CELEX: 62022CJ0006
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Patērētāju tiesību aizsardzība
Direktīva 93/13/EEK
Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos
6. un 7. pants
Noteikuma negodīguma konstatēšanas sekas
Ārvalsts valūtā indeksēts hipotekārā aizdevuma līgums
Līguma palikšana spēkā bez negodīgiem noteikumiem
Patērētāja griba panākt līguma atzīšanu par spēkā neesošu
Direktīvas piemērošana pēc līguma spēkā neesamības atzīšanas
Valsts tiesas pilnvaras un pienākumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (
OV 1993, L 95, 29. lpp.
) 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu.
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp M.B., U.B. un M.B., no vienas puses, un X
S.A
., no otras puses, par tāda hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanas par spēkā neesošu sekām, kurš noslēgts starp šīm pusēm.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt [turpināt būt spēkā] bez negodīgajiem noteikumiem.”
Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2007. gada 4. jūnijā M.B., U.B. un M.B. kā patērētāji noslēdza ar banku – bankas X tiesību priekšteci – hipotekārā aizdevuma līgumu uz 360 mēnešiem par summu 339881,92 Polijas zloti (PLN), kas indeksēta ārvalsts valūtā, proti, Šveices frankos (CHF).
Atbilstoši šī līguma noteikumiem ikmēneša maksājumi, kā arī atlikusī summa saskaņā ar šo aizdevumu tika aprēķināti Šveices frankos un maksājami Polijas zlotos pēc katram no šiem ikmēneša maksājumiem piemērojamā CHF–PLN valūtas pārdošanas kursa.
Aizņēmēji iesniedzējtiesā apgalvo, ka minētā līguma noteikumi par šo indeksācijas mehānismu ir negodīgi, jo, tā kā šajā līgumā šajā ziņā nav īpašu noteikumu, banka brīvi noteica aizdevuma ikmēneša maksājumu aprēķinam izmantoto valūtas maiņas kursu.
M.B., U.B. un M.B. lūdza atcelt šos līguma noteikumus un apgalvoja, ka ikmēneša maksājumi esot jāaprēķina Polijas zlotos, pieskaitot uz
LIBOR
balstītu procentu likmi. Šajā ziņā prasītājas precizēja – tās piekrīt, ka iesniedzējtiesa līgumu atzīst par spēkā neesošu.
Iesniedzējtiesa uzskata, pirmkārt, ka noteikumi par aplūkoto indeksācijas mehānismu ir jāatceļ to negodīguma dēļ. Otrkārt, tā kā attiecīgais aizdevuma līgums bez šiem noteikumiem nevar turpināt būt spēkā, tai esot jāapmierina patērētāju lūgums atzīt aizdevuma līgumu par spēkā neesošu.
Tādējādi, pirmām kārtām, šī līguma atzīšana par spēkā neesošu, neraugoties uz negatīvām sekām, ko tā rada patērētājiem, esot nenovēršama.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar 2019. gada 7. novembra spriedumu Kanyeba u.c. (no
C‑349/18 līdz C‑351/18
,
EU:C:2019:936
) līguma spēkā neesamības sekas ir noregulētas vienīgi valstu tiesībās. Šajā gadījumā ir jāpiemēro līgumtiesību vispārējie noteikumi. Tomēr tā uzsver, ka Direktīvas 93/13 apsvērumi par patērētāju aizsardzību un pārdevēju vai piegādātāju atturēšanos izmantot negodīgus noteikumus nav iekļauti piemērojamajās valsts tiesību normās, kurās paredzēts, ka līgumslēdzējām pusēm vienādās daļās ir jāsedz zaudējumi, kas rodas, kad līgums tiek atzīts par spēkā neesošu. Prasītājiem pamatlietā tādējādi zustu saskaņā ar šo direktīvu nodrošinātā aizsardzība.
Otrām kārtām, atgādinādama, ka 2021. gada 29. aprīļa spriedumā Bank BPH (
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
) Tiesa ir nospriedusi, ka līguma atzīšana par spēkā neesošu negodīgu noteikumu dēļ nav atkarīga no patērētāja skaidri izteikta lūguma šajā ziņā, bet gan no tā, ka valsts tiesa objektīvi piemēro valsts tiesībās noteiktos kritērijus, iesniedzējtiesa šaubās, vai tai pašai ir jānosaka, kā spēkā neesamība ietekmē patērētāja stāvokli, vai tai šajā ziņā ir jāvadās tikai no prasītāju pamatlietā iesniegtās informācijas, kā tas paredzēts Polijas procesuālajās tiesībās.
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka tajā izskatāmo strīdu raksturo fakts, ka valsts tiesībās nav atbilstošas dispozitīvas tiesību normas, un tas obligāti izraisa līguma spēkā neesamību un rada patērētājam nelabvēlīgas sekas. Tādējādi, lai kāds arī būtu tās nolēmums, šī tiesa uzskata, ka nav sasniegts viens no Direktīvas 93/13 mērķiem. Proti, vai nu ar šo nolēmumu tiek novērsti līguma trūkumi, kas izriet no negodīgu noteikumu spēkā neesamības, kaitējot mērķim nodrošināt preventīvu iedarbību attiecībā uz pārdevēju vai piegādātāju, vai arī tā atzīst līgumu par spēkā neesošu kopumā un šajā ziņā pakļauj patērētāju nelabvēlīgām sekām.
Šādos apstākļos
Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie I Wydział Cywilny
(Varšavas Voļas rajona tiesas Varšavā 1. civillietu nodaļa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, ņemot vērā [Direktīvas 93/13] mērķi aizsargāt patērētājus pret negodīgiem noteikumiem līgumos, kas noslēgti ar pārdevējiem vai piegādātājiem, ir pieļaujama tāda interpretācija, ka gadījumā, ja tiesa atceļ līgumu, pamatojoties uz direktīvas noteikumiem, šī direktīva un līdz ar to arī patērētāju tiesību aizsardzība vairs netiek piemērota, un tādējādi noteikumi par patērētāja un pārdevēja vai piegādātāja norēķiniem ir meklējami valsts līgumtiesību normās, kuras ir piemērojamas spēkā neesoša līguma norēķiniem?
2)
Vai, ņemot vērā [Direktīvas 93/13] 6. un 7. pantu, ja tiesa atzīst, ka līguma noteikums ir negodīgs, un līgums vairs nevar turpināt būt spēkā pēc šī noteikuma atcelšanas, ja puses nav vienojušās tādējādi radušos trūkumus novērst ar to gribai atbilstošiem noteikumiem, kā arī ja nav dispozitīvo tiesību normu[, kas līgumam ir piemērojamas tieši, ja šajā ziņā nav pušu vienošanās], tiesai līgums ir jāatzīst par spēkā neesošu, ievērojot tikai patērētāja gribu, kurš lūdz tiesai to atcelt, vai arī tiesai pēc savas ierosmes, pārsniedzot pušu prasījumus, ir jāizvērtē patērētāja finansiālais stāvoklis, lai noteiktu, vai līguma atcelšana neradīs patērētājam īpaši nelabvēlīgas sekas?
3)
Vai Direktīvas 93/13 6. pantu var interpretēt tādējādi, ka tad, ja tiesa secina, ka līguma atcelšana būtu īpaši nelabvēlīga patērētājam un puses, neraugoties uz aicinājumu vienoties, nevienojas par līguma trūkumu novēršanu, tiesa, rūpējoties par objektīvu patērētāja labumu, var novērst trūkumus, kas radušies līgumā pēc tā negodīgo noteikumu atcelšanas, nevis ar valsts tiesību dispozitīvajām normām Tiesas [2019. gada 3. oktobra] spriedumā [Dziubak (
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
)] norādītajā izpratnē, t.i., ar tādiem noteikumiem, kuri ir tieši piemērojami līguma trūkumiem, bet gan ar konkrētām valsts tiesību normām, ko var piemērot konkrētajam līgumam tikai
mutatis mutandis
vai pēc analoģijas un kas atbilst spēkā esošajām valsts līgumtiesību normām?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgts līgums tiek atzīts par spēkā neesošu kāda tā noteikuma negodīguma dēļ, dalībvalstīm saskaņā ar savas valsts tiesībām ir jānosaka šīs spēkā neesamības sekas, neņemot vērā patērētājiem ar šo direktīvu piešķirto aizsardzību.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai interpretētu Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2021. gada 2. decembris, Vodafone Kabel Deutschland,
C‑484/20
,
EU:C:2021:975
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu “dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši to valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam”.
Šajā tiesību normā pašā nav noteikti kritēriji, kas reglamentētu iespēju līgumam turpināt būt spēkā bez negodīgajiem noteikumiem; to noteikt ir paredzēts valsts tiesību sistēmā, ievērojot Savienības tiesības. Tādējādi dalībvalstīm, izmantojot savas valsts tiesības, ir jānosaka kārtība, kādā ir konstatēts līgumā ietverta noteikuma negodīgais raksturs un ir iestājušās šī konstatējuma konkrētās tiesiskās sekas. Tomēr ar šādu konstatējumu ir jāvar atjaunot tiesisko un faktisko situāciju, kādā patērētājs būtu bijis, ja šāda negodīga noteikuma nebūtu (spriedums, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
84.
punkts).
Turklāt jautājums, no kura brīža pamatlietā aplūkotā līguma atzīšana par spēkā neesošu rada sekas, ir atkarīgs – kā tas būtībā ir precizēts Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā – tikai no valsts tiesībām, ja vien tiek nodrošināta patērētājiem ar Direktīvas 93/13 noteikumiem garantētā aizsardzība (spriedums, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
88.
punkts).
It īpaši ar Direktīvā 93/13 patērētājiem garantētās aizsardzības noteikšanu valsts tiesībās nebūtu grozāms šīs aizsardzības apjoms – un tātad tās būtība – un tādējādi apdraudēta šīs aizsardzības efektivitātes nostiprināšana, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c.,
C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15
,
EU:C:2016:980
,
65.
punkts).
Otrkārt, ņemot vērā īpašo kontekstu, kādā iekļaujas Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts, kura normas attiecas uz patērētāju aizsardzību pret negodīgu noteikumu izmantošanu, Tiesa ir nospriedusi, ka ar šo direktīvu piešķirtā aizsardzība nevar tikt ierobežota tikai ar tāda līguma izpildes ilgumu, ko ar patērētāju ir noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, bet ka tā ir spēkā arī pēc šī līguma izpildes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Raiffeisen Bank un BRD Groupe Societé Générale (
C‑698/18 un C‑699/18
,
EU:C:2020:537
,
73.
punkts).
Tādējādi, ja starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgts līgums tiek atzīts par spēkā neesošu kāda no tā noteikumiem negodīguma dēļ, dalībvalstīm valsts tiesībās ir jāreglamentē šīs spēkā neesamības sekas, ievērojot aizsardzību, kas patērētājam ir piešķirta ar Direktīvu 93/13, it īpaši nodrošinot, ka tiek atjaunota juridiskā un faktiskā situācija, kādā patērētājs būtu bijis, ja šāda negodīga noteikuma nebūtu.
Šādu secinājumu, treškārt, apstiprina Direktīvas 93/13 mērķi.
Tādējādi, pirmām kārtām, šīs direktīvas pirmais un tūlītējais mērķis ir aizsargāt patērētāju un atjaunot līdzsvaru starp pusēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
72.
punkts).
It īpaši līguma noteikums, kas atzīts par negodīgu, principā ir uzskatāms par tādu, kas nekad nav bijis spēkā, un tas nozīmē, ka šis noteikums nevar ietekmēt patērētāju, un tādējādi arī atjaunot tiesisko un faktisko situāciju, kādā patērētājs būtu bijis, ja šī noteikuma nebūtu (spriedums, 2019. gada 14. marts, Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
,
41.
punkts).
Otrām kārtām, Direktīvai 93/13 ir arī otrs mērķis, kas minēts Direktīvas 93/13 7. pantā un kas ilgtermiņā ir vērsts uz to, lai novērstu, ka pārdevēji vai piegādātāji izmanto negodīgus noteikumus. Tātad tas vien, ka attiecībā uz patērētāju netiek piemērots negodīgs noteikums, atturoši iedarbojas uz pārdevējiem vai piegādātājiem saistībā ar šādu noteikumu izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
68.
punkts).
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa precizē, ka valsts tiesību normas, kas tai būtu jāpiemēro, lai noteiktu līguma atzīšanas par spēkā neesošu sekas, liktu tai vienādās daļās starp prasītājiem pamatlietā un X sadalīt zaudējumus, kādi izriet no šīs atzīšanas par spēkā neesošu.
Tomēr šādas sekas, ciktāl ar tām tiktu apšaubīta patērētājiem ar Direktīvu 93/13 piešķirtā aizsardzība pēc līguma atzīšanas par spēkā neesošu, būtu pretrunā šī sprieduma 23.–26. punktā atgādinātajiem mērķiem.
Vispirms – valsts tiesību normu piemērošana saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem neļautu garantēt, ka tiek atjaunota tiesiskā un faktiskā situācija, kādā patērētāji būtu bijuši, ja negodīgā noteikuma nebūtu bijis; tādējādi tiktu apdraudēts Direktīvā 93/13 izvirzītais patērētāju tiesību aizsardzības mērķis.
Turpinot – ja Direktīvā 93/13 turklāt nav garantētās aizsardzības, valsts tiesību normu, kurās ir paredzēta vienāda zaudējumu sadale starp pusēm, piemērošana izslēgtu preventīvo iedarbību, ko attiecībā uz pārdevējiem vai piegādātājiem rada vienkārša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam, jo šīs tiesību normas galu galā būtu labvēlīgas pārdevējiem vai piegādātājiem, ierobežojot to pienākumu atmaksāt summas, kas nepamatoti saņemtas, balstoties uz šiem noteikumiem.
Visbeidzot – šāda interpretācija nav apšaubīta 2019. gada 7. novembra spriedumā Kanyeba u.c. (no
C‑349/18 līdz C‑351/18
,
EU:C:2019:936
), uz ko ir atsaukusies iesniedzējtiesa.
Proti, pietiek atgādināt, ka minētā sprieduma 73. punktā Tiesa ir norādījusi – uz jautājumu par faktu kvalifikāciju saistībā ar tiesībām uz ārpuslīgumisko atbildību attiecas nevis Direktīva 93/13, bet gan valsts tiesības. Taču šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka pamatlieta ietilptu ārpuslīgumiskās atbildības jomā; iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šajā direktīvā garantētā aizsardzība joprojām ir piemērojama līguma, kurā ietverti negodīgi noteikumi, atzīšanas par spēkā neesošu seku iestāšanās stadijā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgts līgums tiek atzīts par spēkā neesošu kāda tā noteikuma negodīguma dēļ, dalībvalstīm valsts tiesībās ir jāreglamentē šīs spēkā neesamības sekas, ievērojot ar šo direktīvu patērētājam piešķirto aizsardzību un it īpaši garantējot, ka tiek atjaunota tiesiskā un faktiskā situācija, kādā tas būtu bijis šī noteikuma neesamības gadījumā.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa pēc savas ierosmes var pārbaudīt tāda patērētāja finansiālo stāvokli, kurš ir lūdzis atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas to saista ar pārdevēju vai piegādātāju, jo tajā ir negodīgs noteikums, bez kura līgums juridiski nevar būt spēkā, un var iebilst pret šī patērētāja prasību, ja šī līguma atzīšana par spēkā neesošu var viņam radīt īpaši nelabvēlīgas sekas.
Pirmkārt, Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka gan Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta formulējums, gan prasības attiecībā uz saimnieciskās darbības tiesisko drošību liecina par labu objektīvai pieejai šīs tiesību normas interpretācijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
56.
punkts).
Turklāt atbilstoši šīs direktīvas 7. panta 1. punktam dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurējošo pārdevēju vai piegādātāju interesēs ir atbilstoši un efektīvi līdzekļi, lai novērstu, ka pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtajos līgumos tiek izmantoti negodīgi noteikumi.
Otrkārt, jāatgādina, ka ar Direktīvu 93/13 ieviestās patērētāja aizsardzības sistēmas pamatā ir ideja, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā attiecībā uz iespēju risināt sarunas par darījuma noslēgšanu un tā rīcībā ir mazāks informācijas daudzums, un tas nozīmē, ka patērētājs piekrīt pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas īstenot savu ietekmi uz to saturu (spriedums, 2017. gada 7. decembris, Banco Santander,
C‑598/15
,
EU:C:2017:945
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šī aizsardzības sistēma nav piemērojama, ja patērētājs pret to iebilst. Patērētājs – pēc tam, kad valsts tiesa to ir informējusi, – var neatsaukties uz noteikuma negodīgumu un nesaistošo raksturu, tādējādi dodot brīvu un nepārprotamu piekrišanu attiecīgajam noteikumam, un šādā veidā novērst līguma atzīšanu par spēkā neesošu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
95.
punkts).
Šajā ziņā, lai patērētājs varētu piekrist brīvi un nepārprotami, valsts tiesai atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām un taisnīguma principam civilprocesā objektīvi un izsmeļoši ir jānorāda tiesiskās sekas, kādas var radīt negodīga noteikuma atcelšana, neatkarīgi no tā, vai patērētājus pārstāv profesionāls pārstāvis (spriedums, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
97.
punkts).
Šāda informācija it īpaši ir vēl jo svarīgāka, ja negodīga noteikuma nepiemērošana var izraisīt līguma atzīšanu par spēkā neesošu kopumā, radot pamatu iespējamām atmaksas prasībām pret prasītāju (spriedums, 2021. gada 29. aprīlis, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
98.
punkts).
Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka, lai novērtētu ietekmi uz patērētāja situāciju, ko rada līguma atzīšana par spēkā neesošu kopumā, noteicošā ir patērētāja šajā ziņā paustā griba (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
,
56.
punkts).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka prasītāji pamatlietā ir lūguši atzīt par spēkā neesošu aizdevuma līgumu, kas viņus saista ar X.
Tāpēc, tā kā iesniedzējtiesa objektīvi un izsmeļoši ir informējusi patērētājus par tiesiskajām sekām, kā arī īpaši nelabvēlīgajām ekonomiskām sekām, kādas viņiem var būt līguma atzīšanai par spēkā neesošu, šī tiesa pēc tam, kad tā ir ņēmusi vērā viņu vēlmi panākt līguma atzīšanu par spēkā neesošu, nevar iebilst pret viņu atteikšanos no aizsardzības, kas tiem piešķirta ar šo direktīvu.
Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 38.–41. punktā minēto judikatūru, Direktīvas 93/13 mērķis aizsargāt patērētāju tiesības neļauj valsts tiesai, ja valsts tiesībās tai šajā ziņā nav atzītas nekādas prerogatīvas, pēc savas ierosmes pārbaudīt tāda patērētāja finansiālo stāvokli, kurš ir lūdzis atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas to saista ar pārdevēju vai piegādātāju, negodīga noteikuma esamības dēļ, lai noteiktu, vai šāda atzīšana par spēkā neesošu var radīt īpaši nelabvēlīgas sekas.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tas, ka valsts tiesa, pirmkārt, ja valsts tiesībās tai šajā ziņā nav atzītas nekādas prerogatīvas, pēc savas ierosmes pārbauda tāda patērētāja finansiālo stāvokli, kurš ir lūdzis atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas to saista ar pārdevēju vai piegādātāju, negodīga noteikuma dēļ, bez kura līgums juridiski nevar būt spēkā, pat tad, ja šī spēkā neesamības atzīšana var radīt īpaši nelabvēlīgas sekas patērētājam, un, otrkārt, atsakās konstatēt minēto spēkā neesamību tad, ja patērētājs to tieši ir lūdzis pēc tam, kad viņš objektīvi un izsmeļoši ir ticis informēts par tiesiskajām sekām, kā arī īpaši nelabvēlīgajām ekonomiskajām sekām, kas viņa gadījumā varētu iestāties.
Par trešo jautājumu
Par pieņemamību
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka valsts tiesa, kad tā ir konstatējusi starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgta līguma noteikuma negodīgumu, var novērst trūkumus, kuri izriet no tajā ietvertā negodīgā noteikuma atcelšanas, piemērojot valsts tiesību normu, kas nav dispozitīva tiesību norma.
Eiropas Komisija pauž šaubas par šī jautājuma pieņemamību, kurš esot hipotētisks. Proti, tā norāda – ja Tiesa nospriestu, ka tad, ja negodīga noteikuma atcelšana būtu pamats līgumu, kas saista pārdevēju vai piegādātāju ar patērētāju, atzīt par spēkā neesošu, valsts tiesai būtu pienākums objektīvi un izsmeļoši informēt šo patērētāju par tiesiskajām un faktiskām sekām, kas izriet no šādas spēkā neesamības atzīšanas, nepastāvot iespējai pēc savas ierosmes pārbaudīt patērētāja, kurš to ir lūdzis, finansiālo stāvokli un iebilst pret viņa vēlmi atcelt līgumu –, ka uz trešo jautājumu nebūtu jāatbild. Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka patērētājs attiecīgajā gadījumā ir devis savu piekrišanu līgumu atzīt par spēkā neesošu pilnībā.
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis nav formulēt konsultatīvu viedokli par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet tas ir vērsts uz vajadzību faktiski iztiesāt lietu, kas saistīta ar Savienības tiesībām (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Confetra u.c.,
C‑259/16 un C‑260/16
,
EU:C:2018:370
,
63.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Jākonstatē – lai gan no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā patērētāji ir devuši piekrišanu līgumu atzīt par spēkā neesošu, šajā lēmumā nav minēts, vai šī piekrišana tika dota pēc tam, kad attiecīgie patērētāji bija objektīvi un izsmeļoši informēti par tiesiskajām sekām, kā arī par īpaši nelabvēlīgajām ekonomiskajām sekām, kādas šāda atcelšana viņiem var radīt.
Šajā ziņā, tā kā iesniedzējtiesa vēl nav lēmusi par prasību atzīt līgumu par spēkā neesošu, it īpaši ņemot vērā jautājumus par tās informācijas apjomu, kas tai jāsniedz patērētājiem, jautājums, vai gadījumā, ja šī atzīšana par spēkā neesošu nevar tikt pasludināta, tā var novērst trūkumus, kas rodas no negodīga noteikuma atcelšanas, piemērojot valsts tiesību normu, kurai nav dispozitīva noteikuma rakstura, nevar tikt uzskatīts par hipotētisku.
Tāpēc trešais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu valsts tiesām ir jānovērš negodīgu noteikumu piemērošana, lai tie neradītu saistošas sekas patērētājam, ja vien patērētājs pret to neiebilst. Tomēr līgumam principā ir jāturpina būt spēkā bez jebkādiem citiem grozījumiem, izņemot negodīgu noteikumu atcelšanu, ciktāl saskaņā ar valsts tiesību normām šāda līguma spēkā esamības saglabāšana ir juridiski iespējama (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpēc, ja valsts tiesa konstatē negodīga noteikuma spēkā neesamību līgumā, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, šī tiesa nevar papildināt līgumu, pārskatot šā noteikuma saturu (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Proti, Tiesa ir atzinusi – ja valsts tiesa varētu pārskatīt šādā līgumā ietvertu negodīgu noteikumu saturu, šāda iespēja varētu apdraudēt Direktīvas 93/13 7. pantā paredzētā mērķa īstenošanu ilgtermiņā. Šādas tiesības varētu izslēgt preventīvo iedarbību, ko attiecībā uz pārdevējiem vai piegādātājiem rada vienkārša un tieša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam, jo viņiem saglabātos vilinājums izmantot šādus noteikumus, apzinoties, ka, pat ja tie tiktu atzīti par spēkā neesošiem, līgumu vajadzības gadījumā tomēr varēs koriģēt valsts tiesa, tādējādi garantējot šo pārdevēju vai piegādātāju interešu ievērošanu (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Savukārt situācijā, kad starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgts līgums nevar turpināt būt spēkā pēc negodīga noteikuma atcelšanas, Tiesa ir atzinusi, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts pieļauj, ka valsts tiesa atbilstoši līgumtiesību principiem atceļ negodīgu noteikumu, aizstājot to ar dispozitīvu valsts tiesību normu tādās situācijās, kurās negodīga noteikuma atzīšana par spēkā neesošu uzliktu tiesai pienākumu atcelt līgumu kopumā, tādējādi patērētājam radot īpaši nelabvēlīgas sekas, un pēdējais minētais tiktu sodīts (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesa ir arī nospriedusi, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam pretrunā ir tas, ka līguma trūkumi, kurus radījusi tajā ietverto negodīgo noteikumu atcelšana, tiek novērsti, pamatojoties tikai uz vispārīgām valsts tiesību normām – ko likumdevējs nav īpaši izvērtējis, lai noteiktu līdzsvaru starp visām līguma pušu tiesībām un visiem viņu pienākumiem, un uz ko šā iemesla dēļ neattiecas negodīguma neesamības prezumpcija – kurās paredzēts, ka šajā tiesību aktā izteiktās sekas tiek papildinātas tostarp ar sekām, kādas izriet no taisnīguma principa vai paražām, kas nav ne dispozitīvas tiesību normas, ne normas, kuras ir piemērojamas līguma pušu vienošanās gadījumā (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka valsts tiesību normas, kuras tā paredz piemērot, nav dispozitīvas tiesību normas iepriekš minētās Tiesas judikatūras izpratnē. Ņemot vērā apstākli, ka attiecīgais aizdevuma līgums pamatlietā nevar turpināt būt spēkā bez atceltajiem noteikumiem, ka nav dispozitīvu valsts tiesību normu un ka līguma atzīšana par spēkā neesošu būtu īpaši nelabvēlīga patērētājiem, šai tiesai rodas jautājums, kuram no Direktīvas 93/13 mērķiem tai ir jādod priekšroka: mērķim par patērētāju tiesību aizsardzību pret īpaši nelabvēlīgām sekām, ko rada līguma atzīšana par spēkā neesošu, vai mērķim atturēt pārdevējus vai piegādātājus no negodīgu noteikumu izmantošanas.
Šajā ziņā Tiesa, saskaroties ar šo pašu jautājumu, jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 93/13 mērķis nav ieteikt vienotus risinājumus attiecībā uz sekām, kas izriet no līguma noteikuma negodīguma konstatējuma. Tādējādi, tā kā atbilstoši Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam negodīgi noteikumi nevar būt saistoši patērētājiem, šos mērķus – atkarībā no attiecīgā gadījuma un atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam – varēja sasniegt, attiecīgo negodīgo noteikumu vienkārši nepiemērojot patērētājam vai – ja līgums nebūtu varējis turpināt būt spēkā bez šā noteikuma – to aizstājot ar dispozitīvām valsts tiesību normām (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
39.
punkts).
Tomēr tā paša sprieduma 40. punktā tā atgādināja, ka līguma noteikuma negodīguma konstatēšanas sekas nav izsmeļošas.
Tādējādi, ja valsts tiesa uzskata, ka attiecīgais aizdevuma līgums atbilstoši līgumtiesībām nevar juridiski turpināt būt spēkā pēc attiecīgo negodīgo noteikumu atcelšanas, un ja nav nevienas dispozitīvas valsts tiesību normas vai normas, kura ir piemērojama līguma pušu vienošanās gadījumā un ar kuru minētie noteikumi var tikt aizstāti, ir jāuzskata, ka – ja patērētājs nav paudis vēlmi atstāt spēkā negodīgos noteikumus vai ja līguma atcelšana šim patērētājam radītu īpaši nelabvēlīgas sekas – atbilstoši Direktīvai 93/13 nodrošināmais patērētāja augstais aizsardzības līmenis prasa, lai reāla līdzsvara starp līguma pušu savstarpējām tiesībām un pienākumiem atjaunošanai valsts tiesa, ņemot vērā iekšējās tiesības kopumā, veiktu visus pasākumus, kādi nepieciešami, lai aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgām sekām, kuras varētu radīt attiecīgā aizdevuma līguma atcelšana, it īpaši pārdevēja vai piegādātāja attiecībā pret patērētāju pastāvošā prasījuma tūlītējās izpildāmības dēļ (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
41.
punkts).
Šajos apstākļos nekas tostarp neliedz valsts tiesai aicināt puses vest sarunas, lai noteiktu procentu likmes aprēķināšanas kārtību, ar nosacījumu, ka tā nosaka šo sarunu ietvaru un ka to mērķis ir starp līguma pušu tiesībām un pienākumiem izveidot reālu līdzsvaru, it īpaši, ņemot vērā Direktīvas 93/13 pamatā esošo patērētāju aizsardzības mērķi (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
42.
punkts).
Proti, kā Tiesa jau ir atgādinājusi, šai tiesai – cik vien iespējams – savas iekšējās tiesības ir jāpiemēro tādējādi, ka tiek ņemtas vērā visas sekas, kas atbilstoši valsts tiesībām izriet no attiecīgā noteikuma negodīguma konstatācijas, lai sasniegtu šīs direktīvas 6. panta 1. punktā noteikto rezultātu, proti, ka negodīgais noteikums patērētājam nav saistošs. Tas pats attiecas uz gadījumu, ja pēc noteikuma negodīguma konstatēšanas ir jānosaka no šā konstatējuma izrietošās sekas, lai atbilstoši šīs direktīvas mērķim nodrošinātu patērētāju augstu aizsardzības līmeni (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
43.
punkts).
Tomēr tiesas pilnvaras nevar pārsniegt to, kas noteikti ir nepieciešams, lai atjaunotu līgumisko līdzsvaru starp līguma pusēm un tādējādi aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgām sekām, kuras varētu izraisīt attiecīgā aizdevuma līguma atcelšana. Proti, ja tiesai būtu atļauts brīvi grozīt vai mainīt negodīgo noteikumu saturu, šādas pilnvaras varētu apdraudēt visus šā sprieduma 24.–26. punktā minētos mērķus (spriedums, 2020. gada 25. novembris, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
44.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka valsts tiesa – konstatējusi starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgta līguma noteikuma negodīgumu – var novērst trūkumus, kuri izriet no tajā ietvertā negodīgā noteikuma atcelšanas, piemērojot valsts tiesību normu, kas nav dispozitīva tiesību norma. Tomēr, ņemot vērā valsts tiesības kopumā, tai ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgajām sekām, kādas viņam varētu rasties līguma atzīšanas par spēkā neesošu dēļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tad,
ja starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgts līgums tiek atzīts par spēkā neesošu kāda tā noteikuma negodīguma dēļ, dalībvalstīm valsts tiesībās ir jāreglamentē šīs spēkā neesamības sekas, ievērojot ar šo direktīvu patērētājam piešķirto aizsardzību un it īpaši garantējot, ka tiek atjaunota tiesiskā un faktiskā situācija, kādā tas būtu bijis šī noteikuma neesamības gadījumā.

2)
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir pretrunā tas, ka valsts tiesa, pirmkārt, ja valsts tiesībās tai šajā ziņā nav atzītas nekādas prerogatīvas, pēc savas ierosmes pārbauda tāda patērētāja finansiālo stāvokli, kurš ir lūdzis atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas to saista ar pārdevēju vai piegādātāju, negodīga noteikuma dēļ, bez kura līgums juridiski nevar turpināt būt spēkā, pat tad, ja šī spēkā neesamības atzīšana var radīt īpaši nelabvēlīgas sekas patērētājam, un, otrkārt, atsakās konstatēt minēto spēkā neesamību tad, ja patērētājs to tieši ir lūdzis pēc tam, kad viņš objektīvi un izsmeļoši ir ticis informēts par tiesiskajām sekām, kā arī īpaši nelabvēlīgajām ekonomiskajām sekām, kādas viņa gadījumā varētu iestāties.

3)
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tas, ka valsts tiesa – konstatējusi starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgta līguma noteikuma negodīgumu – var novērst trūkumus, kuri izriet no tajā ietvertā negodīgā noteikuma atcelšanas, piemērojot valsts tiesību normu, kas nav dispozitīva tiesību norma. Tomēr, ņemot vērā valsts tiesības kopumā, tai ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu patērētāju no īpaši nelabvēlīgajām sekām, kādas viņam varētu rasties līguma atzīšanas par spēkā neesošu dēļ.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.