II jakson mukaisesti.”
BUAG:n 33f §:ssä, jonka otsikko on ”Loma-ajan palkka”, säädetään seuraavaa:
”1.   Työntekijällä on loman ajalta oikeus loma-ajan palkkaan – –. Jollei jäljempänä toisin säädetä, sovelletaan II jakson säännöksiä.
2.   Loma-ajan palkkaa koskeva oikeus vastaa oikeuksia, joiden perusteella työnantaja maksaa 21 §:n mukaisesti vahvistetut lisämaksut. Tämä oikeus on olemassa [BUAK:hon] nähden. – –
3.   Jos työntekijä pitää lomaa työhön lähettämisen aikana, hänen on esitettävä vaatimuksensa 2 momentin nojalla [BUAK:lle] ja esitettävä todisteet loman myöntämisestä. – – Loma-ajan palkka maksetaan suoraan työntekijälle. – –”
BUAG:n 33g §:n, jonka otsikko on ”Ilmoitusvelvollisuus”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Työnantajaa, jonka palveluksessa on työntekijöitä 33d §:ssä tarkoitetuin tavoin, koskee 22 §:ssä tarkoitettu ilmoitusvelvollisuus [BUAK:hon] nähden. – –”
BUAG:n 33h §:ssä, jonka otsikko on ”Lisämaksujen maksaminen”, säädetään seuraavaa:
”– –
2.   Jos työnantaja ei täytä lisämaksujen maksamista koskevaa velvollisuuttaan, [BUAK:n] on haettava maksamattomia lisämaksuja oikeusteitse. [BUAK:lla] on oikeus toteuttaa kaikki lisämaksujen perimisen kannalta tarpeelliset ja hyödylliset toimenpiteet.
– –
2b.   Jos [BUAK] on ilmoitusvelvollisuuden noudattamatta jättämisen vuoksi laskenut lisämaksun määrän omien tutkimustensa perusteella 22 §:n 5 momentin toisen virkkeen mukaisesti, työnantaja on velkaa näin lasketut lisämaksut.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
BUAK, jonka kotipaikka on Wien (Itävalta), on julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka vastaa BUAG:ssä tarkoitettujen korvausten maksamiseen tarkoitettujen varojen keräämisestä. Sen tehtävänä on erityisesti rakennusalan työntekijöiden lomapalkkojen hallinnointi ja maksaminen.
Slovenian oikeuden mukaan perustettu yritys Korana lähetti työntekijöitä Itävaltaan rakennustöihin.
BUAK nosti 18.10.2016 Arbeits- und Sozialgericht Wienissä (Wienin työ- ja sosiaaliasioiden tuomioistuin, Itävalta) kanteen, jossa se vaati Koranaa maksamaan 38477,50 euron suuruisen summan korkoineen ja kuluineen lisämaksuina, jotka yhtiön oli BUAG:n VIb osan nojalla maksettava Itävaltaan lähettämiensä työntekijöiden tekemistä työpäivistä helmikuun 2016 ja kesäkuun 2016 välisenä aikana.
BUAK esitti vaatimuksensa tueksi, että koska se on lomarahasto, sillä oli BUAG:n perusteella oikeus vaatia työnantajalta laissa säädetyn laskentamenetelmän mukaisesti laskettu lisämaksu, joka koostuu muun muassa loma-ajan palkasta ja hallintokuluista, jokaista sellaista työskentelypäivää kohti, jonka rakennusalan työntekijä työskentelee Itävallassa.
Mainittu tuomioistuin hyväksyi 28.4.2017 Koranan poissa ollessa antamallaan tuomiolla BUAK:n vaatimuksen kokonaisuudessaan. Tuomio, joka annettiin tiedoksi Koranalle 21.6.2017, tuli lainvoimaiseksi, koska Korana ei hakenut siihen muutosta. Mainittu tuomioistuin ei näytä tuomion antamiseen johtaneessa menettelyssä varmistaneen toimivaltaansa asetuksen N:o 1215/2012 nojalla.
Tuomion täytäntöönpanoa varten BUAK esitti 31.7.2017 samalle tuomioistuimelle hakemuksen, jolla se vaati mainitun asetuksen 53 artiklassa tarkoitetun todistuksen antamista.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että tällaisen todistuksen antaminen asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla edellyttää, että 28.4.2017 annettuun tuomioon johtanut menettely koskee kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siviili- ja kauppaoikeudellista asiaa, mikä ei ole ilmeistä pääasian olosuhteiden perusteella.
Tältä osin kyseinen tuomioistuin esittää, että toisin kuin puhtaasti Itävallan sisäisissä tapauksissa, joissa BUAK:lla on BUAG:n 25 §:n 3 momentin nojalla toimivalta itse antaa vaadittuja lisämaksuja koskeva erääntymisilmoitus, joka on täytäntöönpanoperuste, joka voi olla perusteena pakkotäytäntöönpanomenettelylle, sillä ei ole samaa toimivaltaa sellaisia lähetettyjä työntekijöitä koskevien erääntyneiden saatavien osalta, joilla ei ole tavanomaista työskentelypaikkaa Itävallassa, vaan sen on käännyttävä Arbeits- und Sozialgericht Wienin puoleen mainittujen lisämaksujen saamiseksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa myös, että tietyt seikat, jotka ovat ominaisia 28.4.2017 annettuun tuomioon johtaneelle menettelylle, voisivat tehdä siitä luonteeltaan julkisoikeudellisen.
Niinpä tämä tuomioistuin toteaa, että sellaisen kanteen yhteydessä, jossa vaaditaan loma-ajan palkkaa koskevan lisämaksun maksamista, kyse ei ole siitä, että työntekijä vetoaa suoraan oikeuksiinsa, koska kannetta ajetaan työnantajaa vastaan lisämaksujen perimiseksi, niiden määrä vahvistetaan toimivaltaisen liittovaltion ministerin asetuksella ja siihen kuuluvat myös BUAK:n hallinnolliset kulut. Niiden tutkintavaltuuksien ohella, jotka BUAK:lla on käytettävissään työnantajan laiminlyödessä ilmoitusvelvollisuutensa, se voi lisäksi myös tehdä sopimuksia muiden sosiaaliturvaelinten kanssa.
Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että jos työnantaja ei täytä ilmoitusvelvollisuuksiaan, BUAK:lla on BUAG:n 33h §:n 2b momentin nojalla oikeus arvioida omien selvitystensä perusteella lisämaksut, jotka työnantajan on maksettava. Tällaisessa tapauksessa tuomioistuimen, jossa on pantu vireille kanne, joka koskee loma-ajan palkkaa koskevan lisämaksun maksamista koskevaa vaatimusta, toimivalta rajoittuu pelkästään tämän säännöksen soveltamisedellytysten tutkimiseen ilman, että kyseisen saatavan perusteltavuutta millään tavoin tutkitaan.
Tässä tilanteessa Arbeits- und Sozialgericht Wien päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklaa tulkittava siten, että oikeudenkäynnit, jotka koskevat lisämaksua koskevia vaatimuksia, joita [BUAK] esittää työnantajaa kohtaan sen perusteella, että Itävaltaan on lähetetty työntekijöitä, joilla ei ole tavanomaista työskentelypaikkaa Itävallassa, tai vuokratyön yhteydessä, tai sellaista työnantajaa kohtaan, jonka kotipaikka on muualla kuin Itävallassa, sen perusteella, että tämä ottaa palvelukseen työntekijöitä, joilla on tavanomainen työskentelypaikka Itävallassa, ovat siviili- ja kauppaoikeudellisia asioita, joihin on sovellettava edellä mainittua asetusta, silloinkin, kun nämä BUAK:n lisämaksuja koskevat vaatimukset kylläkin liittyvät yksityisoikeudellisiin työsuhteisiin ja niillä pyritään siihen, että työntekijöiden lomaa ja loma-ajan palkkaa koskevat yksityisoikeudelliset oikeudet, jotka perustuvat heidän ja työnantajan välisiin työsuhteisiin, täytetään, mutta
–
sekä loma-ajan palkan määrä, joka työntekijällä on oikeus vaatia BUAK:lta, että BUAK:n työnantajilta vaatimien lisämaksujen määrä vahvistetaan liittovaltion ministerin asetuksella eikä sopimuksella tai työehtosopimuksella
–
lisämaksuja, joita työnantajien on maksettava BUAK:lle, ei käytetä vain työntekijöille maksettavien loma-ajan palkkojen kattamiseen vaan myös BUAK:n hallintokulujen kattamiseen, ja
–
BUAK:lla on tällaisia lisämaksuja koskevien vaatimusten toteuttamisen ja täytäntöönpanon yhteydessä lainsäädännön nojalla laajempi toimivalta kuin yksityishenkilöllä, koska
–
työnantaja on rahamääräisen seuraamuksen uhalla velvollinen tekemään BUAK:lle sekä tilannekohtaisia että kuukausittaisia kausi-ilmoituksia käyttämällä BUAK:n toteuttamia viestintäkanavia, edistämään BUAK:n valvontatoimenpiteitä ja sallimaan ne, myöntämään BUAK:lle oikeuden tutustua palkka-, liike- ja muihin asiakirjoihin ja antamaan sille tietoja, ja
–
jos työnantaja ei täytä ilmoitusvelvollisuuksiaan, BUAK:lla on oikeus arvioida omien selvitystensä perusteella lisämaksut, jotka työnantajan on maksettava, jolloin BUAK:n vaatimien lisämaksujen määrä on työntekijöiden lähettämisen tai työskentelyn tosiasiallisista olosuhteista riippumatta BUAK:n arvion mukainen?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Euroopan komissio kehottaa kirjallisissa huomautuksissaan unionin tuomioistuinta lausumaan siitä, käyttääkö tuomioistuin menettelyssä, joka koskee todistuksen antamista asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla, lainkäyttövaltaa SEUT 267 artiklassa tarkoitetuin tavoin.
Tältä osin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka SEUT 267 artiklassa ei edellytetä asian saattamiseksi unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi sitä, että menettely, jonka yhteydessä kansallinen tuomioistuin esittää ennakkoratkaisukysymyksen, olisi kontradiktorinen, kansalliset tuomioistuimet voivat pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen (tuomio 16.6.2016, Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että SEUT 267 artiklan toisessa kohdassa oleva ilmaus ”antaa päätös” kattaa kokonaisuudessaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamaan ratkaisuun johtavan menettelyn, ja sitä on näin ollen tulkittava laajasti, jotta voidaan välttää lukuisten menettelyllisten kysymysten tutkimatta jättäminen ja se, ettei unionin tuomioistuin voi antaa niitä koskevaa tulkintaa eikä voi arvioida kaikkien niiden unionin oikeuden säännösten tulkintaa, joita kansallisen tuomioistuimen on sovellettava (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2016, Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksella N:o 1215/2012 käyttöön otettu järjestelmä perustuu siihen, että eksekvatuuri poistetaan, mikä merkitsee sitä, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen tuomioistuin ei harjoita minkäänlaista valvontaa ja vain henkilö, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, voi vastustaa häntä koskevan ratkaisun tunnustamista tai täytäntöönpanoa. Tämän asetuksen 37 ja 42 artiklasta yhdessä seuraa, että jäsenvaltiossa annetun tuomion tunnustamiseksi ja täyäntöönpanemiseksi toisessa jäsenvaltiossa hakijan on esitettävä ainoastaan asianomaisen tuomion jäljennös varustettuna tuomion antaneen tuomioistuimen mainitun asetuksen 53 artiklan mukaisesti antamalla todistuksella. Tämä todistus on asetuksen 43 artiklan 1 kohdan mukaan annettava tiedoksi henkilölle, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, ennen täytäntöönpanoa.
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa, jäsenvaltioissa annettujen tuomioiden suoran täytäntöönpanon periaatteen soveltaminen perustuu tähän todistukseen.
Mainitun todistuksen asetuksen N:o 1215/2012 järjestelmässä näin täyttämät tehtävät ovat – erityisesti pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa täytäntöönpantavan tuomion antanut tuomioistuin ei ole tuomiovaiheessa lausunut asetuksen N:o 1215/2012 sovellettavuudesta – perusteena sille, että tämän tuomioistuimen on todistuksen antamisvaiheessa tarkistettava, kuuluuko riita-asia tämän asetuksen soveltamisalaan.
Kuten julkisasiamies toi esiin ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa, tällaisessa tapauksessa kyseinen tuomioistuin tutkiessaan, onko sillä toimivalta antaa todistus asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla, jatkaa aiempaa tuomioistuinmenettelyä varmistamalla sen täyden tehokkuuden, koska ilman todistusta tuomio ei voi liikkua vapaasti eurooppalaisella oikeusalueella. Tämä päätelmä vastaa tarpeeseen varmistaa tuomioistuinratkaisujen nopea täytäntöönpano siten, että säilytetään oikeusvarmuus, johon keskinäinen luottamus lainkäyttöön unionissa nojautuu.
Lisäksi asetuksen N:o 1215/2012 logiikassa todistuksen antaminen on uskottu sille tuomioistuimelle, joka tuntee riita-asian parhaiten ja joka asiakysymyksen osalta parhaiten kykenee vahvistamaan, että ratkaisu on täytäntöönpanokelpoinen. Niinpä antaessaan tällaisen todistuksen tuomion antanut tuomioistuin implisiittisesti vahvistaa, että yksipuolinen tuomio, joka on tunnustettava ja pantava täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa, kuuluu tämän asetuksen soveltamisalaan, koska todistuksen antaminen mainitun asetuksen 53 artiklan nojalla on mahdollista vain tällä edellytyksellä.
Tämän vuoksi menettely, joka koskee todistuksen antamista asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla, on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa luonteeltaan lainkäyttötoimi, joten kansallisella tuomioistuimella, jossa tällainen menettely on vireillä, on toimivalta esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys.
Ennakkoratkaisupyyntö on näin ollen otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksellään selvittää ennen kaikkea, onko asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklaa tulkittava siten, että kanne, joka koskee lomapalkkaa koskevan lisämaksun maksamista koskevaa vaatimusta, joka julkisoikeudellisella oikeushenkilöllä on työnantajaa kohtaan sillä perusteella, että jäsenvaltioon on lähetetty työntekijöitä, joilla ei ole siellä tavanomaista työpaikkaa, tai vuokratyön yhteydessä tässä jäsenvaltiossa tai sellaista työnantajaa kohtaan, jonka kotipaikka on muualla kuin mainitussa jäsenvaltiossa, sillä perusteella, että tämä ottaa palvelukseensa työntekijöitä, joilla on siellä tavanomainen työpaikka, kuuluu tämän asetuksen soveltamisalaan.
Ensiksi ja kun otetaan huomioon se, että ennakkoratkaisukysymys koskee asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklaa kokonaisuudessaan, on aluksi tutkittava, koskeeko sen kaltainen tuomio, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antoi 28.4.2017 BUAK:n vaatimuksesta ja jonka täytäntöönpanoa varten BUAK haki kyseisen asetuksen 53 artiklassa tarkoitetun todistuksen antamista, asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siviili- ja kauppaoikeudellista asiaa, ja jos näin on, toiseksi tutkittava, kuuluuko tällainen tuomio saman asetuksen 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetyn sosiaaliturvaan liittyvän poissulkemisen soveltamisalaan.
Muistutettakoon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että siltä osin kuin asetuksella N:o 1215/2012 kumotaan ja korvataan tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 (
EYVL 2001, L 12, s. 1
), unionin tuomioistuimen viimeksi mainitun asetuksen säännöksistä esittämä tulkinta pätee myös asetuksen N:o 1215/2012 osalta, mikäli näiden molempien unionin oikeuden toimien säännösten voidaan katsoa vastaavan toisiaan (tuomio 15.11.2018, Kuhn,
C‑308/17
,
EU:C:2018:911
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsite
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että sen varmistamiseksi, että asetuksesta N:o 1215/2012 jäsenvaltioille ja asianomaisille henkilöille syntyvät oikeudet ja velvoitteet ovat mahdollisimman tasapuolisia ja yhtenäisiä, asetuksen 1 artiklan 1 kohtaan sisältyvää siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsitettä ei ole tulkittava siten, että siinä ainoastaan viitattaisiin jonkin jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen. Kyseistä käsitettä on pidettävä itsenäisenä käsitteenä, jonka tulkinnassa on käytettävä perustana kyseisen asetuksen tavoitteita ja järjestelmää sekä niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta (tuomio 9.3.2017, Pula Parking,
C‑551/15
,
EU:C:2017:193
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi tarve varmistaa sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja se, että jäsenvaltioissa ei anneta keskenään ristiriitaisia ratkaisuja, jotta turvataan lainkäytön yhdenmukaisuus, edellyttää, että siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsitettä tulkitaan laajasti (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2009, German Graphics Graphische Maschinen,
C‑292/08
,
EU:C:2009:544
,
ja
kohta).
Sen selvittämiseksi, kuuluuko asia asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan, on tunnistettava riita-asian asianosaisten välinen oikeussuhde ja tutkittava kanteen perusta ja sen vireille saattamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2013, Sapir ym.,
C‑645/11
,
EU:C:2013:228
,
ja
kohta ja tuomio 12.9.2013, Sunico ym.,
C‑49/12
,
EU:C:2013:545
,
kohta).
Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, on niin, että vaikka tietyt viranomaisen ja yksityisen väliset oikeusriidat saattavatkin kuulua asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan, näin ei ole viranomaisen käyttäessä julkista valtaa (ks. vastaavasti tuomio 12.9.2013, Sunico ym.,
C‑49/12
,
EU:C:2013:545
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nimittäin se, että yksi oikeusriidan asianosaisista käyttää julkista valtaa, koska se käyttää yksityisten välisiin suhteisiin sovellettaviin sääntöihin nähden poikkeuksellisen laajaa valtaa, estää sen, että tällainen oikeusriita olisi asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu siviili- ja kauppaoikeudellinen asia (ks. analogisesti tuomio 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines,
C‑302/13
,
EU:C:2014:2319
,
kohta).
Tässä tapauksessa on syytä huomauttaa ensiksi, että kun otetaan huomioon edellisessä kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, se, että BUAK on julkisoikeudellinen oikeushenkilö, ei sinällään vaikuta sen ja Koranan välisiin oikeussuhteisiin.
Siltä osin kuin ensiksi on kyse sen kanteen oikeudellisesta perustasta, joka johti tuomioon, jonka täytäntöönpanoa varten BUAK on hakenut asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklassa tarkoitetun todistuksen antamista, ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että BUAG:n 21 §:n mukaan BUAK:n maksamien lomapalkkojen kustannus rahoitetaan palkkaa koskevista lisämaksuista, jotka työnantajan on maksettava. Näiden lisämaksujen määrä tosin vahvistetaan liittovaltion työ- ja sosiaaliasioiden ministerin asetuksella, mutta BUAK:n ja Itävallan hallituksen huomautuksista käy ilmi, että tässä asetuksessa määritellään yksinomaan näiden lisämaksujen laskentatapa siten, että perustaksi otetaan asianomaisessa työehtosopimuksessa vahvistettu palkka.
Lisäksi BUAG:n 33f §:n 2 momentin mukaan loma-ajan palkkaa koskeva oikeus, joka lähetetyillä työntekijöillä on BUAK:ta kohtaan, vastaa oikeuksia, joiden perusteella työnantaja maksaa vahvistetut lisämaksut.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää itse lisäksi, että loma-ajan palkka, joka rahoitetaan lisämaksuilla, joiden maksamista käsiteltävässä asiassa vaaditaan, on osa palkkaa, joka työnantajan on työsopimuksen nojalla maksettava työntekijän tekemästä työstä.
Tästä seuraa, että siltä osin kuin työnantajan velvollisuus maksaa lisämaksut liittyy erottamattomasti työntekijöiden loma-ajan palkkaa koskeviin luonteeltaan siviilioikeudellisiin oikeuksiin, ei kanteen, joka johti 28.4.2017 annettuun tuomioon, perustan tutkiminen ole edellä tämän tuomion 48 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti esteenä päätelmälle, jonka mukaan BUAK:n saatava ja näin ollen kanne, jonka kohteena on sen maksaminen, ovat niin ikään luonteeltaan siviilioikeudellisia.
Siltä osin kuin toiseksi on kyse mainittuun tuomioon johtaneen kanteen vireille saattamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, BUAG:n säännöksistä johtuu, että toisin kuin puhtaasti Itävallan sisäisissä tilanteissa, joissa BUAK voi itse antaa erääntymisilmoituksen, joka on täytäntöönpanoperuste, sen on lähetettyihin työntekijöihin, joilla ei ole tavanomaista työskentelypaikkaa Itävallassa, liittyvien erääntyneiden saatavien osalta vaadittava maksamattomien lisämaksujen maksamista tuomioistuimessa.
Lisäksi silloin, kun BUAK on ilmoitusvelvollisuuden noudattamatta jättämisen seurauksena BUAG:n 22 §:n 5 momentin mukaisesti laskenut lisämaksujen määrän omien tutkimustensa perusteella, ”työnantaja on velkaa näin lasketut lisämaksut”, kuten BUAG:n 33h §:n 2b momentissa todetaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tuomioistuimen harjoittaman valvonnan laajuudesta silloin, kun kyse on kanteesta, jossa vaaditaan maksamaan lomapalkkaa koskevaa lisämaksua, jonka määrän BUAK on laskenut itse omien tutkimustensa perusteella, että tällä laskelmalla on konstitutiivinen vaikutus, koska tällä elimellä olevat valtuudet erottavat sen pelkästä yksityishenkilöstä. Kyseinen tuomioistuin päättelee tästä, että BUAG:n 33h §:n 2b momenttia voitaisiin sen sanamuodon perusteella tulkita siten, että kun kyse on lähetettyihin työntekijöihin, joilla ei ole tavanomaista työskentelypaikkaa Itävallassa, liittyvistä erääntyneistä maksuista, tuomioistuimen toimivalta rajoittuu pelkästään tämän säännöksen soveltamisen edellytysten tutkimiseen, joten näiden edellytysten täyttyessä tuomioistuin ei voi tutkia aineellisesti sen saatavan oikeellisuutta, johon BUAK vetoaa.
Tämän kansallisen säännöstön tulkinnan kiistävät sekä BUAK että Itävallan hallitus, jotka väittävät, että menettelyssä, jossa vaaditaan lähetetyille työntekijöille maksettavaa lomapalkkaa koskevan lisämaksun maksamista, Itävallan tuomioistuimet valvovat kaikkia vaatimuksen osatekijöitä.
Tältä osin on syytä palauttaa mieleen, että SEUT 267 artiklan nojalla vireille pannussa menettelyssä unionin tuomioistuimen asiana ei ole ottaa kantaa kansallisten säännösten tulkintaan, koska tällainen tulkinta kuuluu kansallisten tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan (tuomio 27.10.2009, ČEZ,
C‑115/08
,
EU:C:2009:660
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän vuoksi siltä osin kuin BUAG:n 33h §:n 2b momentissa BUAG asetetaan oikeudelliseen asemaan, joka poikkeaa yleisistä oikeussäännöistä, jotka koskevat maksukanteen vireille saattamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, siten, että sen toteamus vaaditun saatavan suuruudesta saa konstitutiivisen vaikutuksen, ja siten, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tuomioistuimen, jossa tällainen kanne on vireillä, ei ole mahdollista valvoa tämän toteamuksen perusteena olevien tietojen paikkansapitävyyttä, on todettava, että tässä tilanteessa kyseinen elin toimii laissa annetun julkisoikeudellisen oikeuden nojalla.
Siltä osin kuin tilanne on tällainen pääasiassa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, BUAK:n roolia ei voida tässä erityisessä asiayhteydessä luonnehtia niin, että se on pelkkä julkisoikeudellinen oikeushenkilö, jonka tehtävänä on kerätä varat BUAG:ssä tarkoitettujen korvausten maksamiseen. Tällaisessa tapauksessa BUAK:n olisi näet katsottava käyttävän julkista valtaa 28.4.2017 annettuun tuomioon johtaneen kaltaisessa riita-asiassa, millä olisi merkittävä vaikutus tämän menettelyn yksityiskohtaisiin sääntöihin ja näin ollen itse sen luonteeseen siten, että mainittu asia ei kuuluisi siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen alaan eikä siis asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan.
Siltä osin kuin kyse on muista erityisesti BUAK:n oikeuksista, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, kuten siitä, että BUAK perii hallintokuluja, jotka ovat suuruudeltaan 1–2 prosenttia lisämaksuista, tai BUAK:n mahdollisuudesta tehdä sopimuksia muiden sosiaaliturvaelinten kanssa, todettakoon, että koska ensiksi mainittu oikeus vaikuttaa vähäiseltä ja toinen mahdollisuus – Itävallan hallituksen istunnossa tältä osin esittämien selitysten mukaan – vaikuttaa perustuvan yksityisoikeudellisten sopimusten tekemiseen, ne eivät voi vaikuttaa siten, että menettely, joka johti pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tuomioon, suljettaisiin asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden ulkopuolelle.
Siltä osin kuin kyse on tutkintavaltuuksista, jotka BUAK:lla on työnantajan laiminlyödessä ilmoitusvelvollisuuteensa, on syytä todeta, että ne eivät myöskään yksinään ole omiaan antamaan 28.4.2017 annettuun tuomioon johtaneelle menettelylle julkisoikeudellista luonnetta.
Kahdessa edellisessä kohdassa mainituilla oikeuksilla ei nimittäin ole mitään vaikutusta siihen, missä ominaisuudessa BUAK toimii pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa menettelyssä, eivätkä ne muuta menettelyn luonnetta tai määritä sen kulkua.
Asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettu sosiaaliturvan käsite
Asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan tätä asetusta ei sovelleta sosiaaliturvaan.
Tämän asetuksen soveltamisalasta pois sulkemiset, joista säädetään sen 1 artiklan 2 kohdassa, ovat poikkeuksia, joita on tulkittava suppeasti.
Sosiaaliturvan käsite määrittyy itsenäisesti sen perusteella, mikä sisältö tällä käsitteellä on unionin oikeudessa. Näin ollen, kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, se kattaa sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (
EUVL 2004, L 166, s. 1
) aineellisen soveltamisalan (ks. analogisesti siltä osin kuin kyse on sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetusta neuvoston asetuksesta (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (
EYVL 1996, L 28, s. 1
), tuomio 14.11.2002, Baten,
C‑271/00
,
EU:C:2002:656
,
kohta).
Etuutta voidaan lisäksi pitää sosiaaliturvaetuutena, jos sen myöntäminen etuudensaajille perustuu tiettyyn laissa määriteltyyn asemaan eikä riipu tapauskohtaisesta tarveharkinnasta ja jos etuus liittyy johonkin asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti mainittuun vakuutustapahtumaan (ks. analogisesti tuomio 19.9.2013, Hliddal ja Bornand,
C‑216/12 ja C‑217/12
,
EU:C:2013:568
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tapauksessa on niin, että kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, loma-ajan palkkaa koskevia lisämaksuja koskeva saatava vastaa oikeuksia, joiden perusteella työnantaja maksaa lisämaksut. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien tietojen mukaan työnantajan on näin ollen maksettava tämä loma-ajan palkka lähetetyn työntekijän suorittaman työn perusteella, vaikka maksu tapahtuu BUAK:n välityksin.
Tällainen korvaus ei siis kuulu asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetun sosiaaliturvan käsitteen alaan.
Kaiken edellä esitetyn perustella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklaa on tulkittava siten, että kanne, joka koskee lomapalkkaa koskevan lisämaksun maksamista koskevaa vaatimusta, joka julkisoikeudellisella oikeushenkilöllä on työnantajaa kohtaan sillä perusteella, että jäsenvaltioon on lähetetty työntekijöitä, joilla ei ole siellä tavanomaista työpaikkaa, tai vuokratyön yhteydessä tässä jäsenvaltiossa tai sellaista työnantajaa kohtaan, jonka kotipaikka on muualla kuin mainitussa jäsenvaltiossa, sillä perusteella, että tämä ottaa palvelukseensa työntekijöitä, joilla on siellä tavanomainen työpaikka, kuuluu tämän asetuksen soveltamisalaan sillä edellytyksellä, että tällaisen kanteen vireille saattamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt eivät poikkea yleisistä oikeussäännöistä ja erityisesti eivät sulje pois sitä, että tuomioistuimen, jossa tällainen kanne on vireillä, on mahdollista valvoa tämän saatavan toteamisen perusteena olevien tietojen paikkansapitävyyttä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 1 artiklaa on tulkittava siten, että kanne, joka koskee lomapalkkaa koskevan lisämaksun maksamista koskevaa vaatimusta, joka julkisoikeudellisella oikeushenkilöllä on työnantajaa kohtaan sillä perusteella, että jäsenvaltioon on lähetetty työntekijöitä, joilla ei ole siellä tavanomaista työpaikkaa, tai vuokratyön yhteydessä tässä jäsenvaltiossa tai sellaista työnantajaa kohtaan, jonka kotipaikka on muualla kuin mainitussa jäsenvaltiossa, sillä perusteella, että tämä ottaa palvelukseensa työntekijöitä, joilla on siellä tavanomainen työpaikka, kuuluu tämän asetuksen soveltamisalaan sillä edellytyksellä, että tällaisen kanteen vireille saattamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt eivät poikkea yleisistä oikeussäännöistä ja erityisesti eivät sulje pois sitä, että tuomioistuimen, jossa tällainen kanne on vireillä, on mahdollista valvoa tämän saatavan toteamisen perusteena olevien tietojen paikkansapitävyyttä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.