CELEX: 62019CJ0005
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Kopējie noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum
Direktīva 2009/73/EK
3. panta 1.
3. punkts un 41. panta 16. punkts
Sabiedrisko pakalpojumu saistības
Saistības uzglabāt dabasgāzi, lai nodrošinātu piegādes drošumu un piegādes regularitāti
Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka finansiālais slogs, kas ir saistīts ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, kuras ir dabasgāzes uzņēmumiem, tiek novirzīts uz to lietotājiem
Nosacījumi
Valsts regulatīvās iestādes veikta akta, ar kuru tiek uzliktas sabiedrisko pakalpojumu saistības, pieņemšana
Procedūra
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 36. un 38. pants

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 36. un 38. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (
OV 2009, L 211, 94. lpp.
) 3. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp “
Оvergas Mrezhi” AD
, atbilstoši Bulgārijas tiesībām dibinātu akciju sabiedrību, un
Balgarska gazova asotsiatsia
, bezpeļņas apvienību, no vienas puses, un
Komisia za energiyno i vodno regulirane
(Elektroenerģijas un ūdens apgādes regulatīvā komisija, Bulgārija) (turpmāk tekstā – “Regulatīvā komisija”), no otras puses, par šīs pēdējās minētās pieņemto tiesību normu tiesiskumu, saskaņā ar kurām to klientiem, kuri var būt privātpersonas, ir jākompensē finanšu izmaksas, kas izriet no saistībām pret sabiedrību, kuras ir uzliktas uzņēmumiem elektroenerģijas nozarē.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesību akti
Harta
Hartas 36. pantā “Pieeja pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi” ir noteikts:
“Savienība saskaņā ar Līgumiem atzīst un ievēro valstu tiesību aktos un praksē noteikto pieeju pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, lai veicinātu Savienības sociālo un teritoriālo kohēziju.”
Saskaņā ar Hartas 38. pantu “Patērētāju tiesību aizsardzība”:
“Savienības politika nodrošina augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”
Direktīva 2009/73
Direktīvas 2009/73 22., 44. un 47.–49. apsvērumā ir teikts:
“(22)
Energoapgādes drošums ir svarīgs sabiedrības drošības aspekts, un tā ir cieši saistīta ar gāzes iekšējā tirgus efektīvu darbību un dalībvalstu izolēto tirgu integrāciju. [..]
[..]
(44)
Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ievērošana ir šīs direktīvas pamatprasība, un šajā direktīvā ir svarīgi precizēt kopējos minimālos standartus, kurus ievēro visas dalībvalstis un kuros ņemti vērā mērķi attiecībā uz patērētāju aizsardzību, piegādes drošumu, vides aizsardzību un līdzvērtīgu konkurenci visās dalībvalstīs. Svarīgi, lai sabiedrisko pakalpojumu prasības varētu interpretēt katrā valstī, ņemot vērā apstākļus valstī un ievērojot [Savienības] tiesību aktus.
[..]
(47)
Ir turpmāk jāpilnveido sabiedriskā pakalpojuma saistības un no tām izrietošās kopējās obligātās prasības, lai visiem patērētājiem, jo īpaši neaizsargātiem patērētājiem, nodrošinātu ieguvumus no konkurences un taisnīgām cenām. Sabiedriskā pakalpojuma prasības būtu jāinterpretē valstu līmenī, ņemot vērā situāciju attiecīgajā valstī; dalībvalstīm tomēr būtu jāievēro [Savienības] tiesību akti. Savienības pilsoņiem un, ja dalībvalstis to uzskata par vajadzīgu, maziem uzņēmumiem vajadzētu būt iespējai izmantot sabiedriskā pakalpojuma saistības, jo īpaši attiecībā uz piegādes drošumu un saprātīgām cenām. [..] [P]atērētājiem vajadzētu būt iespējai piekļūt saviem patēriņa datiem un ar tiem saistītajām cenām un pakalpojumu izmaksām [..].
(48)
Šajā direktīvā galvenā nozīme būtu jāpiešķir patērētāju interesēm, un pakalpojuma kvalitātei vajadzētu būt vienai no dabasgāzes uzņēmumu galvenajām atbildībām. Būtu jāpastiprina un jānodrošina pašreizējās patērētāju tiesības, un tam būtu jāietver lielāka pārredzamība. [..] Patērētāju tiesību ievērošana būtu jāīsteno dalībvalstīm vai, ja dalībvalsts tā paredz, regulatīvajām iestādēm.
(49)
Patērētājiem būtu jādara pieejama skaidra un saprotama informācija par viņu tiesībām saistībā ar enerģētikas nozari. [..]”
Šīs direktīvas 2. pantā ir paredzētas šādas definīcijas:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“dabasgāzes uzņēmums” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas veic vismaz vienu no šīm funkcijām – ražo, pārvada, sadala, piegādā, iegādājas vai uzglabā dabasgāzi, tostarp [sašķidrinātu dabasgāzi (SDG)], un atbild par komerciāliem, tehniskiem un/vai uzturēšanas uzdevumiem, kas ir saistīti ar šīm funkcijām, bet šo personu kategorija neietver tiešos lietotājus;
[..]
5)
“sadale” ir dabasgāzes transportēšana vietējos vai reģionālos gāzes cauruļvadu tīklos, lai to piegādātu lietotājiem, bet neietverot piegādi;
[..]
7)
“piegāde” ir dabasgāzes, tostarp SDG, pārdošana, tostarp tālākpārdošana, patērētājiem;
[..]
24)
“lietotājs” ir dabasgāzes vairumtirgotājs vai tiešais lietotājs, kā arī dabasgāzes uzņēmumi, kas pērk dabasgāzi;
[..].”
Šīs direktīvas 3. panta “Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un lietotāju aizsardzība” 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Pamatojoties uz savu iestāžu sistēmu un ievērojot subsidiaritātes principu, dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot 2. punktu, dabasgāzes uzņēmumi darbojas saskaņā ar šīs direktīvas principiem, lai izveidotu konkurētspējīgu un drošu dabasgāzes tirgu, kas ilgtermiņā neapdraud vidi, un minētos uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem.
2.   Pilnībā ievērojot attiecīgos [LESD] noteikumus, jo īpaši [106]. pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, var vispārējās ekonomikas interesēs piemērot sabiedrisko pakalpojumu saistības attiecībā uz drošumu, tostarp piegādes drošumu, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti, enerģiju no atjaunīgiem avotiem un klimata aizsardzību. Šādas saistības ir skaidri definētas, pārredzamas, nediskriminējošas, pārbaudāmas, un tās garantē, ka [Savienības] dabasgāzes uzņēmumiem ir vienlīdzīga piekļuve valstu patērētājiem. Attiecībā uz piegādes drošumu, energoefektivitātes/pieprasījuma pārvaldību [..] dalībvalstis var ieviest ilgtermiņa plānošanu, ņemot vērā iespēju, ka sistēmai varētu vēlēties piekļūt trešās personas.
3.   Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai aizsargātu tiešos lietotājus, un jo īpaši nodrošina pietiekamu aizsardzību neaizsargātiem lietotājiem. Šajā sakarā katra dalībvalsts definē neaizsargāta lietotāja jēdzienu, kas var būt ar atsauci uz enerģētisko nabadzību un,
inter alia
, uz aizliegumu krīžu laikā atslēgt šādus lietotājus. Dalībvalstis nodrošina, ka tiek piemērotas ar neaizsargātiem lietotājiem saistītās tiesības un pienākumi. [..] Tās nodrošina patērētāju aizsardzību augstā līmenī, jo īpaši attiecībā uz pārredzamību, kas saistīta ar līguma noteikumiem un nosacījumiem, vispārīgu informāciju un domstarpību izšķiršanas kārtību. [..]”
Šīs direktīvas 39. un 41. pants ir ietverts direktīvas VIII nodaļā, kas attiecas uz valsts regulatīvajām iestādēm. Minētā 39. panta 1. punktā ir paredzēts – “[k]atra dalībvalsts norīko vienu valsts regulatīvo iestādi valsts līmenī”. Minētā 41. panta “Regulatīvās iestādes pienākumi un pilnvaras” 1. un 16. punktā ir paredzēts:
“1.   Regulatīvajai iestādei ir šādi pienākumi:
a)
atbilstīgi pārredzamiem kritērijiem noteikt vai apstiprināt pārvades vai sadales tarifus vai to aprēķināšanas metodiku;
[..].
16.   Regulatīvās iestādes savus lēmumus pilnībā pamato, lai ļautu tiesu iestādēm veikt pārskatīšanu, un tiem jābūt publiski pieejamiem, vienlaikus nodrošinot komerciāli jutīgas informācijas konfidencialitāti.
Regula (ES) Nr. 994/2010
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 994/2010 (2010. gada 20. oktobris) par gāzes piegādes drošības aizsardzības pasākumiem un Padomes Direktīvas 2004/67/EK atcelšanu (
OV 2010, L 295, 1. lpp.
) tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1938 (2017. gada 25. oktobris) par gāzes piegādes drošības aizsardzības pasākumiem un ar ko atceļ Regulu (ES) Nr. 994/2010 (
OV 2017, L 280, 1. lpp.
) galvenokārt no 2017. gada 1. novembra.
Regulas Nr. 994/2010 4. panta nosaukums bija “Preventīva rīcības plāna un ārkārtas rīcības plāna izveide”. Tā 1. punkta b) apakšpunktā bija paredzēts, ka katras dalībvalsts kompetentā iestāde pēc apspriešanās ar dabasgāzes uzņēmumiem, attiecīgajām organizācijām, kas pārstāv mājsaimniecības un rūpniecisko gāzes patērētāju intereses, un valsts regulatīvo iestādi, ja tā nav kompetentā iestāde, valsts mērogā izveido ārkārtas rīcības plānu, kurā norādīti pasākumi gāzes piegādes traucējumu radītās ietekmes novēršanai vai mazināšanai saskaņā ar 10. pantu. Šajā 10. pantā būtībā bija precizēti kritēriji, saskaņā ar kuriem ir jāizstrādā valstu ārkārtas rīcības plāni, kā arī to mērķi, saturs un procedūra, atbilstoši kurai tie ir jāpieņem.
Bulgārijas tiesību akti
Likums par normatīvajiem aktiem
1973. gada 3. aprīļa
zakon za normativnite aktove
(Likums par normatīvajiem aktiem) (1973. gada 3. aprīļa
DV
Nr. 27) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par normatīvajiem aktiem”), 26. pantā ir paredzēts:
“(1)   Normatīvā akta projektu izstrādā, ievērojot nepieciešamības, pamatojuma, paredzamības, pārskatāmības, saskaņotības, subsidiaritātes, samērīguma un stabilitātes principus.
(2)   Sagatavojot normatīvā akta projektu, tiek veikta publiska konsultēšanās ar pilsoņiem un juridiskām personām.
(3)   Pirms normatīvā akta projekts ir ieviests, lai to izdotu vai pieņemtu kompetentā iestāde, projekta autors to publicē attiecīgās iestādes interneta vietnē kopā ar pamatojuma izklāstu [..].
[..]”
Atbilstoši šī likuma 28. pantam:
“(1)   Normatīvā akta projektu kopā ar pamatojuma izklāstu [..] izvērtē un par to pieņem lēmumu kompetentā iestāde.
(2)   Pamatojuma izklāstā [..] ir ietverts:
[..]
5.
atbilstības Eiropas Savienības tiesībām analīze.”
Minētā likuma pārejas un nobeiguma noteikumu 5. punktā ir noteikts:
“Ja vien šajā likumā nav noteikts citādi, tas attiecas uz visiem Konstitūcijā paredzēto iestāžu pieņemtajiem normatīvajiem aktiem. Attiecībā uz citiem normatīvajiem aktiem pēc analoģijas piemēro likuma 2., 9.–16., 34.–46. un 51. pantu.”
Enerģētikas likums
2003. gada 9. decembra
zakon za energetikata
(Enerģētikas likums) (2003. gada 9. decembra
DV
Nr. 107) redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Enerģētikas likums”), 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka darbību, kas saistīta ar enerģiju, ūdensapgādi un attīrīšanu, regulē Regulatīvā komisija, un tā 21. panta 1. punkta 8. apakšpunktā – ka šī komisija regulē cenas šajā likumā paredzētajos gadījumos.
Minētā likuma 30. pantā ir noteikts:
“(1)   [Regulatīvā komisija] regulē cenas:
[..]
14.
dabasgāzes piekļuvei un uzglabāšanai uzglabāšanas vietā;
[..].
(2)   [Regulatīvā komisija] neregulē enerģijas, dabasgāzes un enerģētikas uzņēmumu sniegto pakalpojumu cenas, ja tā konstatē konkurenci, kas attiecībā uz attiecīgo enerģētikas nozares darbību ļauj brīvi vienoties par cenām tirgus apstākļos.
[..]”
Šī paša likuma 31. pants ir formulēts šādi:
“Piemērojot savas cenu regulēšanas prerogatīvas, [Regulatīvā komisija] papildus 23. un 24. pantā minētajiem principiem ievēro šādus principus:
1.   cenas nedrīkst būt diskriminējošas, tām ir jābūt pamatotām ar objektīviem kritērijiem un noteiktām pārskatāmā veidā;
2.   enerģētikas uzņēmumu tarifiem ir jāsedz to ekonomiski pamatotās izmaksas, tostarp izmaksas:
[..]
b)
lai uzturētu nepieciešamās rezerves un regulatīvās jaudas uzticamai lietotāju apgādei;
[..]
3.   papildus 2. punktā minētajām izmaksām cenās var iekļaut arī neatgūstamās izmaksas, kas saistītas ar pāreju uz enerģētikas tirgu, kurā valda konkurence, kā arī izmaksas, kas rodas, izpildot saistības pret sabiedrību saistībā ar piegādes drošību, tostarp to teritoriju aizsardzību, kuras veido enerģētikas nozares stratēģisko infrastruktūru;
4.   cenām ir jānodrošina ekonomiski saprātīga kapitāla atdeves likme;
5.   cenām, ko piemēro dažādām lietotāju grupām, jāatbilst šo lietotāju enerģijas un dabasgāzes piegādes izmaksām;
6.   cenās nav ietvertas nekādas šķērssubsīdijas: [..]
[..].”
Atbilstoši Enerģētikas likuma 35. pantam:
“(1)   Enerģētikas uzņēmumi var prasīt kompensēt izmaksas, kas izriet no tiem uzliktajām saistībām pret sabiedrību, tostarp tām, kas saistītas ar piegādes drošību, [..].
[..]
(3)   Vienības, kas minētas 1. punktā, regulāri iesniedz [Regulatīvajai komisijai] pieprasījumu par attiecīgo izmaksu kompensēšanu. Pieteikumam pievieno pierādījumus par šo izmaksu pamatojumu un apmēru.
(4)   [Regulatīvā komisija] nosaka kompensācijas apmēru katram uzņēmumam, kā arī kopējo kompensāciju summu par attiecīgo laikposmu.
(5)   Noteikumi par to izmaksu kompensēšanu, kuras izriet no pienākumiem sabiedrībai, ir noteikti metodē, ko [Regulatīvā komisija] ir pieņēmusi, lai veiktu pārredzamu šo izmaksu sadali starp visiem galalietotājiem, tostarp elektroenerģijas importētājiem, kuri ir pieslēgti elektroenerģijas sistēmai, pārvades sistēmas operatoriem un elektroenerģijas sadales sistēmu operatoriem, un/vai šie noteikumi ir noteikti citādi, kā paredzēts likumā.”
Šī likuma 36. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“(1)   Regulētās cenas veido enerģētikas uzņēmumi saskaņā ar šī likuma prasībām un 3. punktā minētajiem noteikumiem. [Regulatīvās komisijas] dotās norādes par cenu veidošanu ir saistošas enerģētikas uzņēmumiem.
[..]
(3)   Cenu regulēšanas metodes, noteikumus par to sagatavošanu, noteikšanu vai grozīšanu, informācijas iesniegšanas, cenu priekšlikumu un tarifu apstiprināšanas kārtību [..] paredz noteikumos, kurus pieņem [Regulatīvā komisija] un kuri attiecas uz elektroenerģiju, siltumenerģiju, kā arī dabasgāzi.”
Saskaņā ar minētā likuma 69. pantu:
“Enerģētikas uzņēmumiem ir jāveic sava darbība sabiedrības un individuālo lietotāju interesēs un saskaņā ar šī likuma un citu normatīvo aktu prasībām, nodrošinot piegādes drošību, tostarp to teritoriju aizsardzību, kas veido enerģētikas nozares stratēģisko infrastruktūru, nepārtrauktu pienesumu un elektroenerģijas, siltumenerģijas un dabasgāzes kvalitāti, [..].”
Šī paša likuma 70. pants ir formulēts šādi:
“(1)   Enerģētikas ministrs var noteikt enerģētikas uzņēmumiem papildu pakalpojumu sniegšanas saistības par labu sabiedrībai.
(2)   Šā panta 1. punktā minētās papildu saistības uzliek attiecībā uz:
1.
elektroenerģijas, siltuma un dabasgāzes piegādes nepārtrauktību;
[..].
(3)   Papildu pienākumus, kas minēti 1. punktā, uzliek ar dekrētu, kurā noteikts:
1.
persona, kurai ir uzliktas saistības;
2.
saistību saturs;
3.
saistību izpildes termiņš un nosacījumi;
4.
citi nosacījumi.
(4)   Papildu izmaksas, ko saskaņā ar 3. punktu uzņemas enerģētikas uzņēmumi, ir pielīdzināmas 35. pantā minētajām izmaksām.”
Noteikumi Nr. 2/2013
Pamatojoties uz Enerģētikas likuma 36. panta 3. punktu, tika pieņemti 2013. gada 19. marta
naredba n
o
2 za regulirane na tsenite na prirodniya gaz
(Noteikumi Nr. 2 par dabasgāzes cenu regulēšanu) (2013. gada 5. aprīļa
DV
Nr. 33), kuri redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, pēdējo reizi tika grozīti un papildināti ar noteikumiem, kuri publicēti 2016. gada 30. decembra
DV
Nr. 105 (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 2/2013”).
Noteikumu Nr. 2/2013 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šajos noteikumos ir iekļauta “metode, lai kompensētu enerģētikas uzņēmumu izmaksas, kas izriet no saistībām pret sabiedrību, kuras tiem noteiktas Enerģētikas likumā”.
Minēto noteikumu 11. pantā ir paredzēts:
“(1)   [Regulatīvās komisijas] atzītās izmaksas, kas radušās enerģētikas uzņēmumiem uzlikto saistību dēļ, nediskriminējošā un pārredzamā veidā tiek kompensētas ar visu lietotāju maksāto cenu palīdzību.
(2)   Kopējā izmaksu summa, ko atzinusi [Regulatīvā komisija] un kas ir saistīta ar saistībām pret sabiedrību, tiek iekļauta nepieciešamajos pārvadājumu uzņēmuma gada ienākumos.
(3)   Katrs dabasgāzes patērētājs atmaksā 2. punktā minētās izmaksas kā daļu no piegādes cenas atkarībā no to izmērītā patēriņa, un tās tiek identificētas kā rēķina pozīcija, kas atšķiras no cenas par pārvadi gāzes piegādes tīklā – cena, ko nosaka vai noskaidro pēc 2. panta 3. punktā minētās metodes.
(4)   To izmaksu kompensēšanas kārtība, kuras attiecīgajiem enerģētikas uzņēmumiem radušās sakarā ar tiem uzliktajām saistībām pret sabiedrību, kā arī mehānisms, saskaņā ar kuru šīs izmaksas tiek atlīdzinātas enerģētikas uzņēmumiem, kuri tās ir seguši, tiek noteikts [Regulatīvās komisijas] pieņemtajā metodoloģijā.”
To pašu noteikumu 11.a pants ir šāds:
“(1)   Ja saistības pret sabiedrību ir uzliktas vairāk nekā vienam enerģētikas uzņēmumam, no šīm saistībām izrietošās izmaksas tiek atmaksātas attiecīgajiem enerģētikas uzņēmumiem proporcionāli tiem uzlikto saistību daļai, izmantojot to lietotāju maksātās cenas.
(2)   Gadījumos, kas minēti 1. punktā, [Regulatīvās komisijas] akceptētās izmaksas tiek identificētas kā rēķinu pozīcija, kas atšķiras no attiecīgā enerģētikas uzņēmuma noteiktās cenas, un tās tam atlīdzina tā lietotāji un/vai dabasgāzes galapiegādātāji, ar kuriem tas ir noslēdzis piegādes līgumu, ņemot vērā to izmērīto patēriņu.
(3)   Atsevišķa rēķinu pozīcija, kas minēta 2. punktā, tiek noteikta, balstoties uz pamatotu izmaksu novērtējumu, kas izriet no saistībām pret sabiedrību par attiecīgo gadu, kā arī uz plānotajiem dabasgāzes daudzumiem, kas tiek pasūtīti šim pašam gadam.
(4)   Ja enerģētikas uzņēmumam 3. punktā minētajā gadā ir vairāk nekā viens tarifikācijas laikposms, 2. punktā minētā atsevišķā rēķinu pozīcija tiek koriģēta katram maksas iekasēšanas periodam, pamatojoties uz starpību starp aplēstajām izmaksām un faktiskajām izmaksām, kas radušās iepriekšējā tarifikācijas laikposmā atbilstoši saistībām pret sabiedrību.”
“Bulgartransgaz” cenu metode
Metodes dabasgāzes piekļuves un transportēšanas cenu noteikšanai tīklos, kas ir “
Bulgartransgaz” EAD
īpašums, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (2016. gada 30. septembra
DV
Nr. 76) (turpmāk tekstā – “
Bulgartransgaz
cenu metode”), 17. pantā ir precizēts:
“(1)   Izmaksas, kas tieši attiecināmas uz attiecīgo regulatīvo periodu, tiek noteiktas katru gadu, un tās ietver šādus elementus:
1.
izmaksas, kas rodas, izpildot saistības pret sabiedrību, tostarp saistības, kas saistītas ar piegādes drošību, un tādas saistības, ko uzņēmējam uzliek ārkārtas plāns, kas saskaņā ar Regulu [Nr. 994/2010] ir apstiprināts ar enerģētikas ministra rīkojumu;
[..].”
Bulgartransgaz
cenu metodes 25. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “pārvadāšanas cenā var iekļaut izmaksas, kas rodas, uzliekot saistības pret sabiedrību”, un ka “šīs izmaksas identificē kā atsevišķu cenas sastāvdaļu”.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Bulgartransgaz
ir kombinētas gāzes sistēmas operators un šādā statusā pārvalda valsts dabasgāzes pārvades tīklu Bulgārijas teritorijā, ar kuru šī gāze tiek novadīta uz sadales sistēmām un noteiktiem lietotājiem, kas nav mājsaimniecību lietotāji. Tas pārvalda arī pazemes gāzes krātuvi, kas atrodas Čirenā [
Chiren
] (Bulgārija), kuras galvenais mērķis ir nodrošināt dabasgāzes piegādes drošību un sadalīt patēriņa sezonālās svārstības.
“
Bulgargaz” EAD
ir valsts gāzes piegādātājs Bulgārijas teritorijā, ko tas piegādā par Regulatīvās komisijas regulētām cenām. 2016. gadā tam piederēja 98 % no dabasgāzes tirdzniecības tirgus Bulgārijā.
Izplatīšanas sabiedrības veic dabasgāzes sadali un dabasgāzes piegādi galapiegādātājiem. 2016. gadā Bulgārijas teritorijā tika apstiprināti 24 uzņēmumi, un to kopējais klientu skaits bija 87274, no kuriem 80705 – mājsaimniecību lietotāji, proti, 92 %, un 6569 – profesionālie lietotāji, proti, 8 %.
Overgas
, kas iepērk dabasgāzi no
Bulgargaz
, apgādā 66 % no visiem Bulgārijas dabasgāzes patērētājiem. Tas apstrīd
Varhoven administrativen sad
(Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija), kas ir iesniedzējtiesa, Noteikumu Nr. 2/2013 1. panta 2. punkta, kā arī 11. un 11.a panta tiesiskumu, saskaņā ar kuriem 2017. gada otrajā trimestrī
Bulgargaz
dabasgāzes cenai piemēroja palielinājumu par 2,40 Bulgārijas levām (BGN) (aptuveni 1,22 EUR) par 1000 m
, kas 2017. gadā no aprīļa līdz maijam izraisīja to, ka rēķinos tika papildus izrakstīti aptuveni 85980 BGN (aptuveni 43960 EUR), līdz ar to šī rēķina pozīcija 2017. gada 1. jūlijā tika palielināta līdz 2,42 BGN (aptuveni 1,23 EUR) par 1000 m
.
Balgarska gazova asotsiatsia
tajā pašā tiesā apstrīd šo pašu tiesību normu tiesiskumu, pamatojoties uz to, ka ar tām ir pārkāpti administratīvās procedūras noteikumi, kā arī piemērojamās materiālās tiesības un ka tās apdraud vispārējās intereses, jo ar tām ir būtiski paaugstinātas dabasgāzes cenas.
Regulatīvā komisija, kas ir pieņēmusi apstrīdētos noteikumus, apgalvo, pirmkārt, ka, izstrādājot savus aktus, tā ir atbrīvota no noteiktu procesuālo prasību ievērošanas, kas reglamentē normatīvo aktu pieņemšanu. Otrkārt, tā norāda, ka Enerģētikas likuma 69. pantā ir paredzēts, ka saistības pret sabiedrību var tikt noteiktas dabasgāzes nozares enerģētikas uzņēmumiem un ka tā ir pilnvarota paredzēt maksas iekasēšanas elementu veidus, kā arī publiskā piegādātāja izmaksas, kas ir jāatmaksā pēdējam minētajam.
Šajā ziņā tā precizē, ka, lai mazinātu Bulgārijā pastāvošos draudus dabasgāzes piegādes drošībai, rīcības plānā ārkārtas situācijām, ko enerģētikas ministrs ir apstiprinājis saskaņā ar Regulu Nr. 994/2010, ir paredzēts, pirmkārt, ka
Bulgartransgaz
glabā noteiktu daudzumu dabasgāzes Čirenas teritorijā, jo šīs rezerves mērķis ir nodrošināt piegādes nepārtrauktību, un
Bulgartransgaz
to atdod atpakaļ vienīgi piegādes pārrāvuma gadījumā. Pēc šīs komisijas domām, šajā plānā ir paredzēts, otrkārt, ka dabasgāzes nozares uzņēmumiem, pie kuriem pieder
Bulgargaz
, ir arī pienākums ziemas sezonas sākumā saglabāt šajā teritorijā noteiktu daudzumu dabasgāzes, lai mazinātu sezonālo deficītu, jo šie uzkrājumi tiek izmantoti ziemas sezonas laikā, lai kompensētu patēriņa pārtraukumu.
Regulatīvā komisija norāda, ka minētajā plānā turklāt ir paredzēts, ka no šiem pienākumiem izrietošās izmaksas attiecībā uz pirmo no tiem tiek segtas ar dabasgāzes piekļuves un transportēšanas cenām tīklos saskaņā ar Enerģētikas likuma 35. pantu, jo šo cenu noteikšanas nosacījumus un kārtību reglamentē
Bulgartransgaz
cenu metode. Tā piebilst, ka attiecībā uz otro no tiem izmaksas tiek segtas ar koncesijā nodoto pakalpojumu cenām arī saskaņā ar Enerģētikas likuma 35. pantu, kuru piemērojot tika pieņemti Noteikumi Nr. 2/2013.
Savukārt
Prokuratura na Republika Bulgaria
(Bulgārijas Republikas prokuratūra) uzskata, ka Bulgārijas tiesību akti patērētājus neaizsargā efektīvi. Ar apstrīdētajām Noteikumu Nr. 2/2013 normām tiekot pārkāpti administratīvās procedūras principi, it īpaši samērīguma princips, un ar tām enerģētikas nozares uzņēmumiem esot atļauts noteikt cenas, kas nav adekvātas sniegtajiem pakalpojumiem.
Iesniedzējtiesa atsaucas uz 2010. gada 20. aprīļa spriedumu Federutility u.c. (
C‑265/08
,
EU:C:2010:205
), 2015. gada 10. septembra spriedumu Komisija/Polija (
C‑36/14
, nav publicēts,
EU:C:2015:570
), kā arī 2016. gada 7. septembra spriedumu ANODE (
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
) un jautā par ierobežojumiem, kas Savienības tiesībās ir noteikti dalībvalstu iespējai iesaistīties dabasgāzes piegādes cenu veidošanā. Lai gan, pēc tās domām, no šiem spriedumiem izriet, ka šāda iejaukšanās attiecībā uz piegādi galapatērētājiem var tikt pieļauta atbilstoši Direktīvai 2009/73, ja tiek ievēroti noteikti nosacījumi, šī judikatūra neļautu kliedēt tai radušās šaubas. It īpaši minētajos spriedumos neesot aplūkots jautājums par cenas sastāvdaļu, ko veido enerģētikas uzņēmumiem noteikto saistību izmaksas, un Direktīvā 2009/73 neesot norādīts, kam ir jāuzņemas šis slogs.
Ņemot vērā Direktīvas 2009/73 3. panta 1. un 2. punktu, iesniedzējtiesa uzskata, ka uzņēmumu, kuriem ir uzliktas vispārējas nozīmes pakalpojuma saistības vai saistības segt šāda pakalpojuma izmaksas, identifikācijas mehānisms nedrīkstētu atbrīvot nevienu no dabasgāzes nozares uzņēmumiem, pat ne publisko pakalpojumu sniedzēju vai kombinētā tīkla operatoru.
Turklāt šī tiesa jautā, vai ir ievērots samērīguma princips, ja ekonomisko slogu šādiem pienākumiem uzņemas galapatērētāji, kuri nav savstarpēji nošķirti un kuri lielākoties nav enerģētikas uzņēmumi. Šajā ziņā tā piebilst, ka Bulgārijas tiesībās nav ierobežots nedz sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja pienākums piegādāt dabasgāzi par regulētiem tarifiem, nedz arī galapatērētāju pienākums uzņemties ekonomisko slogu, kas izriet no enerģētikas uzņēmumiem noteiktajiem pienākumiem pret sabiedrību. Rodoties arī jautājums par to, kādas ar šīm saistībām pret sabiedrību saistītās izmaksas var tikt ņemtas vērā, lai noteiktu regulētos tarifus.
Minētā tiesa piebilst, ka Regulatīvās komisijas lēmumi, ar kuriem attiecībā uz katru laikposmu tiek noteikts gāzes daudzums, kas ir jāsaglabā Čirenas teritorijā, nevar tikt pārsūdzēti no galalietotāju puses, jo nepastāv tieša un pastāvoša leģitīma interese, un ka šie klienti nevar arī apstrīdēt attiecīgā uzglabāšanas pienākuma izpildes izmaksas, kādas ir noteikusi šī komisija. Tādējādi tā jautā, vai Direktīvā 2009/73 paredzētajā līmenī tiek aizsargātas patērētāju tiesības.
Turklāt šī pati tiesa jautā par Likuma par normatīvajiem aktiem pārejas un nobeiguma noteikumu 5. punktā paredzēto atbrīvojumu, kas ir piemērojams Regulatīvajai komisijai. Ņemot vērā Direktīvas 2009/73 prasību par to, lai saistības, kas saistītas ar vispārējas nozīmes pakalpojumu, būtu skaidri definētas, pārredzamas, nediskriminējošas, pārbaudāmas un lai Savienības gāzes uzņēmumiem garantētu vienlīdzīgu piekļuvi valstu patērētājiem, tai šķiet, ka valsts tiesību normās, ar kurām tiek ieviestas šādas saistības, ir jāietver detalizēts pamatojums.
Šajos apstākļos
Varhoven administrativen sad
(Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai saskaņā ar [Hartas] 36. un 38. pantu, kā arī Direktīvas [2009/73] 3. pantu ir pieļaujams tāds strīdīgais pasākums, kas paredzēts Enerģētikas likuma 35. pantā un precizēts [Noteikumu Nr. 2/2013] 11. pantā, atbilstoši kuram viss finansiālais slogs, kas saistīts ar energouzņēmumiem noteiktām sabiedrisko pakalpojumu saistībām, ir jāsedz lietotājiem, ņemot vērā, ka:
a)
no sabiedrisko pakalpojumu saistībām izrietošais ekonomiskais slogs neskar visus energouzņēmumus;
b)
sabiedrisko pakalpojumu saistību izmaksas galvenokārt sedz tiešie lietotāji, kuri tās nevar apstrīdēt, lai gan viņi dabasgāzi no tiešiem piegādātājiem saņem par brīvi veidotām cenām;
c)
nav diferencēts no sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildes izrietošais ekonomiskais slogs, ko uzņemas dažādu kategoriju lietotāji;
d)
šī pasākuma piemērošanai nav beigu termiņa;
e)
sabiedrisko pakalpojumu saistību izmaksas aprēķina, pamatojoties uz izmaksu iegrāmatošanas metodi atbilstoši prognožu modelim?
2)
Vai saskaņā ar Direktīvas [2009/73] 3. pantu, lasot to kopā ar šīs direktīvas 44. un 47.–49. apsvērumu, ir pieļaujama tāda valsts tiesību norma kā Likuma par normatīvajiem aktiem pārejas un nobeiguma noteikumu 5. punkts, ar kuru [Regulatīvā komisija] tiek atbrīvota no šī paša likuma 26.–28. pantā paredzētajiem pienākumiem un īpaši no pienākuma, izstrādājot infraleģislatīva normatīvā akta projektu, ievērot vajadzības, pamatotības, paredzamības, pārskatāmības, saskaņotības, subsidiaritātes, samērīguma un stabilitātes principus, organizēt sabiedrisko apspriešanu ar iedzīvotājiem un juridiskām personām, pirms normatīvā akta pieņemšanas publicēt tā projektu kopā ar pamatojumu, kā arī sniegt pamatojumu izklāstu, tostarp par saderību ar Savienības tiesību normām?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Par pieņemamību
Tā kā Regulatīvā komisija, apstrīdot pirmā jautājuma pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tad, ja tiktu ņemta vērā realitātei atbilstošā tiesiskā un faktiskā situācija, kura tajā nav atspoguļota, atbilde uz šo jautājumu skaidri izrietot no judikatūras, ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi saistībā ar tādu tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem, kurus valsts tiesa definē, uzņemoties par to atbildību, un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums (spriedums, 2015. gada 6. oktobris, Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
,
12.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši Tiesai saistībā ar tiesisko sadarbību, kura ieviesta ar LESD 267. pantu, nav jāpārbauda vai jāapšauba valsts tiesas veiktās valsts tiesību interpretācijas, kas ir vienīgi šīs tiesas kompetencē, pareizība. Tāpat gadījumā, kad valsts tiesa ir vērsusies Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem, Tiesai ir jāievēro minētās tiesas sniegtā valsts tiesību interpretācija (spriedumi, 2014. gada 11. septembris, Essent Belgium, no
C‑204/12 līdz C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 6. oktobris, Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
,
13.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedumi, 2014. gada 11. septembris, Essent Belgium, no
C‑204/12 līdz C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 6. oktobris, Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
,
14.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, un turklāt valsts tiesai nekādi nav aizliegts uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu, uz kuru, pēc pamatlietas dalībnieku domām, atbilde nerada nekādas pamatotas šaubas. Tādējādi, pat pieņemot, ka tas tā ir, šis jautājums tomēr nekļūst nepieņemams (spriedums, 2011. gada 1. decembris, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
,
64.
un
65.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā pirmajam jautājumam ir acīmredzama saikne ar pamatlietas priekšmetu, jo ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesību normas, kuru tiesiskums tajā ir apstrīdēts, ir saderīgas ar saistībām, kas Direktīvas 2009/73 3. pantā, lasot to kopsakarā ar Hartas 36. un 38. pantu, ir uzliktas dalībvalstīm dabasgāzes nozarē, un nešķiet, ka tās izvirzītā problēma būtu hipotētiska. Turklāt šī tiesa šajā nolūkā ir izklāstījusi pietiekamus tiesiskos un faktiskos elementus, lai ļautu Tiesai uz šo jautājumu sniegt lietderīgu atbildi. Papildus tam, pat pieņemot, ka iesniedzējtiesa ir kļūdaini izklāstījusi piemērojamās valsts tiesības, tas neļautu uzskatīt, ka šis jautājums ir nepieņemams.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
Vispirms ir jānorāda, ka ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa saistībā ar Direktīvu 2009/73 lūdz interpretēt šīs direktīvas visu 3. pantu. Tomēr pamatlieta būtībā attiecas uz to, vai direktīvai atbilst valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izmaksas, kas ir radušās dabasgāzes uzņēmumiem sakarā ar tiem uzliktajām saistībām pret sabiedrību, sedz to lietotāji. Līdz ar to šī strīda atrisināšanai ir nepieciešama tikai šī panta 1.–3. punkta interpretācija.
Tāpat ir jānorāda, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā ir redzams, ka pamatlietā tiek apstrīdēta gan
Bulgartransgaz
noteiktā prasība par dabasgāzes uzglabāšanas izmaksu pārnešanu, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību Bulgārijā, gan prasība pārnest izmaksas, kas saistītas ar dabasgāzes uzglabāšanas saistībām, kuras uzliktas dabasgāzes uzņēmumiem, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes regularitāti ziemas sezonas laikā. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlieta attiecas ne tikai uz Noteikumu Nr. 2/2013 11. panta tiesiskumu, bet arī uz šo noteikumu 11.a panta tiesiskumu, kas attiecas uz saistībām pret sabiedrību, kuras “ir uzliktas vairāk nekā vienam enerģētikas uzņēmējam”.
Tomēr un katrā ziņā, tā kā no šī lēmuma arī izriet, ka principi, kas ir piemērojami šo izmaksu noteikšanai un to pārnešanas kārtībai, ir līdzīgi, pamatlietas vajadzībām šie divi saistību veidi var tikt analizēti vienā un tajā pašā analīzē.
Šādos apstākļos ir jāsaprot, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2009/73 3. panta 1.–3. punkts, lasot tos no Hartas 36. un 38. panta skatpunkta, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izmaksas, kas izriet no dabasgāzes uzglabāšanas pienākumiem, kuri dabasgāzes uzņēmumiem ir noteikti, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību un piegādes regularitāti šajā dalībvalstī, var pilnībā segt šo uzņēmumu lietotāji, kuri var būtu privātpersonas.
Saskaņā ar Direktīvas 2009/73 3. panta 1. punktu, pamatojoties uz savu iestāžu sistēmu un ievērojot subsidiaritātes principu, dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot šā panta 2. punktu, dabasgāzes uzņēmumi darbojas saskaņā ar šīs direktīvas principiem, lai izveidotu konkurētspējīgu un drošu dabasgāzes tirgu, kas ilgtermiņā neapdraud vidi, un minētos uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem.
Šīs direktīvas 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, pilnībā ievērojot attiecīgās LESD tiesību normas, īpaši tā 106. pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, var vispārējās ekonomiskās interesēs uzlikt sabiedrisko pakalpojumu saistības, kuras it īpaši attiecas uz drošību, tostarp piegādes drošību un piegādes regularitāti. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka šādas saistības ir skaidri definētas, pārredzamas, nediskriminējošas, pārbaudāmas un tās garantē, ka Savienības dabasgāzes uzņēmumiem ir vienlīdzīga piekļuve valstu patērētājiem. Turklāt attiecībā uz piegādes drošumu un pieprasījuma pārvaldību dalībvalstis var ieviest ilgtermiņa plānošanu, ņemot vērā iespēju, ka sistēmai varētu vēlēties piekļūt trešās personas.
Minētā 3. panta 3. punktā turklāt ir noteikts, ka dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai aizsargātu galalietotājus, jo īpaši nodrošina pietiekamu aizsardzību mazāk aizsargātiem patērētājiem un nodrošina augstu patērētāju aizsardzības līmeni.
Šajā gadījumā pamatlietā netiek aplūkota ne dabasgāzes uzņēmumiem noteikto uzglabāšanas pienākumu kvalificēšana par “sabiedrisko pakalpojumu saistībām” Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punkta izpratnē, ne arī šo uzglabāšanas pienākumu atbilstība šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem. Proti, pamatlieta attiecas uz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru izmaksas, kas dabasgāzes uzņēmumiem rodas minēto pienākumu dēļ, ir jāattiecina uz cenām, ko šie uzņēmumi iekasē no saviem lietotājiem. Tādējādi šī lieta attiecas uz valsts tiesiskā regulējuma, kas būtībā ietver valsts iejaukšanos dabasgāzes cenās, atbilstību šai direktīvai neatkarīgi no tā, vai runa ir par tās transportēšanas cenu vai piegādes cenu.
Tādēļ ir jāatgādina, ka, lai gan valsts iejaukšanās dabasgāzes cenas noteikšanā ir šķērslis uz konkurenci balstīta dabasgāzes tirgus izveidei, šī iejaukšanās Direktīvas 2009/73 kontekstā tomēr var tikt pieļauta, ja ir ievēroti trīs nosacījumi. Pirmkārt, šīs iejaukšanās mērķim ir jābūt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķim, otrkārt, tai ir jāatbilst samērīguma principam, un, treškārt, ar to ir jāparedz skaidri definētas, pārredzamas, nediskriminējošas un pārbaudāmas sabiedrisko pakalpojumu saistības un jāgarantē Savienības gāzes uzņēmumiem vienlīdzīga piekļuve patērētājiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, attiecībā uz nosacījumu par vispārēju tautsaimnieciskas nozīmes interešu īstenošanu ir jākonstatē, ka Direktīvā 2009/73 šis nosacījums nav definēts. Tomēr šīs direktīvas 3. panta 2. punktā ietvertā atsauce gan uz šo nosacījumu, gan uz LESD 106. pantu, kas attiecas uz uzņēmumiem, kuri ir atbildīgi par pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi pārvaldību, nozīmē interpretēt šo pašu nosacījumu atbilstoši šī Līguma noteikumam (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, interpretējot nosacījumu par vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, ir jāņem vērā LESD 14. pants, Protokols (Nr. 26) par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, kurš pievienots LES redakcijā, kas izriet no Lisabonas līguma, un LESD, kuros ir skaidri atzīta dalībvalstu iestāžu būtiskā loma un plašā rīcības brīvība vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanā, izpildē un organizēšanā, kā arī Harta, it īpaši tās 36. pants, kas attiecas uz piekļuvi vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
40.
un
41.
punkts).
Konkrēti attiecībā uz dabasgāzes nozari no Direktīvas 2009/73 47. apsvēruma otrā teikuma izriet, ka sabiedrisko pakalpojumu saistības būtu jānosaka valstu līmenī, ņemot vērā situāciju attiecīgajā valstī, tomēr dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesību akti.
Tieši šajā perspektīvā ar LESD 106. panta 2. punktu dalībvalstu interesi izmantot atsevišķus uzņēmumus kā ekonomikas vai sociālās politikas instrumentu ir paredzēts saskaņot ar Savienības interesi attiecībā uz konkurences noteikumu ievērošanu un iekšējā tirgus vienotības saglabāšanu (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi dalībvalstis drīkst, ievērojot Savienības tiesības, noteikt savu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu diapazonu un struktūru, ņemot vērā savas valsts politikas mērķus (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa ir norādījusi, ka izvērtējumā, kas dalībvalstīm ir jāveic saskaņā ar Direktīvu 2009/73, lai noteiktu, vai vispārējās tautsaimnieciskās interesēs uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, ir jānosaka sabiedrisko pakalpojumu saistības, dalībvalstīm ir jāsaskaņo liberalizācijas mērķis un citi šajā direktīvā izvirzītie mērķi (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ar Savienības tiesībām un it īpaši Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktu, to interpretējot atbilstoši LESD 14. un 106. pantam, dalībvalstīm tiek ļauts izvērtēt, vai vispārējās tautsaimnieciskās interesēs ir noteikt uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, sabiedrisko pakalpojumu saistības attiecībā uz dabasgāzes piegādes cenām, lai nodrošinātu it īpaši piegādes drošumu un regularitāti, ja vien ir izpildīti visi pārējie šajā direktīvā paredzētie nosacījumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
52.
punkts).
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā aplūkotā izmaksu pārnešanas prasība attiecas uz izmaksām, kas izriet no dabasgāzes uzņēmumiem uzliktajām uzglabāšanas saistībām, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību un tās piegādes regularitāti Bulgārijas teritorijā, – tie ir divi mērķi, kuri ir skaidri paredzēti Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktā kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķi, kas pamato to, ka dalībvalstis nosaka šīs sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības minētās tiesību normas nozīmē.
Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izmaksas, kas dabasgāzes uzņēmumiem izriet no šādām sabiedrisko pakalpojumu saistībām, šiem uzņēmumiem ir jāiekļauj cenā, ko tie iekasē no saviem lietotājiem, arī īsteno šos vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķus, jo, tā kā to mērķis ir nodrošināt minētajiem uzņēmumiem, ka šie pienākumi attiecībā uz tiem būs neitrāli izmaksu ziņā, tas sekmē minēto saistību efektīvu īstenošanu, ko veic šie paši uzņēmumi. Tomēr iesniedzējtiesai tas ir jāpārbauda, ņemot vērā faktu, ka Tiesa jau ir uzskatījusi, ka nav izslēgts, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums piegādāt dabasgāzi par noteiktu cenu, var tikt uzskatīts par tādu, kas nodrošina šādu mērķu sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
58.
punkts).
Attiecībā uz otro nosacījumu par samērīguma principa ievērošanu no paša LESD 106. panta formulējuma izriet, ka sabiedrisko pakalpojumu saistībām, kuras ar Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktu ir ļauts noteikt uzņēmumiem, ir jāatbilst samērīguma principam un ka tādējādi ar šīm saistībām dabasgāzes piegādes cenu brīva noteikšana pēc 2007. gada 1. jūlija var tikt ierobežota vienīgi tad, ja tas ir nepieciešams, lai īstenotu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķi, ko ar tām ir paredzēts sasniegt (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan iesniedzējtiesas ziņā ir, izskatot pamatlietu, izvērtēt, vai šī samērīguma prasība ir ievērota, tomēr Tiesai, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, ir šai tiesai jāsniedz visas šajā ziņā vajadzīgās norādes attiecībā uz Savienības tiesībām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi samērīguma principa ievērošana, pirmkārt, ir saistīta ar pasākuma spēju garantēt paredzētā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķa īstenošanu (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neliecina par to, ka šajā gadījumā šis nosacījums nav izpildīts. Kā jau tika konstatēts šī sprieduma 65. punktā, tas, ka izmaksas, kas radušās dabasgāzes uzņēmumiem uzlikto uzglabāšanas saistību dēļ, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību un tās piegādes regularitāti, tiek atmaksātas tiem, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu šo pienākumu ekonomisko neitralitāti attiecībā uz tiem. Tādējādi šķiet, ka šāda izmaksu pārnešanas prasība var nodrošināt izvirzīto mērķu sasniegšanu, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Otrkārt, lai tiktu ievērots samērīguma princips, valsts iejaukšanās ilgumam attiecībā uz cenām ir jābūt ierobežotam uz laiku, kas ir obligāti nepieciešams paredzētā mērķa sasniegšanai; tas ietver pasākuma nepieciešamības periodisku pārskatīšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā iesniedzējtiesai, ņemot vērā tās rīcībā esošos precīzos elementus, ir jāizvērtē, vai valsts tiesiskais regulējums atbilst šim nosacījumam. Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai un kādā mērā administrācijai piemērojamajās valsts tiesībās ir noteikts pienākums periodiski, regulāri un pietiekami tuvi pārskatīt tās iejaukšanās nepieciešamību un kārtību, ņemot vērā izmaiņas gāzes nozarē, precizējot, ka, veicot šo novērtējumu, tai ir jāņem vērā Regulas Nr. 994/2010 normas, kas ir piemērojamas pamatlietas faktu rašanās laikā un tagad ir aizstātas ar Regulu 2017/1938, ar kurām it īpaši tiek regulēta katras valsts preventīva rīcības plāna un ārkārtas rīcības plāna izveide, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību valsts līmenī.
Treškārt, iejaukšanās metodei nav jāpārsniedz paredzētā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķa sasniegšanai nepieciešamais (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā iesniedzējtiesa nesniedz informāciju, lai novērtētu, vai lietotāju izmaksu aprēķins atbilst šim nosacījumam, izņemot norādi, kas ietverta tās pirmā jautājuma formulējumā, saskaņā ar kuru “saistību pret sabiedrību izmaksu aprēķins tiek veikts, pamatojoties uz izmaksu iegrāmatošanas metodi atbilstoši prognožu modelim”.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai tāda izmaksu aprēķina metode, kāda ir paredzēta valsts tiesiskajā regulējumā, neizraisa attiecīgo uzņēmumu saistībā ar tiem uzliktajām glabāšanas saistībām radušos izmaksu pārmērīgu kompensāciju un vai Regulatīvās komisijas izmantotajā no šīm saistībām izrietošo izmaksu aprēķina metodē, kuras noteikšana ir valsts iestāžu kompetencē, ir ņemti vērā objektīvi un nediskriminējoši kritēriji.
Ceturtkārt, samērīguma principa ievērošana ir jāizvērtē arī saistībā ar aplūkojamā pasākuma piemērojamību personām un, precīzāk, – personām, kas no šī pasākuma gūst labumu. Šajā ziņā Tiesa jau ir norādījusi, ka ir jāpārbauda, ciktāl pamatlietā aplūkotā valsts iejaukšanās sniedz labumu attiecīgi privātpersonām un uzņēmumiem kā gāzes galapatērētājiem (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
67.
un
68.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šī principa ievērošana tomēr nav šķērslis tam, ka sabiedrisko pakalpojumu saistības, ko dalībvalstis var noteikt atbilstoši Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktam, attiecas uz visiem gāzes galapatērētājiem. Tomēr šajā gadījumā, izvērtējot attiecīgā valsts pasākuma samērīgumu, ir jāņem vērā, pirmkārt, uzņēmumu no mājsaimniecību patērētāju situācijas principā atšķirīgā situācija, jo sasniedzamie mērķi un attiecīgās intereses ne vienmēr ir tādas pašas, un, otrkārt, objektīvās atšķirības starp pašiem uzņēmumiem pēc to lieluma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 20. aprīlis, Federutility u.c.,
C‑265/08
,
EU:C:2010:205
,
40.
–
42.
punkts).
Šajā gadījumā pamatlietā aplūkotā izmaksu pārnešanas prasība pirmšķietami un pati par sevi nevar tikt uzskatīta par pasākumu, kas “sniedz labumu” klientiem vai patērētājiem, kuriem galu galā tās ir jāsedz. Tomēr šī pārnešanas prasība tieši izriet no dabasgāzes uzglabāšanas saistībām, kas ir noteiktas dabasgāzes uzņēmumiem. Šīs saistības, tā kā to mērķis ir nodrošināt piegādes drošību un piegādes regularitāti, attiecas uz visiem dabasgāzes patērētājiem.
Turklāt nešķiet, ka principā nekas neliegtu, ka pamatlietā aplūkotā izmaksu pārnešanas prasība attiecas uz visiem dabasgāzes uzņēmumiem, kuriem ir uzliktas uzglabāšanas saistības, un uz visiem šo uzņēmumu lietotājiem, tostarp privātpersonām.
Ņemot vērā to, ka iesniedzējtiesa sava pirmā jautājuma formulējumā precizē, ka nekādi netiek nošķirts finanšu slogs, kas šajā ziņā rodas dažādiem lietotāju veidiem, ir jānorāda, ka saskaņā ar Noteikumu Nr. 2/2013 11. un 11.a pantu, kā tos ir izklāstījusi šī tiesa, pamatlietā aplūkotās izmaksas tiek atmaksātas, izmantojot cenas, ko klienti maksā “atkarībā no to izmērītā patēriņa”. Tas nozīmē, ka, neraugoties uz acīmredzami vienveidīgo piemērojamību personām, prasība par izmaksu pārnešanu, par ko ir pamatlieta, šajā ziņā varētu atbilst samērīguma principam. Tomēr iesniedzējtiesai tas ir jāpārbauda, precizējot, ka šim principam nebūtu pretrunā ne tas, ka uzglabāšanas pienākumu, ko sedz dažādi galapatērētāju veidi, ekonomiskais slogs ietekmē visus klientus vienādi, ne arī tas, ka tad, ja tā neietekmē visus klientus vienādi, atšķirīgā attieksme starp klientu veidiem ir objektīvi pamatota, piemēram, ņemot vērā to patēriņa ietekmi uz glabāšanas izmaksām.
Treškārt, attiecībā uz nosacījumu, ka attiecīgajām sabiedrisko pakalpojumu saistībām ir jābūt skaidri definētām, pārredzamām, nediskriminējošām un pārbaudāmām un jāgarantē Savienības gāzes uzņēmumiem vienlīdzīga piekļuve valstu patērētājiem, ir jāatgādina, ka attiecībā uz šo pienākumu nediskriminējošo raksturu Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktā ir atļauts noteikt sabiedrisko pakalpojumu saistības vispārīgi “uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē”, nevis konkrēti atsevišķiem uzņēmumiem. Turklāt no šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstis dabasgāzes uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem. Šajā kontekstā ar to uzņēmumu noteikšanas kārtību, kuriem tiek uzticētas sabiedrisko pakalpojumu saistības, nedrīkst tikt
a priori
izslēgts neviens uzņēmums, kas darbojas gāzes sadales nozarē (spriedums, 2016. gada 7. septembris, ANODE,
C‑121/15
,
EU:C:2016:637
,
71.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi jebkādai iespējamai atšķirīgai attieksmei ir jābūt objektīvi pamatotai.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa šajā ziņā ir vienīgi norādījusi, ka, pirmkārt, ekonomiskais slogs, kas izriet no uzglabāšanas saistībām pamatlietā, neietekmē “visus enerģētikas nozares uzņēmumus” un, otrkārt, galalietotāji nevar apstrīdēt saistību izmaksas pret sabiedrību, kuras tiem galu galā ir jāsedz.
Tā kā pamatlietā aplūkotās uzglabāšanas saistības pēc sava rakstura var attiekties tikai uz uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, tas, ka šo pienākumu saistītās izmaksas nesedz visi enerģētikas nozares uzņēmumi, nevar pierādīt, ka prasība par šo izmaksu pārnešanu ir piemērojama diskriminējošā veidā. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai no minētajām saistībām izrietošais ekonomiskais slogs ietekmē visus dabasgāzes uzņēmumus un – pretējā gadījumā – vai veiktā diferenciācija ir objektīvi pamatota, un vai šī sloga kompensācijas noteikumi attiecīgajiem uzņēmumiem ir vai nav diskriminējoši (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 20. aprīlis, Federutility u.c.,
C‑265/08
,
EU:C:2010:205
,
45.
un
46.
punkts).
Attiecībā uz to, ka galalietotāji nevar apstrīdēt glabāšanas saistību izmaksas, kas tiem galu galā ir jāsedz, tas pats par sevi nevar pierādīt, ka šīs izmaksas nav pārbaudāmas, jo no iesniedzējtiesas lēmuma neizriet, ka uzņēmumi, kuriem šīs saistības ir uzliktas, paši nevarētu apstrīdēt Regulatīvās komisijas lēmumu, kurā ir noteiktas ar šo pārnešanas prasību aptvertās izmaksas.
Tā kā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā ziņā nav citu elementu, iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus tās rīcībā esošos elementus, ir jāizvērtē, vai pamatlietā aplūkotā prasība atbilst šī sprieduma 80. punktā atgādinātajam nosacījumam.
Turklāt, tā kā iesniedzējtiesa jautā arī par pamatlietā aplūkotās prasības par izmaksu pārnešanu pieļaujamību, ņemot vērā Direktīvas 2009/73 3. panta 3. punktu, pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, kura rezultātā dabasgāzes galapatērētājiem, kas daļēji ir privātpersonas, tiek likts segt uzglabāšanas saistību izmaksas, turklāt neatkarīgi no tā, vai runa ir par neaizsargātiem patērētājiem, ir jāatgādina, ka šajā tiesību normā tostarp ir paredzēts, ka dalībvalstis veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu pienācīgu aizsardzību galapatērētājiem, nodrošina pietiekamu aizsardzību neaizsargātiem patērētājiem un nodrošina augstu patērētāju aizsardzības līmeni, kas ir arī paredzēts Hartas 38. pantā.
Tomēr šajā gadījumā nekas neliecina par to, ka tāda prasība pārnest izmaksas, kas izriet no dabasgāzes uzņēmumiem uzliktajām sabiedrisko pakalpojumu saistībām, kāda ir pamatlietā, kas atbilstu Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem un samērīguma principam, nevarētu nodrošināt šajā direktīvā prasīto patērētāju, tostarp neaizsargātu patērētāju, aizsardzības līmeni.
Šajā ziņā it īpaši ir jānorāda, ka šāda pārnešanas prasība ietekmē tikai daļu no dabasgāzes piegādes cenas, kas šķiet atkarīga no tās faktiskā patēriņa, un ka ir paredzēts, ka attiecīgā cenas daļa ir jāieraksta atsevišķā rēķina pozīcijā. Turklāt šāds tiesiskais regulējums neizslēdz iespēju, ka attiecīgā dalībvalsts vajadzības gadījumā var ietekmēt cenu par dabasgāzes piegādi neaizsargātiem patērētājiem.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2009/73 3. panta 1.–3. punkts, lasot tos kopsakarā ar Hartas 36. un 38. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izmaksas, kas izriet no dabasgāzes uzglabāšanas saistībām, kuras dabasgāzes uzņēmumiem ir noteiktas, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību un piegādes regularitāti šajā dalībvalstī, var pilnībā segt šo uzņēmumu lietotāji, kuri var būt privātpersonas, ciktāl šim tiesiskajam regulējumam ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķis, ar to tiek ievērots samērīguma princips un tajā paredzētās sabiedrisko pakalpojumu saistības ir skaidri definētas, pārskatāmas, nediskriminējošas un pārbaudāmas un garantē Savienības gāzes uzņēmumiem vienlīdzīgu piekļuvi valsts patērētājiem.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 2009/73 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru šīs dalībvalsts regulatīvā iestāde šīs direktīvas izpratnē ir atbrīvota no atsevišķu valsts tiesību aktu normu, kas reglamentē normatīvo aktu pieņemšanas procedūru, ievērošanas, kad tā pieņem aktu, ar kuru tiek noteiktas saistības sniegt sabiedriskos pakalpojumus minētās direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē.
Vispirms ir jānorāda, pirmkārt, ka Bulgārijas valdība apstrīd Tiesas kompetenci izskatīt šo jautājumu, pamatojoties uz to, ka tas attiecas nevis uz Savienības tiesībām, bet gan uz valsts tiesībām, jo pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nav Savienības tiesību transponēšanas pasākums.
Tomēr ir jākonstatē, ka ar minēto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2009/73 pieļauj, ka regulatīvā iestāde šīs direktīvas izpratnē, kad tā īsteno regulēšanas pilnvaras saskaņā ar minēto direktīvu, ir pakļauta savu aktu pieņemšanas procedūrai, kas atšķiras no normatīvo aktu pieņemšanas kārtības, kura turklāt ir paredzēta valsts tiesību aktos. Tā kā otrais jautājums skaidri attiecas uz Savienības tiesībām, Tiesas kompetencē ir to izskatīt.
Otrkārt, Regulatīvā komisija apstrīd šī jautājuma pieņemamību, jo Direktīvā 2009/73, pēc tās domām, nav ietverta neviena prasība attiecībā uz procedūrām, saskaņā ar kurām ir jāpieņem infraleģislatīvi valsts normatīvie akti.
Tomēr jautājums par to, vai otrais jautājums attiecas uz jomu, kas neietilpst Savienības tiesībās, jo šī direktīva neuzliek dalībvalstīm pienākumu savos tiesību aktos paredzēt tiesību normas, kas ir analogas tām, no kurām Regulatīvā komisija ir atbrīvota ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, attiecas uz uzdotā jautājuma būtību, nevis tā pieņemamību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi šis jautājums ir pieņemams.
Attiecībā uz lietas būtību ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2009/73 3. panta 2. punktu dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas gāzes nozarē, vispārējās ekonomiskās interesēs var uzlikt sabiedrisko pakalpojumu saistības, kas ir skaidri definētas, pārredzamas, nediskriminējošas un pārbaudāmas un kas garantē Savienības dabasgāzes uzņēmumiem vienlīdzīgu pieeju valstu patērētājiem.
Pieprasot, lai šādi pienākumi būtu “skaidri definēti”, “pārredzami” un “pārbaudāmi”, šajā tiesību normā ir prasīts, lai akti, ar kuriem šādi pienākumi tiek uzlikti, būtu pamatoti, publicēti un tos varētu pārbaudīt tiesā.
Turklāt Direktīvas 2009/73 41. panta par regulatīvo iestāžu pienākumiem un pilnvarām 16. punktā ir paredzēts, ka šīs iestādes pilnībā pamato savus lēmumus, lai nodrošinātu tiesas kontroli, un ka to lēmumi tiek publiskoti, vienlaikus saglabājot komerciāli sensitīvas informācijas konfidencialitāti.
Tomēr papildus šiem precizējumiem Direktīvā 2009/73 nav paredzēti sīki procesuāli noteikumi, kas minētajām iestādēm būtu jāievēro, pieņemot aktus, ar kuriem tiek noteiktas sabiedrisko pakalpojumu saistības šīs direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos dalībvalstis var atbrīvot savu regulatīvo iestādi, kad tā pieņem šādu aktu, no atsevišķu valsts tiesību aktu, kas reglamentē normatīvo aktu pieņemšanas procedūru, noteikumu ievērošanas, ciktāl turklāt to tiesību akti garantē, ka, pieņemot šādu aktu, šai iestādei ir jāievēro Direktīvā 2009/73 paredzētie nosacījumi.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, neraugoties uz Likuma par normatīvajiem aktiem pārejas un nobeiguma noteikumu 5. punktā paredzēto atbrīvojumu, Regulatīvajai komisijai tomēr, kā tā apgalvo, ir jāievēro šie nosacījumi.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2009/73 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šīs dalībvalsts regulatīvā iestāde šīs direktīvas izpratnē ir atbrīvota no noteiktu valsts tiesību aktu ievērošanas, ar kuriem tiek reglamentēta normatīvo aktu pieņemšanas procedūra, kad tā pieņem tiesību aktu, ar kuru tiek noteiktas saistības sniegt sabiedriskos pakalpojumus šīs direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē, ciktāl turklāt piemērojamajos valsts tiesību aktos ir garantēts, ka šis akts atbilst šīs tiesību normas materiāltiesiskajām prasībām, ir pilnībā pamatots, ir publicēts, attiecīgā gadījumā pilnībā saglabājot komerciāli sensitīvas informācijas konfidencialitāti, un var tikt pārbaudīts tiesā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu 3. panta 1.–3. punkts, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 36. un 38. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izmaksas, kas izriet no dabasgāzes uzglabāšanas saistībām, kuras dabasgāzes uzņēmumiem ir noteiktas, lai nodrošinātu dabasgāzes piegādes drošību un piegādes regularitāti šajā dalībvalstī, var pilnībā segt šo uzņēmumu lietotāji, kuri var būt privātpersonas, ciktāl šim tiesiskajam regulējumam ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes mērķis, ar to tiek ievērots samērīguma princips un tajā paredzētās sabiedrisko pakalpojumu saistības ir skaidri definētas, pārskatāmas, nediskriminējošas un pārbaudāmas un garantē Savienības gāzes uzņēmumiem vienlīdzīgu piekļuvi valsts patērētājiem.

2)
Direktīva 2009/73 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šīs dalībvalsts regulatīvā iestāde šīs direktīvas izpratnē ir atbrīvota no noteiktu valsts tiesību aktu ievērošanas, ar kuriem tiek reglamentēta normatīvo aktu pieņemšanas procedūra, kad tā pieņem tiesību aktu, ar kuru tiek noteiktas saistības sniegt sabiedriskos pakalpojumus šīs direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē, ciktāl turklāt piemērojamajos valsts tiesību aktos ir garantēts, ka šis akts atbilst šīs tiesību normas materiāltiesiskajām prasībām, ir pilnībā pamatots, ir publicēts, attiecīgā gadījumā pilnībā saglabājot komerciāli sensitīvas informācijas konfidencialitāti, un var tikt pārbaudīts tiesā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.