CELEX: 62020CJ0054
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Toimielimen virkamiestensä suojelun takaamista koskevan velvollisuuden laiminlyöntiin perustuva Euroopan unionin sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Euroopan komission Marokon-edustusto
Murhattu virkamies
Virkamiehen veljelle ja sisarelle aiheutunut henkinen kärsimys
Oikeussuojakeino
SEUT 270, SEUT 268 ja SEUT 340 artikla
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt
40, 42 b, 55 a, 73, 90 ja 91 artikla
Henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön käsite
Perustelut

Euroopan komissio vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta ensinnäkin kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 20.11.2019 antaman tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
T-502/16
,
EU:T:2019:795
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa unionin yleinen tuomioistuin velvoitti sen maksamaan yhteisvastuullisesti Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon kuolemasta aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä Stefano Missir Mamachi di Lusignanolle 10000 euroa ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanolle 10000 euroa ja toiseksi ratkaisemaan asian itse ja jättämään ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen tutkimatta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa (jäljempänä henkilöstösäännöt), 40 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Vakituinen virkamies voi poikkeuksellisesti ja omasta pyynnöstään saada palkatonta virkavapautta henkilökohtaisten syiden vuoksi.
– –
2.   Virkavapauden kesto on enintään yksi vuosi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 15 artiklan säännösten soveltamista. Virkavapaus voidaan uusia.
Kukin uusittu virkavapaus voi kestää enintään vuoden. Henkilökohtaisista syistä myönnettävän virkavapauden kokonaispituus saa olla enintään 12 vuotta virkamiehen koko uran aikana.
Jos kuitenkin virkamies hakee kyseistä virkavapautta voidakseen:
– –
iii)
avustaa puolisoaan, ylenevää polvea olevaa sukulaistaan, alenevaa polvea olevaa sukulaistaan, veljeään tai sisartaan, jolla on lääkärintodistuksella osoitettu vakava sairaus tai vaikea vamma,
virkavapaus voidaan uusia rajoituksetta, edellyttäen, että virkavapauden myöntämistä koskeva edellytys on edelleen voimassa jokaisen uusimisen yhteydessä.
– –”
Henkilöstösääntöjen 42 b artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun virkamiehen puolisolla, ylenevää polvea olevalla sukulaisella, alenevaa polvea olevalla sukulaisella, veljellä tai sisarella on lääkärintodistuksella osoitettu vakava sairaus tai vaikea vamma, virkamiehellä on oikeus perhelomaan ilman peruspalkkaa. Tämän loman kokonaispituus ei saa ylittää yhdeksää kuukautta virkamiehen koko uran aikana.”
Henkilöstösääntöjen 55 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Virkamies voi hakea lupaa työskennellä osa-aikaisesti.
Nimittävä viranomainen voi myöntää luvan osa-aikaiseen työhön, jos se on yksikön edun mukaista.
2.   Virkamiehellä on oikeus lupaan seuraavissa tapauksissa:
– –
e)
hoitaakseen vakavasti sairasta tai vammaista puolisoaan, ylenevää polvea olevaa sukulaistaan, alenevaa polvea olevaa sukulaistaan, veljeään tai sisartaan,
– –”
Henkilöstösääntöjen 73 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Henkilöstösääntökomitean lausunnon saamisen jälkeen tehdyllä unionin toimielinten nimittävien viranomaisten yhteisellä sopimuksella vahvistetuissa määräyksissä vahvistetuin edellytyksin virkamies on tehtäviensä aloittamispäivästä lähtien vakuutettu ammattitautien ja tapaturmien varalta. Hänen on osallistuttava 0,1 prosentilla peruspalkastaan vapaa-ajan riskit kattavan vakuutuksen maksamiseen.
Riskit, joita vakuutus ei kata, on lueteltu kyseisissä määräyksissä.
2.   Vakuutuksen sisältämät etuudet ovat seuraavat:
a)
Kuolemantapauksen yhteydessä
jäljempänä luetelluille henkilöille maksetaan määrä, joka on viisi kertaa edesmenneen virkamiehen vuosittaisen peruspalkan suuruinen, tapaturmaa edeltävien kahdentoista kuukauden peruspalkan perusteella laskettuna:
–
edesmenneen virkamiehen puolisolle ja lapsille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti; puolisolle maksettavan osuuden on kuitenkin oltava vähintään 25 prosenttia koko määrästä;
–
ellei edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, muille jälkeläisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti;
–
ellei kahdessa edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, muille suoraan ylenevää polvea oleville sukulaisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti;
–
ellei kolmessa edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, toimielimelle.
– –”
Henkilöstösääntöjen 90 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä nimittävälle viranomaiselle hakemuksen, että tämä tekisi häneen liittyvän päätöksen. Viranomainen ilmoittaa perustellusta päätöksestänsä sille, jota asia koskee, neljän kuukauden kuluessa pyynnön esittämispäivästä. Jos pyyntöön ei ole vastattu tämän määräajan kuluessa, asian katsotaan tulleen hylätyksi hiljaisella päätöksellä, josta voi tehdä valituksen seuraavan kohdan mukaisesti.
2.   Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä häntä koskevasta toimenpiteestä valituksen nimittävälle viranomaiselle, jos kyseinen viranomainen on tehnyt päätöksen tai jos se on jättänyt henkilöstösäännöissä edellytetyn toimenpiteen tekemättä. Valitus on tehtävä kolmen kuukauden kuluessa. – –
– –
– – Jos valitukseen ei ole vastattu tämän määräajan kuluessa, asian katsotaan tulleen hylätyksi hiljaisella päätöksellä, josta voi tehdä valituksen 91 artiklan mukaan.”
Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla vaikuttaa kielteisesti kyseiseen henkilöön. – –”
Asian taustat
Asian taustat, sellaisina kuin ne on esitetty valituksenalaisen tuomion 1–9 kohdassa, voidaan tiivistää seuraavasti.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, jonka oli määrä aloittaa tehtävissään komission Marokon-edustuston poliittisena ja diplomaattisena neuvonantajana, murhattiin vaimoineen 18.9.2006 Rabatissa (Marokko). Nämä murhat tehtiin tämän edustuston Alessandro Missir Mamachi di Lusignanolle (jäljempänä edesmennyt virkamies), hänen vaimolleen ja heidän neljälle lapselleen vuokraamassa talossa.
Edesmenneen virkamiehen isä Livio Missir Mamachi di Lusignano nosti 12.5.2009 Euroopan unionin virkamiestuomioistuimessa kanteen, jossa hän vaati komission velvoittamista korvaamaan sekä aineelliset vahingot, joita oli aiheutunut edesmenneen virkamiehen lapsille, että henkisen kärsimyksen, joka oli aiheutunut näille viimeksi mainituille, hänelle itselleen edesmenneen virkamiehen isänä ja edesmenneelle virkamiehelle hänen oikeudenomistajinaan olevien lastensa nimissä.
Virkamiestuomioistuin antoi 12.5.2011 tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
F-50/09
,
EU:F:2011:55
), jossa se jätti tämän kanteen tutkimatta siltä osin kuin siinä vaadittiin korvausta henkisestä kärsimyksestä ja hylkäsi sen perusteettomana siltä osin kuin siinä vaadittiin korvausta aineellisista vahingoista.
Edesmenneen virkamiehen isä ja lapset valittivat tästä tuomiosta unionin yleiseen tuomioistuimeen saadakseen tuomion kumotuksi.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi valituksen 10.7.2014 antamallaan tuomiolla Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
). Unionin tuomioistuin käsitteli tämän tuomion uudelleen ja kumosi sen osittain 10.9.2015 antamallaan tuomiolla Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
). Asia palautettiin uudelleenkäsittelyn jälkeen unionin yleiseen tuomioistuimeen, joka antoi 7.12.2017 tuomion Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), jossa se lausui perusteista, joita se ei ollut tarkastellut 10.7.2014 annetussa tuomiossa Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
).
Edesmenneen virkamiehen isä ja lapset sekä tämän virkamiehen äiti, veli ja sisar nostivat 16.9.2011 unionin yleisessä tuomioistuimessa SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan nojalla kanteen, joka poistettiin rekisteristä 25.11.2015 annetulla määräyksellä Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T-494/11
, ei julkaistu,
EU:T:2015:909
) sen jälkeen, kun kantajat olivat peruuttaneet kanteen.
Edesmenneen virkamiehen isä, jonka sijaan hänen oikeudenomistajansa tulivat hänen kuolemansa jälkeen, ja tämän virkamiehen lapset sekä hänen äitinsä, veljensä ja sisarensa esittivät henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti 17.9.2011 jälleen vaatimuksia saadakseen korvauksia heille väitetysti aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.
Komissio hylkäsi nämä vaatimukset 17.1.2012 tekemällään päätöksellä. Edesmenneen virkamiehen isän oikeudenomistajat sekä tämän virkamiehen lapset, äiti, veli ja sisar tekivät 13.4.2012 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen 17.1.2012 tehdystä päätöksestä. Nimittävä viranomainen hylkäsi tämän valituksen 26.7.2012 tekemällään päätöksellä.
Virkamiestuomioistuimessa ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käyty menettely ja valituksenalainen tuomio
Edesmenneen virkamiehen isän oikeudenomistajat sekä tämän virkamiehen lapset, äiti, veli ja sisar nostivat 7.11.2012 virkamiestuomioistuimessa kanteen 26.7.2012 tehdystä päätöksestä SEUT 270 artiklan nojalla. Tämä kanne rekisteröitiin asianumerolla F-132/12.
He vaativat tässä kanteessa virkamiestuomioistuinta kumoamaan kyseisen päätöksen, velvoittamaan komission korvaamaan heille ja edesmenneelle virkamiehelle aiheutuneen henkisen kärsimyksen ja velvoittamaan tämän toimielimen maksamaan hyvityskorot ja viivästyskorot. Erityisesti edesmenneen virkamiehen veli ja sisar vaativat, että komissio on velvoitettava maksamaan heille kummallekin 154350 euroa korvauksena heille väitetysti aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.
Asian käsittelyä virkamiestuomioistuimessa lykättiin ensimmäisen kerran tämän tuomion 13 ja 14 kohdassa mainittujen, asioissa T‑401/11 P ja T-494/11 menettelyn päätteeksi tehtyjen ratkaisujen huomioon ottamiseksi ja toisen kerran kyseisissä kohdissa mainittujen unionin tuomioistuimen asiassa C‑417/14 RX-II suorittaman uudelleenkäsittelyn ja asiassa T‑401/11 P RENV-RX tehdyn unionin yleiseen tuomioistuimeen palauttamisen huomioon ottamiseksi.
Asia F-132/12 siirrettiin 2.9.2016 unionin yleiselle tuomioistuimelle Euroopan unionin ja sen henkilöstön välisten riitojen ratkaisemista ensimmäisenä oikeusasteena koskevan toimivallan siirtämisestä unionin yleiselle tuomioistuimelle 6.7.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2016/1192 (
EUVL 2016, L 200, s. 137
) mukaisesti, ja se kirjattiin asianumerolla T-502/16.
Komissio kiisti sekä kanteen tutkittavaksi ottamisen että sen perusteltavuuden.
Komissio katsoi tutkittavaksi ottamisesta, ettei edesmenneen virkamiehen veljen ja sisaren voitu katsoa olevan henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöitä, joten unionin yleinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia oli saatettu sille SEUT 270 artiklan mukaisen henkilöstöä koskevien riitojen ratkaisemista koskevan toimivallan nojalla, ei ollut toimivaltainen ja kanne oli jätettävä tutkimatta.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän oikeudenkäyntiväitteen valituksenalaisen tuomion 40–64 kohdassa ja katsoi, että edesmenneen virkamiehen veljellä ja sisarella oli asiavaltuus ja että he pystyivät turvautumaan SEUT 270 artiklassa tarkoitettuun oikeussuojakeinoon.
Tämän hylkäämisen tueksi unionin yleinen tuomioistuin muistutti, että SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan perusteella nostettu kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos se koskee unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön välistä riitaa. Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että jotta kantajan voidaan katsoa olevan henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö, häntä ei voida pitää tällaisena henkilönä missä tahansa ominaisuudessa vaan sellaisessa ominaisuudessa, joka kuvastaa joko hänen ja riitautetun toimen välistä merkityksellistä yhteyttä tai hänen ja sen virkamiehen välistä merkityksellistä yhteyttä, jonka etujen loukkaamisesta väitetysti aiheutuu hänelle omaa vahinkoa. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan asia on näin virkamiehen veljen ja sisaren osalta, koska heihin viitataan henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklassa. Unionin yleinen tuomioistuin korostaa tältä osin, että unionin lainsäätäjä on halunnut henkilöstösääntöjen konkreettisilla säännöksillä ottaa huomioon heidän läheisen suhteensa virkamieheen. Unionin yleinen tuomioistuin on täsmentänyt, että se, että edesmenneen virkamiehen murhan ajankohtana hänen veljensä ja sisarensa eivät olleet konkreettisesti yhdessäkään henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklassa tarkoitetuista tilanteista, ei mitenkään sulkenut pois sisarusten välisten yhteyksien tunnustamista henkilöstösäännöissä. Näin ollen valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa todetun mukaan nämä henkilöstösääntöjen säännökset eivät ole merkityksellisiä sen vuoksi, että ne vastaavat asianosaisten konkreettista tilannetta tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, vaan sen vuoksi, että ne ilmentävät virkamiesten ja heidän veljiensä ja sisariensa välisten perhesuhteiden tunnustamista henkilöstösäännöissä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tätä arviota tukevat arvioinnit, joita unionin tuomioistuin esitti 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 41 ja 42 kohdassa.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tästä valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa, että virkamiehen sisaruksia on pidettävä ”henkilöstösäännöissä tarkoitettuina henkilöinä” määritettäessä sitä, mitä oikeudellista menettelyä on noudatettava heidän hakiessaan korvausta henkisestä kärsimyksestä, joka heille on aiheutunut heidän virkamiehenä olleen veljensä tai sisarensa kuolemasta, josta he katsovat toimielimen olevan vastuussa. Unionin yleinen tuomioistuin esitti vielä täsmennyksen, jossa se katsoi lähinnä, että se, että virkamiehen sisaruksilta, jotka eivät sisälly henkilöstösääntöjen 73 artiklassa esitettyyn hierarkkiseen luetteloon eivätkä siten ole kyseisessä artiklassa taattujen etuuksien mahdollisia saajia mutta joihin viitataan henkilöstösääntöjen muissa säännöksissä, jotka kuvastavat siten merkityksellistä yhteyttä edesmenneeseen virkamieheen, ei millään tavoin merkitse sitä, että heiltä on evätty menettelyllinen mahdollisuus vaatia SEUT 270 artiklan nojalla korvausta omasta kärsimyksestään.
Edesmenneen virkamiehen veljen ja sisaren korvausvaatimusten perusteltavuuden arvioinnista on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin muun muassa hylkäsi valituksenalaisen tuomion 134 ja 135 kohdassa komission väitteet, jotka perustuivat 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 33 ja 34 kohtaan, sillä perusteella, että kyseiset kohdat liittyivät unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan eivätkä näiden vaatimusten perusteltavuuteen.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 155–172 kohdassa komission väitteen, jonka mukaan edesmenneen virkamiehen veli ja sisar eivät olleet osoittaneet riittävällä tavalla syy-yhteyttä komission edesmenneen virkamiehen suojelua koskevan velvollisuuden laiminlyönnin ja heille aiheutuneen vahingon välillä. Se nojautui tältä osin siihen, että kyseisen laiminlyönnin ja edesmenneen virkamiehen murhan välinen syy-yhteys on tunnustettu lopullisesti 12.5.2011 annetussa tuomiossa Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
F-50/09
,
EU:F:2011:55
) ja 7.12.2017 annetussa tuomiossa Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
,
kohta), ja katsoi, että se, että kyseisen virkamiehen sisarusten henkinen kärsimys on epäsuoraa – tai välillistä – verrattuna tälle viimeksi mainitulle aiheutuneeseen vahinkoon, ei muuttanut millään tavoin sitä, että jäsenvaltioiden yhteisten yleisten periaatteiden mukaan tämä henkinen kärsimys oli korvattava.
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin velvoitti kaikkien valituksenalaisessa tuomiossa esitettyjen perustelujen perusteella komission maksamaan edesmenneen virkamiehen veljelle ja sisarelle kummallekin 10000 euroa viivästyskorkoineen korvauksena heille aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.
Asianosaisten vaatimukset
Komissio vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin velvoitti sen maksamaan Stefano Missir Mamachi di Lusignanolle ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanolle korvausta heidän veljensä kuolemasta aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä
–
ratkaisee asian itse ja jättää ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen tutkimatta ja
–
velvoittaa Stefano Missir Mamachi di Lusignanon ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanon korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka ovat aiheutuneet muutoksenhakumenettelystä ja ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä menettelystä.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano vaativat, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa komission korvaamaan muutoksenhakumenettelystä ja asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valitus
Komissio esittää valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Se katsoo ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä katsoessaan, että edesmenneen virkamiehen veljellä ja sisarella oli mahdollisuus nostaa kanne SEUT 270 artiklan nojalla saadakseen korvausta kyseisen virkamiehen kuolemasta aiheutuneesta vahingosta. Komissio väittää toissijaisesti esittämässään toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Ensimmäinen valitusperuste
Ensimmäisessä valitusperusteessa on kaksi osaa.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
–
Asianosaisten lausumat
Komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että edesmenneen virkamiehen veli ja sisar voivat nostaa kanteen SEUT 270 artiklan nojalla, koska he ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä.
Ensimmäiseksi komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin menetteli virheellisesti, kun se valituksenalaisen tuomion 48–64 kohdassa esitti periaatteellisen toteamuksen, jonka mukaan virkamiehen perheenjäsen on henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö, koska hänellä oli sukulaisuussuhde virkamieheen, ja sovelsi tätä toteamusta. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa ei komission mukaan viitata yhteyteen, jonka perusteella henkilön katsotaan olevan henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö, vaan henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön oikeuteen riitauttaa hänelle vastainen toimi. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voinut päätellä henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklasta, että virkamiehen veli tai sisar ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä, koska näissä artikloissa säädetyt velvollisuudet koskevat vain virkamiehiä eivätkä heidän perheenjäseniään. Unionin lainsäätäjä ei ole komission mukaan nimennyt viimeksi mainittuja sellaisiksi, että heille voidaan myöntää henkilöstösääntöjen mukainen etuus. Näin ollen vain virkamiehillä on oikeus nostaa kanne näiden artiklojen nojalla.
Toiseksi komissio katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 51–62 kohdassa esittämä ja soveltama arviointiperuste, jonka mukaan henkilöön viitataan ominaisuudessa, joka kuvastaa yhteyttä hänen ja sellaisen virkamiehen välillä, jonka etujen loukkaamisesta on väitetysti aiheutunut hänelle omaa vahinkoa, on vastoin henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan sanamuotoa, jossa mainitaan henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö, joka riitauttaa hänelle vastaisen toimen. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ratkaiseva arviointiperuste on virkamiehen etujen loukkaaminen eikä sen henkilön etujen loukkaaminen, joka käyttää oikeuttaan saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen käyttämä arviointiperuste johtaa harkinnanvaraisen arviointiin kantajan ja hänen riitauttamansa toimen välisen yhteyden merkityksellisyydestä ja sillä täten vahvistetaan laajamittainen oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan nojalla. Komission mukaan tällä arviointiperusteella tehtäisiin täysin tyhjäksi tutkittavaksi ottamisen edellytys, joka koskee kantajalle vastaista toimea, sillä kun kyseessä on mikä hyvänsä henkilöstösääntöjen säännös, vaikka sitä ei sovelleta johonkin tiettyyn henkilöön, tämän henkilön voidaan aina katsoa olevan henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö riippumatta siitä, onko tämän henkilön riitauttaman toimen ja henkilöstösäännöissä säädettyjen velvollisuuksien välillä yhteyttä.
Komissio katsoo kolmanneksi, että – toisin kuin valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee – 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 30–35 kohta eivät tue unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”henkilöstösäännöissä tarkoitetut henkilöt”. Kyseisen tuomion 34 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että henkilö on henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö, kun hän kuuluu niiden soveltamisalaan, joka määritellään henkilöstösääntöjen erityisissä säännöksissä, joissa muut henkilöt kuin virkamiehet mainitaan tietyn etuuden mahdollisina saajina, kuten henkilöstösääntöjen 73 artiklassa, jossa säädetään, että virkamiehen perheenjäsenet ovat tiettyjen etuuksien mahdollisia saajia virkamiehen kuoleman tapauksessa. Näin ollen unionin tuomioistuin on komission mukaan katsonut, että henkilöstösääntöjen 73 artikla on merkityksellinen määritettäessä, ovatko virkamiehen veljet ja sisaret henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä, ei siksi, että siinä ilmaistaan yhteys virkamiehen ja hänen perheensä välillä yleensä, vaan siksi, että sitä voidaan soveltaa virkamiehen tiettyihin perheenjäseniin hänen kuolemansa tapauksessa. Komissio katsoo, että koska edesmenneen virkamiehen veli ja sisar vetoavat kanteensa tueksi tämän viimeksi mainitun kuolemasta aiheutuneeseen henkiseen kärsimykseen, henkilöstösääntöjen 73 artikla on ainoa merkityksellinen säännös sen määrittämiseksi, ovatko he henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä vai eivät. Kyseisen artiklan mukaan he eivät kuitenkaan ole tällaisia henkilöitä.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano katsovat, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuimella on SEUT 270 artiklan nojalla toimivalta ratkaista unionin ja sen henkilöstön väliset riidat henkilöstösäännöistä sekä unionin muuta henkilöstöä koskevista palvelussuhteen ehdoista johtuvin rajoituksin ja edellytyksin. SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 50 a ja 56 artiklan mukaan tätä toimivaltaa käyttää ensimmäisessä oikeusasteessa unionin yleinen tuomioistuin ja muutoksenhakuvaiheessa unionin tuomioistuin.
SEUT 270 artiklalla luodaan näin ollen henkilöstöasioita koskeva oikeussuojakeino, joka eroaa yleisistä oikeussuojakeinoista kuten kumoamiskanteesta, jota säädellään SEUT 263 artiklalla, ja vahingonkorvauskanteesta, jota säädellään SEUT 268 artiklalla ja SEUT 340 artiklan toisella ja kolmannella kohdalla.
Unionin tuomioistuinten, joiden käsiteltäväksi asia on saatettu SEUT 270 artiklan nojalla, toimivallan määrittämiseksi on tämän artiklan sanamuodon lisäksi otettava huomioon henkilöstösääntöjen säännökset, koska kyseisessä artiklassa viitataan henkilöstösääntöihin, ja erityisesti henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla, joilla pannaan täytäntöön SEUT 270 artikla (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näissä säännöksissä mainittu toimivalta määritellään sekä aineelliselta että henkilölliseltä kannalta.
SEUT 270 artiklaan perustuvasta unionin tuomioistuinten aineellisesta toimivallasta on todettava, että henkilöstösääntöjen tarkoituksena on unionin toimielinten ja niiden virkamiesten välisten oikeussuhteiden sääntely luomalla muun muassa vastavuoroisia oikeuksia ja velvollisuuksia (tuomio 10.9.2015, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Henkilöstösäännöissä säännellään tällä tavoin unionin toimielinten virkamiesten työskentelyä koskevat ehdot. Näin ollen SEUT 270 artiklassa annetaan unionin tuomioistuimille aineellinen toimivalta ratkaista riidat, jotka perustuvat palvelussuhteeseen, joka yhdistää nämä henkilöt unionin toimielimiin.
Siltä osin kuin unionin tuomioistuimella on SEUT 270 artiklan, sellaisena kuin se on täytäntöönpantu henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdalla, nojalla toimivalta ratkaista ”kaikki” unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden väliset ”riidat”, oikeuskäytännössä katsotaan vakiintuneesti, että kyseisen määräyksen ja kyseisen säännöksen soveltamisalaan kuuluvat kaikki virkamiehen ja sen toimielimen, johon hän kuuluu, väliset riidat silloinkin, kun kyseessä on korvauskanne, kun riita on saanut alkunsa virkamiehen ja kyseisen toimielimen välisestä palvelussuhteesta (ks. vastaavasti tuomio 15.7.2021, OH (Lainkäytöllinen koskemattomuus),
C-758/19
,
EU:C:2021:603
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuinten SEUT 270 artiklan mukainen asiallinen toimivalta perustuu siten käsiteltävänä olevan riidan taustaan, sellaisena kuin se on määritelty tämän tuomion 41 kohdassa, eikä oikeusperustaan, johon vahingonkorvausvaade sellaisenaan voisi perustua (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
kohta).
SEUT 270 artiklaan perustuva unionin tuomioistuinten henkilöllinen toimivalta koskee ainoastaan yksittäisiä riitoja. Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa otetaan nimittäin käyttöön menettely, joka on tarkoitettu yksinomaan yksittäisiä riitoja varten (ks. vastaavasti tuomio 8.10.1974, Union syndicale – Service public européen ym. v. neuvosto,
175/73
,
EU:C:1974:95
,
kohta).
Lisäksi henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja ”henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön” väliset riidat, jotka koskevat henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun tälle henkilölle vastaisen toimen laillisuutta. Tämän viimeksi mainitun säännöksen mukaan ”jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö” voi tehdä häntä koskevasta toimenpiteestä valituksen nimittävälle viranomaiselle.
Nämä säännökset, joissa viitataan yleisesti kaikkiin henkilöstösäännöissä tarkoitettuihin henkilöihin, eivät itsessään oikeuta tekemään eroa sen mukaan, onko kanne virkamiehen vai jonkun muun henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön nostama (tuomio 10.9.2015, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
kohta). Kyseisten säännösten mukaan unionin tuomioistuinten SEUT 270 artiklan mukainen henkilöllinen toimivalta ei rajoitu vain virkamiesten nostamiin kanteisiin, vaan se kattaa myös kanteet, jotka on nostanut kuka tahansa muu henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö.
Määritettäessä, keitä ovat sellaiset muut henkilöt kuin virkamies, joiden voidaan katsoa olevan henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja ”henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä”, on muistutettava, että – kuten tämän tuomion 41 kohdasta ilmenee – henkilöstösääntöjen tarkoituksena on säännellä unionin toimielinten ja niiden virkamiesten välisiä oikeussuhteita.
Tämän tavoitteen saavuttamiseksi henkilöstösäännöissä vahvistetaan näiden toimielinten ja niiden virkamiesten välisiä vastavuoroisia oikeuksia ja velvollisuuksia, mutta niissä myös myönnetään oikeuksia ja etuuksia tietyille virkamiesten perheenjäsenille.
Henkilöstösääntöjen 73 artiklassa myönnetään siten virkamiehen eloon jääneelle puolisolle, lapsille sekä muille jälkeläisille ja/tai muille suoraan ylenevää polvea oleville sukulaisille tietyin edellytyksin oikeus etuuksiin virkamiehen kuoleman tapauksessa.
Lisäksi henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklassa mahdollistetaan se, että virkamiehen vakavasti sairas tai vaikeasti vammainen puoliso, ylenevää tai alenevaa polvea oleva sukulainen taikka veli tai sisar saa virkamiehen apua, jos virkamies käyttää tätä apua varten oikeuttaan hakea henkilökohtaisista syistä myönnettävää virkavapautta, perhelomaa tai osa-aikatyötä. Näillä säännöksillä, joiden tarkoituksena on sallia virkamiehelle työelämän yhteensovittaminen tiettyjen yksityiselämän vaatimusten kanssa, myönnetään siten etuus tietyille virkamiehen vaikeuksissa oleville perheenjäsenille, kun kyseiselle virkamiehelle myönnetään aikaa huolehtia heistä.
Näiden oikeuksien ja etuuksien myöntäminen näille virkamiehen määritetyille perheenjäsenille merkitsee heidän ja virkamiesten välisten läheisten perhesuhteiden tunnustamista ja sen vaikutuksen tunnustamista, joka näillä perhesuhteilla voi mahdollisesti olla olosuhteisiin, joissa virkamies joutuu suorittamaan työtään.
Siitä, että henkilöstösäännöissä otetaan tällä tavalla huomioon virkamiehen nämä perheenjäsenet, seuraa, että he ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja ”henkilöstösäännöissä tarkoitettuja” henkilöitä riippumatta siitä, onko konkreettisessa asiassa kantajalla tosiasiallisesti tämän tuomion 49 ja 50 kohdassa mainittujen kaltainen henkilöstösäännöissä myönnetty oikeus tai etuus. Unionin tuomioistuinten SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaisen henkilöllisen toimivallan määrittäminen on nimittäin riippumaton siitä, onko oikeus tai etuus tosiasiallisesti myönnetty henkilöstösäännöissä tarkoitetulle henkilölle, joka nostaa kanteen näissä tuomioistuimissa. Muussa tapauksessa olisi ensin tutkittava, onko kanne perusteltu, jotta voidaan lausua tästä toimivallasta ratkaista mainituissa tuomioistuimissa nostettu kanne (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
kohta).
Arviointia, jonka mukaan henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklassa mainitut virkamiehen perheenjäsenet ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä, ei aseta kyseenalaiseksi se, että tässä viimeksi mainitussa säännöksessä säädetään, että riidan on koskettava sellaisen toimen laillisuutta, joka on henkilöstösäännöissä tarkoitetulle henkilölle vastainen niiden 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Henkilöstösääntöjen 90 artiklassa nimittäin otetaan käyttöön kanteen nostamista edeltävä pakollinen menettely, joten kanne voidaan nostaa SEUT 270 artiklan nojalla vasta sen jälkeen, kun kantajan tekemä valitus on hylätty nimittävän viranomaisen nimenomaisella tai implisiittisellä hylkäämispäätöksellä. SEUT 270 artiklan nojalla nostettu kumoamiskanne tai vahingonkorvauskanne voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi vain, jos on olemassa hallinnollisen valituksen nimenomainen tai implisiittinen hylkäämispäätös, joka on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle henkilöstösäännöissä tarkoitetulle henkilölle vastainen toimi. Ei kuitenkaan ole mitään estettä sille, että henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklassa tarkoitettu virkamiehen perheenjäsen on hänelle vastaisesta alkuperäisestä päätöksestä tehdyn valituksen hylkäämispäätöksen adressaatti henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaisesti.
Toisin kuin komissio väittää, arviointi, jonka mukaan unionin tuomioistuinten, joiden käsiteltäväksi asia on saatettu SEUT 270 artiklan nojalla, henkilöllinen toimivalta voi perustua henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklaan, joissa myönnetään etuuksia tietyille virkamiehen perheenjäsenille, ei perustu kantajan ja hänen riitauttamansa toimen välisen yhteyden harkinnanvaraiseen arviointiin. On nimittäin virheellistä katsoa, että kun kyseessä on mikä hyvänsä henkilöstösääntöjen säännös, kantajan voidaan aina katsoa olevan henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö riippumatta siitä, mikä on hänen riitauttamansa toimen ja henkilöstösäännöissä säädettyjen velvollisuuksien välinen yhteys. SEUT 270 artiklaan perustuva kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain sillä edellytyksellä, että yhtäältä kantaja on henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö ja että hän riitauttaa henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa tarkoitetun hallinnollisen valituksensa hylkäämisestä tehdyn päätöksen ja että toisaalta riita perustuu virkamiehen tai toimihenkilön ja unionin toimielimen tai elimen väliseen palvelusuhteeseen.
Henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklassa tarkoitetut virkamiehen perheenjäsenet ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä – vaikka he eivät ole virkamiehiä – heidän ja kyseisen virkamiehen välisten perhesuhteiden vuoksi, ja he voivat siis nostaa vahingonkorvauskanteen, kun riita on saanut alkunsa tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitetusta palvelussuhteesta (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Missir Mamachi di Lusignano v. komissio,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
,
kohta).
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 48–64 kohdassa, että kun otetaan huomioon henkilöstösääntöjen 40, 42 b ja 55 a artiklan sisältö, joka merkitsee, että henkilöstösäännöissä tunnustetaan virkamiehen ja hänen sisarustensa väliset siteet, nämä viimeksi mainitut ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä.
Kaikista edellä esitetyistä syistä ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
–
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo lähinnä, että jos unionin tuomioistuin katsoisi, että kuolleen virkamiehen veljet ja sisaret ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä, sen olisi kuitenkin otettava huomioon, että 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 31–35 kohdasta ilmenee, että virkamiehen kuoleman tapauksessa vain henkilöstösääntöjen 73 artiklassa nimenomaisesti mainitut henkilöt ovat henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä tästä kuolemasta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan kanteen nostamista varten.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin teki komission mukaan oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 134 ja 135 kohdassa, kun se katsoi, että edesmenneen virkamiehen sisaruksilla oli SEUT 270 artiklaan perustuva asiavaltuus vaatia heille aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista muun henkilöstösääntöjen säännöksen kuin niiden 73 artiklan perusteella, ja kun se totesi, että 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 33 ja 34 kohtaan tehty viittaus oli epäasianmukainen ja se oli hylättävä.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano katsovat, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 33–35 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi, että virkamiestuomioistuimella on henkilöllinen toimivalta ratkaista korvausvaatimus, jonka edesmenneen virkamiehen isä oli esittänyt omissa nimissään ja kyseisen virkamiehen lasten nimissä. Se totesi tältä osin, että nämä henkilöt olivat henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja henkilöitä siltä osin kuin tässä säännöksessä nimenomaisesti nimetään virkamiehen lapset ja hänen suoraan ylenevää polvea olevat sukulaisena henkilöiksi, jotka voivat virkamiehen kuollessa saada kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja etuuksia. Kuten tämän tuomion 52 kohdasta ilmenee, se täsmensi kuitenkin myös, että kysymystä siitä, oliko kyseisillä henkilöillä tosiasiallisesti oikeus henkilöstösäännöissä taattuihin etuuksiin, ei voitu ottaa huomioon virkamiestuomioistuimen henkilöllisen toimivallan määrittelemistä varten, sillä muussa tapauksessa olisi ensin tutkittava, onko sille esitetty kanne perusteltu, jotta voidaan lausua tästä toimivallasta.
Toisin kuin komissio väittää, 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 33 ja 34 kohdasta ei kuitenkaan ilmene, että henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetut henkilöt ovat ainoita henkilöitä, jotka eivät ole virkamiehiä ja jotka voivat nostaa SEUT 270 artiklaan perustuvan vahingonkorvauskanteen virkamiehen kuoleman johdosta. Tässä viimeksi mainitussa säännöksessä virkamiehen puolison, jälkeläisten ja suoraan ylenevää polvea olevien sukulaisten nimeäminen henkilöiksi, joille voidaan virkamiehen kuoleman tapauksessa myöntää etuus, on vain yksi sellainen tapaus muiden joukossa, jossa henkilöstösääntöjen säännöksessä tarkoitetaan muita henkilöitä kuin virkamiehiä niiden 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja jossa nämä henkilöt voivat siis nostaa vahingonkorvauskanteen SEUT 270 artiklan nojalla. Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, jossa säädetään tiettyjen rahallisten etuuksien maksamisesta kiinteämääräisinä tietyille henkilöille virkamiehen kuoleman tapauksessa, ei siis rajoiteta niiden henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden piiriä, jotka voivat nostaa kanteen, jossa vaaditaan kyseisistä etuuksista erillisen korvauksen maksamista SEUT 270 artiklan nojalla virkamiehen kuolemasta aiheutuneen vahingon johdosta.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se arvioidessaan, olivatko edesmenneen virkamiehen sisarusten komissiolle osoittamat korvausvaatimukset perusteltuja, katsoi valituksenalaisen tuomion 134 ja 135 kohdassa, että 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) 33 ja 34 kohta koskivat näin ollen sen määrittämistä, millä tuomioistuimella on henkilöllinen toimivalta, ja että näin ollen viittaus näihin kohtiin oli epäasianmukainen ja oli hylättävä.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana, ja tämä valitusperuste on siten hylättävä kokonaisuudessaan.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo toisessa valitusperusteessa, johon se vetoaa toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi perusteluvelvollisuutensa.
Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin ei komission mukaan perustellut valituksenalaisen tuomion 154–168, 171, 172 ja 181 kohdassa syy-yhteyttä komission toiminnan ja edesmenneen virkamiehen sisaruksille aiheutuneen henkisen kärsimyksen välillä. Komission mukaan valituksenalaisen tuomion 155 ja 161 kohdassa esitetyt perustelut, joiden mukaan se ei kiistänyt tätä syy-yhteyttä, joka voidaan päätellä 7.12.2017 annetusta tuomiosta Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), eivät ole merkityksellisiä, koska ne ovat virheellisiä.
Yhtäältä unionin yleisen tuomioistuimen päättelyt ovat komission mukaan ristiriitaiset siltä osin kuin se katsoi valituksenalaisen tuomion 161 ja 162 kohdassa, että 7.12.2017 annettu tuomio Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), jossa todetaan komission olevan vastuussa kyseessä olevan virkamiehen kuolemasta, sitoi sitä, kun taas valituksenalaisen tuomion 166 kohdassa se katsoi, ettei kyseisen vastuun toteamisella voi olla merkitystä käsiteltävässä tapauksessa. Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen voinut todeta valituksenalaisen tuomion 172 ja 181 kohdassa, että komissio oli vastuussa edesmenneen virkamiehen sisaruksille aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano katsovat, että toinen valitusperuste on perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännössä katsotaan vakiintuneesti, että unionin yleisen tuomioistuimen SEUT 296 artiklan toiseen kohtaan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklaan perustuva perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä (ks. vastaavasti tuomio 30.11.2016, komissio v. Ranska ja Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
,
kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on myös niin, että tämän velvollisuuden mukaan tuomion perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että osapuolille selviävät ratkaisun syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden (ks. vastaavasti tuomio 26.7.2017, Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen v. EUIPO,
C‑471/16 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:602
,
kohta ja tuomio 25.11.2020, komissio v. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 153–155 kohdassa, että virkamiestuomioistuin oli katsonut 12.5.2011 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
F-50/09
,
EU:F:2011:55
) 182–190 kohdassa, että komission tuottamuksellisten laiminlyöntien, jotka koskivat sen velvollisuutta varmistaa kyseisen virkamiehen suojelu, ja tämän virkamiehen murhan välillä oli syy-yhteys ja että tämä arviointi oli lopullinen, koska komissio ei valittanut tästä tuomiosta. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti myös, että se totesi 7.12.2017 annetussa tuomiossa Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), ettei komissio kiistänyt virkamiestuomioistuimen mainittua arviota.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 156–161 kohdassa muun muassa, että ekvivalenssiteorian ja adekvaattisen syy-yhteyden teorian välistä yhteyttä tarkasteltiin 12.5.2011 annettuun tuomioon Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
F-50/09
,
EU:F:2011:55
) johtaneessa menettelyssä ja 7.12.2017 annettuun tuomioon Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) johtaneessa menettelyssä yksinomaan sen selvittämiseksi, voitiinko komission katsoa olevan vastuussa kyseisen virkamiehen kuolemasta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 162–166 kohdassa lähinnä, että unionin tuomioistuinten lopullista toteamusta komission virheellisen toiminnan ja kyseisen virkamiehen murhan välisen syy-yhteyden olemassaolosta voitiin täysin soveltaa nyt käsiteltävään tapaukseen. Se katsoi muun muassa, että sillä seikalla, että ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet asianosaiset eivät olleet edesmenneen virkamiehen lapset tai vanhemmat vaan hänen sisaruksensa, ei ollut merkitystä, koska henkilöstösääntöjen 73 artikla ei ollut esteenä sille, että virkamiehen sisarukset voivat saada korvausta, ja koska jäsenvaltioille yhteisistä yleisistä periaatteista ilmeni, että sisaruksilla on oikeus vaatia tarvittaessa korvausta veljensä menettämisestä aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä. Lisäksi se totesi, että se seikka, että virkamiehen sisarusten henkinen kärsimys on epäsuoraa tai välillistä virkamiehelle itselleen aiheutuneeseen vahinkoon nähden, ei sulje pois sitä, että jäsenvaltioiden yhteisten yleisten periaatteiden mukaan tämä henkinen kärsimys voidaan todeta sellaiseksi, että se on korvattava.
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 167–169 kohdassa, että ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet asianosaiset olivat vedonneet erityisiin seikkoihin osoittaakseen veljen kuoleman heille aiheuttaman henkisen kärsimyksen todellisuuden ja intensiteetin vetoamalla kuolintapauksen ainutlaatuisiin ja erityisen dramaattisiin olosuhteisiin, perheen suureen huoleen virkamiehen lapsista sekä veljen menettämisestä aiheutuneeseen epäoikeudenmukaiseen tuskaan ja kärsimykseen. Unionin yleinen tuomioistuin myönsi, että nämä seikat olivat tosiasiallisesti omiaan aiheuttamaan edesmenneen virkamiehen sisaruksille poikkeuksellisen voimakasta henkistä kärsimystä, mutta että tämän lisäksi he eivät olleet esittäneet näyttöä kyseisen virkamiehen ja hänen sisarustensa sellaisista tunnesiteistä, jotka olisivat itsenäistä elämää viettävien aikuisten sisarusten tavanomaisia tunnesiteitä voimakkaampia.
Näiden seikkojen perusteella on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin perusteli asianmukaisesti syitä, joiden vuoksi se katsoi, että komission edesmenneen virkamiehen suojelua koskevan velvoitteen noudattamatta jättämisen ja kyseisen virkamiehen sisaruksille hänen murhastaan aiheutuneen henkisen kärsimyksen välillä oli syy-yhteys. Valituksenalaisen tuomion 153–169 kohdasta ilmenee riittävän selkeästi ja yksiselitteisesti unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että muun muassa komissiolle selviävät ratkaisun syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden.
Tätä viimeksi mainittua arviointia ei aseteta kyseenalaiseksi komission väitteillä, joiden mukaan ensinnäkin se oli riitauttanut valituksenalaisen tuomion antamiseen johtaneessa menettelyssä sen, että sen toiminnan ja edesmenneen virkamiehen sisarusten henkisen kärsimyksen välillä on syy-yhteys, toiseksi se ei voinut hakea muutosta 12.5.2011 annettuun tuomioon Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (
F-50/09
,
EU:F:2011:55
), koska se ei ollut hävinnyt asiaa, jolloin tästä valituksen tekemättä jättämisestä ei voitu päätellä, ettei se riitauttanut kyseiseen tuomioon sisältyviä arvioita, ja kolmanneksi 7.12.2017 annetussa tuomiossa Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) toistetut arviot eivät vapauttaneet unionin yleistä tuomioistuinta velvollisuudesta esittää, millä perusteella komission toiminnan ja edesmenneen virkamiehen sisarusten vaatiman henkisen kärsimyksen välillä oli syy-yhteys.
Komissio nimittäin riitauttaa näillä väitteillä unionin yleisen tuomioistuimen kyseisen syy-yhteyden olemassaoloa koskevien arviointien perusteltavuuden eikä sitä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ilmoittanut selvästi ja yksiselitteisesti valituksenalaisessa tuomiossa noudattamaansa päättelyä. On kuitenkin niin, että – kuten tämän tuomion 69 kohdassa todetaan – perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä.
Arviointia, jonka mukaan valituksenalainen tuomio on asianmukaisesti perusteltu, ei myöskään voida kyseenalaistaa komission väitteellä, joka koskee valituksenalaisen tuomion 161 ja 162 kohtaan sisältyvien perustelujen ja kyseisen tuomion 166 kohtaan sisältyvien perustelujen välistä ristiriitaa. Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin voinut ilman ristiriitaa todeta, että yhtäältä 7.12.2017 annettu tuomio Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) oli merkityksellinen todettaessa syy-yhteys komission virheellisen toiminnan ja kyseessä olevan virkamiehen murhan välillä ja että toisaalta toteamusta, jonka mukaan virkamiehen sisaruksille tämän kuoleman johdosta aiheutunut henkinen kärsimys on vahinko, joka voidaan jäsenvaltioiden yhteisten yleisten periaatteiden mukaan korvata, ei asetettu kyseenalaiseksi 7.12.2017 annetulla tuomiolla Missir Mamachi di Lusignano ym. v. komissio (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), koska kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei ollut saatettu edesmenneen virkamiehen sisaruksille aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista koskevaa kysymystä.
Tästä seuraa, että toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana ja että valitus on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano ovat vaatineet komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Stefano Missir Mamachi di Lusignanolle ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Euroopan komissio velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Stefano Missir Mamachi di Lusignanolle ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.