CELEX: 62019CJ0572
Kasační opravný prostředek
Státní podpory
Sedmý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace
Doporučení 2003/361/ES
Rozhodnutí panelu Evropské komise pro potvrzování, které se týká kvalifikace mikropodniků, malých a středních podniků (MSP)
Rozhodnutí 2012/838/EU, Euratom
Příloha
Oddíly 1.2.6 a 1.2.7
Návrh na přezkum
Nařízení (ES) č. 58/2003
Článek 22
Nepodání správní stížnosti
Vztah mezi návrhem na přezkum a správní stížností
Odepření statusu MSP navzdory formálnímu splnění kritérií stanovených v doporučení 2003/361
Právní jistota
Legitimní očekávání
Znevýhodnění, kterým jsou MSP obvykle vystaveny
Neexistence

Kasačním opravným prostředkem se European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 22. května 2019, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑604/15
, dále jen napadený rozsudek,
EU:T:2019:348
), kterým Tribunál zamítl její žalobu znějící na zrušení rozhodnutí ze dne 18. srpna 2015 (dále jen „sporné rozhodnutí“), které přijal panel pro potvrzování stanovený v oddíle 1.2.7 přílohy rozhodnutí Komise 2012/838/EU, Euratom ze dne 18. prosince 2012, kterým se přijímají pravidla zajišťující konzistentní ověřování existence a právního statusu, jakož i provozní a finanční způsobilosti účastníků nepřímých akcí podporovaných prostřednictvím grantu v rámci sedmého rámcového programu Evropského společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace a sedmého rámcového programu Evropského společenství pro atomovou energii v oblasti jaderného výzkumu a odborné přípravy (
Úř. věst. 2012, L 359, s. 45
) (dále jen „panel pro potvrzování“), v rozsahu, v němž tento panel pro potvrzování dospěl k závěru, že navrhovatelku nelze kvalifikovat jako mikropodnik ani malý nebo střední podnik (MSP) ve smyslu doporučení Komise 2003/361/ES ze dne 6. května 2003 o definici mikropodniků, malých a středních podniků (
Úř. věst. 2003, L 124, p. 36
) (dále jen „doporučení o MSP“).
Právní rámec
Nařízení (ES) č. 58/2003
Článek 22 nařízení Rady (ES) č. 58/2003 ze dne 19. prosince 2002, kterým se stanoví statut výkonných agentur pověřených některými úkoly správy programů Společenství (
Úř. věst. 2003, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 01/04, s. 235), nadepsaný „Platnost právních úkonů“, zní:
„1.   Každý úkon výkonné agentury, který poškozuje třetí osobu, může být napaden u [Evropské k]omise kteroukoli osobou dotčenou přímo nebo individuálně, anebo členským státem stížností k přezkoumání jeho legality.
Správní stížnost se podává Komisi ve lhůtě jednoho měsíce ode dne, kdy se dotčená osoba nebo dotčený členský stát dozvědí o napadeném úkonu.
Po vyslechnutí argumentů dotčené osoby nebo dotčeného členského státu a argumentů výkonné agentury rozhodne Komise o správní stížnosti ve lhůtě dvou měsíců ode dne podání stížnosti. Aniž je dotčena povinnost Komise písemně odpovědět a uvést odůvodnění svého rozhodnutí, neodpoví-li Komise ve stanovené lhůtě, považuje se stížnost za zamítnutou.
2.   Komise může i bez návrhu přezkoumat jakýkoli úkon výkonné agentury. Komise rozhodne ve lhůtě dvou měsíců ode dne zahájení přezkoumání po vyslechnutí argumentů agentury.
3.   Pokud se Komise podle odstavců 1 nebo 2 zabývá určitým úkonem, může pozastavit jeho provádění nebo nařídit předběžná opatření. Ve svém konečném rozhodnutí může Komise potvrdit oprávněnost úkonu výkonné agentury nebo rozhodnout, že agentura musí úkon zcela nebo zčásti změnit.
4.   Výkonné agentury musí učinit nezbytná opatření v přiměřené lhůtě pro dosažení souladu s rozhodnutím Komise.
5.   Proti výslovnému nebo konkludentnímu rozhodnutí Komise o [správní] stížnosti lze podat žalobu k Soudnímu dvoru [Evropské unie] podle článku [263 SFEU].“
Doporučení o MSP
Body 9 a 12 odůvodnění doporučení o MSP uvádí:
„(9)
S cílem lépe pochopit skutečné hospodářské postavení malých a středních podniků a vyloučit z této kategorie skupiny podniků, jejichž hospodářská moc může překračovat moc skutečných malých a středních podniků, by se mělo rozlišovat mezi různými druhy podniků podle toho, zda jsou nezávislé, zda mají holdingy, které nejsou v řídícím postavení (partnerské podniky), nebo zda jsou propojeny s jinými podniky. Míra účasti ve výši 25 %, pod níž je podnik považován za nezávislý, uvedená v [doporučení Komise 96/280/ES ze dne 3. dubna 1996 o definici malých a středních podniků (
Úř. věst. 1996, L 107, s. 4
)], se zachovává.
[…]
(12)
S cílem zajistit, aby pouze podnikům, které to skutečně potřebují, byly poskytovány výhody plynoucí pro MSP z různých předpisů nebo opatření, je rovněž žádoucí zohlednit případně vztahy, které mohou existovat mezi podniky prostřednictvím fyzických osob. Aby se zkoumání těchto situací omezilo na striktní minimum, je třeba zohlednění těchto vztahů omezit na společnosti působící na stejném relevantním trhu nebo na sousedních trzích, a to případně s odkazem na definici ‚relevantního trhu‘ poskytnutou Komisí ve sdělení Komise o vymezení relevantního trhu pro účely práva [Unie] v oblasti hospodářské soutěže [(
Úř. věst. 1997, C 372, s. 5
)].“ (
neoficiální překlad
)
Článek 1 odst. 1 tohoto doporučení uvádí:
„Toto doporučení se týká definice [MSP] používané v politikách [Unie] uplatňovaných v rámci [Evropské unie] a Evropského hospodářského prostoru [(EHP)].“ (
neoficiální překlad
)
Článek 1 přílohy uvedeného doporučení, nadepsaný „Podniky“, stanoví:
„Podnikem se rozumí každý subjekt vykonávající hospodářskou činnost bez ohledu na jeho právní formu. K těmto subjektům patří zejména osoby samostatně výdělečně činné a rodinné podniky vykonávající řemeslné či jiné činnosti a obchodní společnosti nebo sdružení, která běžně vykonávají hospodářskou činnost.“ (
neoficiální překlad
)
Článek 2 přílohy téhož doporučení, nadepsaný „Počet zaměstnanců a finanční prahy vymezující kategorie podniků“, v odstavci 1 uvádí:
„Kategorie [MSP] je složena z podniků, které zaměstnávají méně než 250 osob a jejichž roční obrat nepřesahuje 50 milionů eur nebo jejichž bilanční suma roční rozvahy nepřesahuje 43 miliony eur.“ (
neoficiální překlad
)
Článek 3 přílohy doporučení o MSP, nadepsaný „Druhy podniků, které jsou brány v potaz při výpočtu počtu zaměstnanců a finančních hodnot“, zní:
„1.   ‚Nezávislé podniky‘ jsou všechny podniky, které nejsou zařazeny mezi partnerské podniky ve smyslu odstavce 2 ani mezi propojené podniky ve smyslu odstavce 3.
2.   ‚Partnerské podniky‘ jsou všechny podniky, které nejsou zařazeny mezi propojené podniky ve smyslu odstavce 3 a mezi kterými existuje následující vztah: podnik (mateřský podnik), který sám nebo společně s jedním či více propojenými podniky ve smyslu odstavce 3 vlastní 25 % nebo více procent základního kapitálu nebo hlasovacích práv jiného podniku (dceřiný podnik).
[…]
3.   ‚Propojené podniky‘ jsou podniky, mezi nimiž existuje některý z následujících vztahů:
a)
podnik vlastní většinu hlasovacích práv akcionářů nebo společníků v jiném podniku;
b)
podnik má právo jmenovat nebo odvolávat většinu členů správního, řídícího nebo dozorčího orgánu jiného podniku;
c)
podnik má právo uplatňovat rozhodující vliv v jiném podniku podle smlouvy uzavřené s daným podnikem nebo dle ustanovení v zakladatelské listině, zakladatelské či společenské smlouvě nebo ve stanovách tohoto podniku;
d)
podnik, který je akcionářem nebo společníkem jiného podniku, ovládá sám v souladu s dohodou uzavřenou s jinými akcionáři nebo společníky daného podniku většinu hlasovacích práv náležejících akcionářům nebo společníkům v daném podniku.
[…]“ (
neoficiální překlad
)
Rozhodnutí 2012/838
Oddíl 1.2.6 přílohy rozhodnutí 2012/838, nadepsaný „Správní přezkum potvrzení“, uvádí:
„1.
Před případnou žádostí o přezkum musí žadatel požádat o osvědčení výsledku potvrzení.
2.
Žádosti o přezkum potvrzení může jmenovaný zástupce dotčeného právního subjektu zaslat písemně přímo příslušnému útvaru pro potvrzování, aniž by se vyžadovaly další formality.
Žádosti o přezkum podané stranou, které se potvrzení netýká, budou zamítnuty.
3.
Útvary pro potvrzování potvrdí přijetí žádosti o přezkum. Tyto útvary dotyčnou stranu náležitě informují o příslušném rozhodnutí. V případě zamítnutí žádosti je toto třeba zdůvodnit.
Žádost o přezkum potvrzení nepozastavuje platnost potvrzení, které je nadále platné, dokud nedojde k jeho změně [zneplatnění]. Tímto procesem správního přezkumu není dotčeno právo žadatele na odvolání u [obrátit se na] [E]vropského veřejného ochránce práv nebo Soudního dvora [Soudní dvůr] Evropské unie.“
K tomuto oddílu 1.2.6 je připojena poznámka pod čarou, která uvádí:
„Akty výkonné agentury lze postoupit Komisi za účelem přezkumu jejich legality podle článku 22 nařízení [č. 58/2003].“
Oddíl 1.2.7 přílohy tohoto rozhodnutí, nadepsaný „Panel pro potvrzování“, uvádí:
„[Generální ředitelství (GŘ)] a výkonné agentury [Komise] provádějící [sedmý rámcový program Evropského společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007‑2013)] zřídí za účelem koordinace meziútvarový panel ([…] [nazvaný] ‚panel pro potvrzování‘) a jmenují své zástupce v tomto panelu. Útvary pro potvrzování jsou účastníky panelu pro potvrzování bez hlasovacích práv a zajišťují sekretariát panelu pod dohledem předsedy panelu. Komise stanoví jednací řád pro postupy koordinace, včetně rejstříku společných postupů.
Jestliže žadatel podá příslušným útvarům pro potvrzování žádost o přezkum v souladu s oddílem 1.2.7, postoupí tyto útvary žádost panelu pro potvrzování. Panel pro potvrzování postoupené případy potvrzení právního subjektu přezkoumá a vydá rozhodnutí. Panel pro potvrzování není oprávněn zabývat se případy, jež souvisí s ověřováním finanční způsobilosti.“
Skutečnosti předcházející sporu
Skutečnosti předcházející sporu jsou uvedeny v bodech 1 až 10 napadeného rozsudku a pro potřeby tohoto řízení je lze shrnout následujícím způsobem.
Navrhovatelka je družstevní společností s ručením omezeným, která byla v roce 1991 založena podle belgického práva. Poskytuje víceoborovou platformu pro soukromoprávní i veřejnoprávní subjekty v odvětví inteligentních dopravních systémů a služeb. Předmětem jejího podnikání je podle jejích stanov podpora, propagace a asistence při koordinaci zavádění pokročilé dopravní telematiky do dopravní infrastruktury v Evropě.
Od 31. prosince 2006 bylo na navrhovatelku nahlíženo tak, že má status MSP ve smyslu doporučení o MSP. Na základě tohoto statusu mohla být po několik let příjemcem dalších dotací od Unie, zejména v rámci sedmého rámcového programu Evropského společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007 až 2013).
V prosinci 2013 Výkonná agentura pro výzkum (dále jen „REA“), jakožto útvar pro potvrzování statusu MSP účastníků stávajících výzkumných programů, v rámci přezkumu statusu MSP účastníků těchto programů požádala navrhovatelku o informace umožňující prokázat, že navrhovatelka může i nadále využívat tento status. Po výměně e-mailů REA dne 27. ledna 2014 rozhodla, že na navrhovatelku již nelze nahlížet tak, že má status MSP ve smyslu doporučení o MSP (dále jen „rozhodnutí o odepření statusu MSP“).
Navrhovatelka v e-mailu ze dne 7. února 2014 zpochybnila stanovisko REA a připojila dvě právní stanoviska vypracovaná jejími advokáty.
E-mailem ze dne 24. února 2014 REA informovala navrhovatelku, že může k panelu pro potvrzování podat žádost o přezkum rozhodnutí o odepření statusu MSP podle oddílů 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838.
V e-mailu ze dne 25. února 2014 navrhovatelka požádala REA, aby panel pro potvrzování toto rozhodnutí přezkoumal.
Dne 15. dubna 2014 REA informovala navrhovatelku o rozhodnutí panelu pro potvrzování, kterým potvrdil rozhodnutí o odepření statusu MSP (dále jen „první zamítavé rozhodnutí“).
Dne 23. června 2014 podala navrhovatelka proti prvnímu zamítavému rozhodnutí k Tribunálu žalobu, která byla zapsána do rejstříku pod číslem T‑499/14. Tato žaloba směřovala proti Komisi i proti panelu pro potvrzování.
Dne 18. listopadu 2014 REA informovala navrhovatelku, že panel pro potvrzování rozhodl o zpětvzetí prvního zamítavého rozhodnutí, dokud nebude přijato nové rozhodnutí. Toto zpětvzetí rozhodnutí bylo odůvodněno tím, že v prvním zamítavém rozhodnutí panel pro potvrzování výslovně neodpověděl na argumenty, které navrhovatelka uvedla v e-mailu ze dne 7. února 2014. V návaznosti na uvedené zpětvzetí měl Tribunál za to, že se žaloba podaná ve věci T‑499/14 stala bezpředmětnou, a usnesením ze dne 30. dubna 2015, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑499/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:285
), rozhodl, že již není důvodné o této žalobě rozhodnout.
Dne 18. srpna 2015 panel pro potvrzování přijal sporné rozhodnutí, v němž na základě argumentace, která byla pozměněna oproti argumentaci přijaté v prvním zamítavém rozhodnutí, dospěl k závěru, že navrhovatelka již nemůže mít status MSP.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 27. října 2015 podala navrhovatelka žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí.
Napadeným rozsudkem Tribunál tuto žalobu zamítl.
Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení
Navrhovatelka v kasačním opravném prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek,
–
zrušil sporné rozhodnutí a potvrdil její status MSP a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 19. listopadu 2019 bylo povoleno vedlejší účastenství České republiky na podporu návrhových žádání navrhovatelky.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje tři důvody, z nichž první vychází z nesprávného výkladu oddílů 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 a článku 22 nařízení č. 58/2003, druhý vychází z porušení doporučení o MSP a základních zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání a třetí vychází ze zjevně nesprávného posouzení týkajícího se jejího statusu MSP.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení zejména v bodech 28 až 42, 50 a 68 až 77 napadeného rozsudku, když dospěl k závěru, že oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 na jedné straně a článek 22 nařízení 58/2003 na straně druhé stanoví odlišné opravné prostředky. Na rozdíl od toho, jak Tribunál rozhodl v bodech 28 až 31 uvedeného rozsudku, se tato ustanovení podle jejího názoru týkají jednoho a téhož řízení. Zejména oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 upřesňují, jak musí být žádosti o přezkum uvedené v článku 22 nařízení č. 58/2003 zaslány Komisi.
Na prvním místě oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 podle navrhovatelky výslovně odkazují na článek 22 nařízení č. 58/2003. Poznámka pod čarou č. 24 k oddílu 1.2.6 odst. 2 přílohy rozhodnutí 2012/838 upřesňuje, že přezkumem, kterého se týká tento bod, je přezkum uvedený v článku 22 nařízení č. 58/2003. Tato poznámka pod čarou vytváří spojitost mezi článkem 22 tohoto nařízení, které má vyšší právní sílu, a prováděcími ustanoveními k tomuto nařízení, a sice oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838, která mají nižší právní sílu.
Na druhém místě je navrhovatelka toho názoru, že i když oddíl 1.2.6 odst. 3 přílohy rozhodnutí 2012/838 upřesňuje, že tímto procesem správního přezkumu není dotčeno právo žadatele obrátit se na Veřejného ochránce práv nebo Soudní dvůr Evropské unie, neuvádí, že jím není dotčeno řízení o přezkumu uvedené v článku 22 nařízení č. 58/2003.
Na třetím místě byla Komise podle navrhovatelky sama toho názoru, že se oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 a článek 22 nařízení č. 58/2003 týkají jednoho a téhož řízení o přezkumu. REA totiž v e-mailu ze dne 24. února 2014 uvedla, že žádost o přezkum musí být podána v souladu s oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838. REA vůbec nezmínila článek 22 nařízení č. 58/2003, což měla učinit, a zajisté by učinila, kdyby se řízení o přezkumu uvedené v článku 22 nařízení č. 58/2003 lišilo od řízení o přezkumu uvedeného v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838.
Podle navrhovatelky totiž existuje obecná zásada unijního správního práva procesního, podle které musí být v rozhodnutích orgánů a jiných správních orgánů Unie, která zasahují do práv nebo zájmů soukromé osoby, jasně uvedeny možné opravné prostředky a podmínky jejich uplatnění. Tento požadavek je rovněž výslovně stanoven mimo jiné v čl. 133 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2018/1046 ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie, mění nařízení (EU) č. 1296/2013, (EU) č. 1301/2013, (EU) č. 1303/2013, (EU) č. 1304/2013, (EU) č. 1309/2013, (EU) č. 1316/2013, (EU) č. 223/2014 a (EU) č. 283/2014 a rozhodnutí č. 541/2014/EU a zrušuje nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 (
Úř. věst. 2018, L 193, s. 1
). Toto nařízení představuje současný právní základ regulačních požadavků, na nichž je založeno rozhodnutí 2012/838.
Na čtvrtém místě navrhovatelka uvádí, že panel pro potvrzování, a tudíž i Komise při použití oddílů 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 v praxi dodržely dvouměsíční lhůtu stanovenou v čl. 22 odst. 1 třetím pododstavci nařízení č. 58/2003. Panel pro potvrzování totiž vydal první zamítavé rozhodnutí do dvou měsíců ode dne, kdy navrhovatelka formálně požádala REA, aby mu zaslala její spis.
Komise kromě toho nevznesla žádnou námitku ohledně skutečnosti, že zaprvé navrhovatelka v žalobě podané ve věci, v níž bylo vydáno usnesení ze dne 30. dubna 2015, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑499/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:285
), výslovně identifikovala článek 22 nařízení č. 58/2003 jako jeden z právních základů této žaloby a že se zadruhé navrhovatelka ve značné míře opírala o tento článek 22 v dopise zaslaném Tribunálu dne 5. ledna 2015.
Na pátém místě, i když článek 22 nařízení č. 58/2003 uvádí, že Komise rozhodne o správní stížnosti ve lhůtě dvou měsíců ode dne podání stížnosti, že neodpoví-li Komise ve stanovené lhůtě, považuje se tato správní stížnost za zamítnutou, a že proti výslovnému nebo konkludentnímu rozhodnutí Komise o uvedené správní stížnosti lze podat žalobu k Soudnímu dvoru Evropské unie podle článku 263 SFEU, oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 neuvádí žádnou lhůtu pro přijetí rozhodnutí panelem pro potvrzování, a tudíž Komisí, a nestanoví žádné pravidlo týkající se případu, kdy panel pro potvrzování, a tudíž Komise, nepřijme rozhodnutí. Článek 22 nařízení č. 58/2003 se tak podle navrhovatelky nutně uplatní v rámci postupu stanoveného v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838. V opačném případě si navrhovatelka klade otázku, jak by byl dotyčný schopen určit počátek běhu lhůty k podání žaloby proti implicitnímu zamítavému rozhodnutí.
Na šestém místě, na rozdíl od toho, jak Tribunál rozhodl v napadeném rozsudku, neexistuje rozdíl mezi opravným prostředkem stanoveným v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 a opravným prostředkem uvedeným v článku 22 nařízení č. 58/2003 stran řízení o těchto opravných prostředcích a povahy těchto opravných prostředků.
Zaprvé je přezkum prováděn jedním a týmž subjektem, tedy Komisí. To jasně vyplývá ze znění článku 22 nařízení č. 58/2003. Stejně tak oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 uvádí, že přezkum je prováděn panelem pro potvrzování, tedy „meziútvarovým panelem“ pro účely koordinace GŘ a výkonných agentur uvedeného orgánu provádějících sedmý rámcový program Evropského společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007 až 2013).
Tribunál mimoto rozhodl, že panel pro potvrzování a Komise musí být považovány za jeden a tentýž subjekt, což nemohl uvedený soud v napadeném rozsudku opomenout, jinak by porušil zásadu
res judicata
. Žaloba navrhovatelky podaná ve věci, v níž bylo vydáno usnesení ze dne 30. dubna 2015, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑499/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:285
), totiž směřovala proti Komisi i proti panelu pro potvrzování. Faxem ze dne 4. září 2014 soudní kancelář Tribunálu informovala navrhovatelku, že sedmý senát Tribunálu rozhodl, že Komise musí být považována za jedinou žalovanou stranu.
Skutečnost, že panel pro potvrzování a Komise musí být považovány za jeden a tentýž subjekt, je podle navrhovatelky rovněž potvrzena v oddíle 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838, který upřesňuje, že tento orgán musí přijmout jednací řád upřesňující fungování panelu pro potvrzování. Navrhovatelka tak tím, že požádala panel pro potvrzování o provedení přezkumu, ve skutečnosti podala opravný prostředek ke Komisi.
Zadruhé je žádost o přezkum podána prostřednictvím žádosti zaslané příslušnému útvaru pro potvrzování. Z četné korespondence mezi REA a navrhovatelkou vyplývá, že příslušný útvar pro potvrzování, v projednávané věci REA, jednal pouze jako zprostředkovatel, který Komisi předal žádost navrhovatelky o přezkum.
Zatřetí přezkum legality se podle navrhovatelky týká aktů výkonných agentur, jako je v projednávané věci REA, což Komise nezpochybnila ani to nebylo zkoumáno v napadeném rozsudku.
Začtvrté je cílem přezkumu umožnit Komisi vykonávat dohled a zaručit homogenitu výkladu; tento cíl nebyl tímto orgánem zpochybněn ani přezkoumán v napadeném rozsudku.
Zapáté navrhovatelce byla poskytnuta možnost předložit vyjádření. V souladu se zněním článku 22 nařízení č. 58/2003 navrhovatelka vždy tvrdila, že musí být vyslechnuta Komisí. V oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 není jasně uvedeno, že navrhovatel musí mít možnost předložit vyjádření. Podle navrhovatelky je to nicméně logické, jelikož není nutné výslovně stanovit to, co je již stanoveno v článku 22 nařízení č. 58/2003. Každopádně Tribunál sám v bodě 52 napadeného rozsudku potvrdil, že navrhovatelce musí být umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko před přijetím sporného rozhodnutí bez ohledu na skutečnost, že takové právo není výslovně stanoveno v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838.
Zašesté z oddílu 1.2.6 přílohy rozhodnutí 2012/838 a z článku 22 nařízení č. 58/2003 vyplývá, že přezkum má správní povahu a spočívá v úplném přezkumu podstaty napadeného aktu.
Tribunál v bodě 30 napadeného rozsudku sám uvedl, že přezkum prováděný na základě oddílů 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 se týká úplného přezkumu rozhodnutí po právní i skutkové stránce. Nicméně na rozdíl od toho, jak Tribunál rozhodl v bodech 30 a 37 uvedeného rozsudku, jakož i implicitně v jeho bodě 41, tomu tak musí nutně být i v rámci použití článku 22 nařízení č. 58/2003. Za účelem dohledu nad činnostmi výkonných agentur, jakož i zajištění homogenity výkladu a vyslechnutí argumentů navrhovatele musí být Komise již z podstaty věci schopna přezkoumat podstatu napadeného aktu.
Zasedmé žádost o přezkum musí být podána ve lhůtě jednoho měsíce ode dne, kdy se dotyčný o napadeném aktu dozvěděl. To vyplývá ze znění článku 22 nařízení č. 58/2003. Vzhledem k tomu, že tato norma vyšší právní síly stanoví lhůtu, není nutné tuto lhůtu připomínat v jejích zvláštních prováděcích ustanoveních, tedy v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838.
Sporné rozhodnutí, které bylo vydáno po uplynutí lhůty dvou měsíců ode dne podání správní stížnosti uvedené v článku 22 nařízení č. 58/2003, musí být proto považováno za od počátku neplatné a status MSP přiznaný navrhovatelce musí být potvrzen. Vzhledem k tomu, že první zamítavé rozhodnutí bylo přijato ve stanovené lhůtě dvou měsíců, nelze tvrdit, což Tribunál potvrdil v usnesení ze dne 30. dubna 2015, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑499/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:285
), že existuje implicitní zamítavé rozhodnutí podle čl. 22 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 58/2003.
Komise tvrdí, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako irelevantní a v každém případě jako neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Je třeba poznamenat, že i za předpokladu, že – jak tvrdí navrhovatelka – jsou v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 upřesněny podmínky, za jakých musí být žádosti o přezkum uvedené v článku 22 nařízení č. 58/2003 zaslány Komisi, takže všechna tato ustanovení se týkají jednoho a téhož řízení upraveného mimo jiné tímto článkem 22, nic to nemění na tom, že posledně uvedené ustanovení ve svém odst. 1 třetím pododstavci upřesňuje, že „[a]niž je dotčena povinnost Komise písemně odpovědět a uvést odůvodnění svého rozhodnutí, neodpoví-li Komise ve stanovené lhůtě, považuje se stížnost za zamítnutou“.
Z toho plyne, že normotvůrce nevyloučil, že se Komise může po uplynutí lhůty dvou měsíců stanovené v uvedeném článku 22 omezit na implicitní zamítnutí správní stížnosti. V důsledku toho, a aniž je třeba v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku zkoumat, jaké požadavky týkající se dodržování práva na řádnou správu musí Komise při využití této možnosti dodržovat, je třeba odmítnout argument navrhovatelky, že sporné rozhodnutí musí být zrušeno již proto, že bylo vydáno po uplynutí této lhůty dvou měsíců.
Navrhovatelka v tomto ohledu tvrdí, že přijetí prvního zamítavého rozhodnutí brání tomu, aby byly v projednávané věci použity úvahy uvedené v bodech 49 a 50 tohoto rozsudku. Podle jejího názoru z usnesení ze dne 30. dubna 2015, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑499/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:285
), vyplývá, že skutečnost, že první zamítavé rozhodnutí bylo přijato ve stanovené lhůtě dvou měsíců, vylučuje, aby bylo možné mít za to, že existuje implicitní zamítavé rozhodnutí podle čl. 22 odst. 1 nařízení č. 58/2003.
Avšak na rozdíl od toho, co navrhovatelka patrně naznačuje argumentací v tomto ohledu, rozhodnutí Tribunálu nevydat rozhodnutí ve věci samé, které učinil v usnesení ze dne 30. dubna 2015, Ertico – ITS Europe v. Komise (
T‑499/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:285
), je založeno – jak vyplývá zejména z bodů 7 a 11 tohoto usnesení – na zpětvzetí prvního zamítavého rozhodnutí, neboť proti tomuto zamítavému rozhodnutí byla podána žaloba na neplatnost, která vedla k vydání uvedeného usnesení. Toto nevydání rozhodnutí ve věci samé ani odůvodnění uvedené Tribunálem na jeho podporu mimoto nevylučují, že toto zpětvzetí mělo za následek neposkytnutí odpovědi Komisí ve stanovené lhůtě.
Ostatně právo Komise vzít zpět první zamítavé rozhodnutí není jako takové v rámci tohoto kasačního opravného prostředku nijak zpochybněno.
Z toho plyne, že s ohledem na zpětvzetí prvního zamítavého rozhodnutí a i za předpokladu, že by článek 22 nařízení č. 58/2003 byl použitelný na řízení o přezkumu zahájené navrhovatelkou proti rozhodnutí o odepření statusu MSP, je třeba mít každopádně za to, že Komise „neodpov[ěděla]“ ve stanovené lhůtě ve smyslu čl. 22 odst. 1 třetího pododstavce tohoto nařízení, přičemž takové neposkytnutí odpovědi se považuje za implicitní zamítnutí stížnosti podle tohoto článku 22. Je třeba rovněž poznamenat, že jak vyplývá z bodů 20 až 22 tohoto rozsudku, k tomuto zpětvzetí došlo před přijetím sporného rozhodnutí a před tím, než navrhovatelka podala žalobu na neplatnost proti uvedenému rozhodnutí.
Vzhledem k tomu, že pouhá skutečnost, že sporné rozhodnutí bylo přijato po uplynutí lhůty dvou měsíců, kterou měla Komise k poskytnutí odpovědi na stížnost podanou na základě čl. 22 odst. 1 nařízení č. 58/2003, nemůže vést ke zrušení tohoto rozhodnutí, argumentace navrhovatelky směřující k prokázání, že toto ustanovení je použitelné na řízení o přezkumu, které zahájila proti rozhodnutí o odepření statusu MSP, je irelevantní, a musí být tudíž zamítnuta.
Konečně pokud jde o argumentaci, že REA neuvedla, že článek 22 nařízení č. 58/2003 představuje základ opravného prostředku, který má navrhovatelka k dispozici, ačkoli tak měla učinit, pokud se řízení uvedené v tomto článku liší od řízení uvedeného v oddílech 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838, je třeba poznamenat, že v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku navrhovatelka netvrdí, že porušení údajné povinnosti REA uvést dostupné opravné prostředky samo o sobě odůvodňuje zrušení sporného rozhodnutí, ale pouze tvrdí, že existence této povinnosti a skutečnost, že REA neuvedla článek 22 nařízení č. 58/2003 jako základ jejího alternativního opravného prostředku, prokazují, že na tento článek a oddíly 1.2.6 a 1.2.7 přílohy rozhodnutí 2012/838 je třeba nahlížet tak, že stanoví jeden a tentýž opravný prostředek. Z toho plyne, že zrušení sporného rozhodnutí a potvrzení statusu MSP přiznaného navrhovatelce je podle jejího názoru ve skutečnosti odůvodněno nedodržením lhůty dvou měsíců stanovené v uvedeném článku. Z výše uvedeného však vyplývá, že zrušení tohoto rozhodnutí nemůže být tímto odůvodněno.
S ohledem na výše uvedené je třeba první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout v plném rozsahu.
K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku, který je třeba zkoumat na druhém místě, navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil zjevně nesprávného posouzení zejména v bodech 56, 59, 139 až 146, 148, 150, 151 a 171 napadeného rozsudku, když dospěl k závěru, že není vystavena takovým znevýhodněním, jakým jsou obvykle vystaveny MSP, a že tudíž nemá status MSP z hlediska cíle a ducha doporučení o MSP.
I když mezi jejími akcionáři figurují velké podniky a veřejné subjekty, situace navrhovatelky se nijak neliší od situace ostatních MSP. Zejména je zjevně nesprávné mít za to, jak učinil Tribunál v bodě 145 napadeného rozsudku, že navrhovatelka může na základě svých stanov disponovat prostředky pocházejícími od jejích členů, které jsou větší než zdroje MSP a umožňují jí pokrýt její výdaje.
Zaprvé Tribunál neprávem nezohlednil skutečnost, že akcie navrhovatelky byly ke dni vyhlášení napadeného rozsudku drženy 110 různými akcionáři a že tito akcionáři mohli kdykoli odejít.
Zadruhé Tribunál neprávem nezohlednil skutečnost, že každý akcionář navrhovatelky drží stejný počet akcií a hlasovacích práv a má stejná hlasovací práva na valné hromadě navrhovatelky. Žádný z nich tedy nemá zájem poskytnout navrhovatelce finanční prostředky, neboť nemohou zcela jednoduše rozhodnout o rozdělení a použití těchto finančních prostředků.
Zatřetí příspěvek akcionářů navrhovatelky je striktně omezen na jejich roční příspěvky, jejichž výše se již 20 let nezměnila. Jak Tribunál správně uvedl v bodě 144 napadeného rozsudku, výši ročního příspěvku stanoví dozorčí rada navrhovatelky, která je tvořena zástupci různých odvětví zastoupených v rámci navrhovatelky, kteří mají všichni rozdílné zájmy, a která měla ke dni vydání tohoto rozsudku 20 členů. Nicméně na rozdíl od toho, co uvedl Tribunál v bodech 144 a 145 napadeného rozsudku, je pro dozorčí radu v praxi velmi obtížné rozhodovat o navýšení ročních příspěvků, neboť dozorčí rada přijímá svá rozhodnutí jednomyslně, nebo při neexistenci konsensu tříčtvrtinovou většinou hlasů přítomných nebo zastoupených členů a každý člen dozorčí rady má jeden hlas.
Zjištění, které Tribunál učinil v bodě 142 napadeného rozsudku a podle kterého z článku 3 stanov navrhovatelky vyplývá, že jedná především na účet svých členů, je zcela irelevantní. Všechny podniky jednají v zájmu svých akcionářů. Toto zjištění vyplývá ostatně z nesprávného výkladu obsahu stanov navrhovatelky. Článek 3 těchto stanov ve skutečnosti uvádí, že navrhovatelka musí jednat především ve prospěch svých členů. Mimoto, i když navrhovatelka poskytuje služby především svým akcionářům, není v důsledku toho méně zranitelná než jiný MSP. Nejistá povaha příjmů navrhovatelky je rovněž potvrzena tím, že navrhovatelka je svou bankou považována za MSP a že i Komise ji považuje za finančně slabou, a v důsledku toho požaduje, aby poskytla bankovní záruku za účelem získání zálohy na dotaci Unie.
Totéž platí pro zjištění uvedené v bodě 143 napadeného rozsudku, podle kterého je v souladu s článkem 5 stanov navrhovatelky její schválený kapitál neomezený. Tento článek pouze znamená, že maximální výše základního kapitálu, kterou je navrhovatelka oprávněna soustředit, není z právního hlediska omezena. Toto upřesnění je důležité z praktických důvodů, neboť při jeho neexistenci by žalobkyně byla povinna změnit své stanovy, když noví členové chtějí vložit kapitál, jelikož schválený základní kapitál by mohl být navýšen pouze se souhlasem akcionářů. Schválený základní kapitál tedy neposkytuje žádný údaj o finanční odolnosti navrhovatelky.
Tribunál se proto dopustil pochybení, když v bodě 143 napadeného rozsudku rozhodl, že schválený základní kapitál představuje záruku pro partnery navrhovatelky a potenciální věřitele, a že vysoký základní kapitál tedy usnadňuje vztahy navrhovatelky s třetími stranami. V tomto ohledu je relevantnější splacený základní kapitál, a sice částka, kterou společnosti zaplatili její akcionáři za podíly na jejím kapitálu, na což Tribunál odkázal, když v tomto bodě 143 uvedl celkovou částku vkladů ve prospěch navrhovatelky. Na rozdíl od toho, co je uvedeno v daném bodě 143, pojem „schválený kapitál“ neodpovídá celkové částce vkladů ve prospěch navrhovatelky.
V případě navrhovatelky činí splacený základní kapitál 68200 eur, neboť každý ze 110 akcionářů zaplatil 620 eur. To nijak nenaznačuje, že finanční situace navrhovatelky je stabilnější než finanční situace jiného MSP.
Komise tvrdí, že třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako zjevně nepřípustný, jelikož navrhovatelka pouze zpochybňuje skutková zjištění Tribunálu. Tento důvod kasačního opravného prostředku musí být v každém případě zamítnut jako neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že kasační opravný prostředek je omezen na právní otázky. Pouze Tribunál je tedy příslušný ke zjištění a posouzení relevantního skutkového stavu. Posouzení tohoto skutkového stavu proto s výhradou případu jeho zkreslení nepředstavuje právní otázku, která jako taková podléhá přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (rozsudek ze dne 26. března 2019, Komise v. Itálie,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, bod
a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí zkreslení zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž je nutné znovu posuzovat skutkový stav a důkazy (rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. Komise, Komise v. Scuola Elementare Maria Montessori a Komise v. Ferracci,
C‑622/16 P až C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 14. ledna 2021, ERCEA v. Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, nezveřejněný,
EU:C:2021:23
, bod
).
Kromě toho přezkum smluvního ustanovení uskutečněný Tribunálem nelze považovat za výklad práva, a nelze ho tak ověřovat v rámci kasačního opravného prostředku, neboť jinak by došlo k zásahu do pravomoci Tribunálu zjistit skutkový stav (rozsudek ze dne 29. října 2015, Komise v. ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
, bod
, a rozsudek ze dne 14. ledna 2021, ERCEA v. Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, nezveřejněný,
EU:C:2021:23
, bod
a citovaná judikatura).
Z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, jakož i z čl. 168 odst. 1 písm. d) a čl. 169 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora mimoto vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen, jinak je dotyčný kasační opravný prostředek nebo důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný (rozsudek ze dne 12. ledna 2017, Timab Industries a CFPR v. Komise,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 24. ledna 2018, EUIPO v. European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, bod
).
Je třeba uvést, že pod záminkou zjevně nesprávných posouzení ze strany Tribunálu navrhovatelka ve skutečnosti zpochybňuje hodnotu a relevanci, které Tribunál přiznal jednotlivým skutkovým okolnostem charakterizujícím její situaci a ustanovením jejích stanov. Celou svou argumentací se tak navrhovatelka snaží, aby Soudní dvůr sám posoudil údajně nejistou povahu jejích příjmů. Jak přitom vyplývá z judikatury citované v bodech 68 až 71 tohoto rozsudku, s výhradou případu jejich zkreslení je pouze Tribunál příslušný k posouzení skutkového stavu a přezkoumání stanov navrhovatelky.
Z toho plyne, že třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál zejména v bodech 59 a 97 až 153 napadeného rozsudku nezohlednil doporučení o MSP a porušil základní zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, když jí odepřel status MSP na základě cíle a ducha tohoto doporučení, ačkoli formálně splňuje jeho kritéria.
Tribunál zejména potvrdil, nebo přinejmenším nezpochybnil, že zaprvé navrhovatelka má postavení podniku ve smyslu článku 1 přílohy doporučení o MSP, že zadruhé formálně splňuje kritérium nezávislosti stanovené tímto doporučením, a je tedy nezávislým podnikem ve smyslu čl. 3 odst. 1 přílohy uvedeného doporučení, a že zatřetí formálně splňuje kritéria pro počet zaměstnanců a finanční prahy stanovená v článku 2 přílohy téhož doporučení. Tribunál namísto toho, aby z toho vyvodil, že navrhovatelka je MSP ve smyslu doporučení o MSP, učinil závěr, že nelze mít za to, že navrhovatelka splňuje kritérium nezávislosti a kritéria pro počet zaměstnanců a finanční prahy, neboť ve skutečnosti není vystavena „znevýhodněním typickým“ pro MSP, a z hlediska cíle a ducha tohoto doporučení není tedy malým a středním podnikem.
Skutečnost, že Tribunál porušil doporučení o MSP, jakož i základní zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, je podle navrhovatelky potvrzena následujícími okolnostmi.
Na prvním místě, jak vyplývá z bodu 1 odůvodnění doporučení o MSP, je účelem tohoto doporučení zajistit právní jistotu. To je rovněž potvrzeno v
Uživatelské příručce k definici malých a středních podniků
, ve které je na straně 3 zdůrazněno, že definice MSP je praktickým nástrojem, který má těmto podnikům pomoci, aby se jako takové identifikovaly, a mohly tak mít nárok na úplnou podporu Unie a jejích členských států.
Na druhém místě znění doporučení o MSP je jednoznačné, a neponechává tudíž prostor pro výklad. Závěr plynoucí z tohoto znění nemůže být zpochybněn s ohledem na údajný cíl a ducha tohoto doporučení, neboť by v důsledku toho bylo uvedené znění zbaveno veškerého užitečného účinku. Mimoto z judikatury Soudního dvora vycházející mimo jiné z rozsudku ze dne 15. července 2010, Komise v. Spojené království (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
, bod
), vyplývá, že nelze přistoupit k výkladu, který by navzdory jasnému a přesnému znění ustanovení směřoval k opravě uvedeného ustanovení.
Na třetím místě Tribunál nesprávně vyložil body 9 a 12 odůvodnění doporučení o MSP a judikaturu unijních soudů.
Pokud jde o body 9 a 12 odůvodnění doporučení o MSP, podle ustálené judikatury platí, jak vyplývá mimo jiné z rozsudku ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, bod
), že preambule unijního aktu nemá právní závaznost a nemůže být uplatňována jako důvod pro odchýlení se od vlastních ustanovení dotčeného aktu ani pro výklad těchto ustanovení ve smyslu zjevně odporujícím jejich znění.
Mimoto ze znění bodů 9 a 12 odůvodnění doporučení o MSP jasně vyplývá, že tyto body pouze vysvětlují obsah tohoto doporučení. Tento bod 9 odůvodnění tak pouze uvádí důvod, proč článek 3 přílohy tohoto doporučení rozlišuje „nezávislé podniky“, „partnerské podniky“ a „propojené podniky“. Uvedený bod 9 odůvodnění nijak nenaznačuje, že k tomu, aby byl podnik považován za MSP, mu nestačí splňovat kritéria stanovená v uvedeném doporučení. Stejně tak tento bod 12 odůvodnění pouze vysvětluje důvod, proč čl. 3 odst. 3 přílohy doporučení o MSP uvádí, že podniky mohou být rovněž „propojeny“ prostřednictvím fyzické osoby nebo prostřednictvím skupiny fyzických osob, které jednají společně. Mimoto strana 24
Uživatelské příručky k definici malých a středních podniků
hovoří pro široké použití definice MSP.
Tři věci, které Tribunál uvedl v napadeném rozsudku, a sice věc, v níž byl vydán rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
), věc, v níž byl vydán rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
), a věc, v níž byl vydán rozsudek Tribunálu ze dne 14. října 2004, Pollmeier Malchow v. Komise (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
), se ve skutečnosti týkaly výkladu zvláštních ustanovení doporučení o MSP, který panel pro potvrzování ani Tribunál nepoužily v projednávané věci, spíše než prosté odchylky od tohoto doporučení. Mimoto skutkové okolnosti projednávaného sporu se zcela liší od skutkových okolností v těchto třech věcech, které se všechny týkají situace, kdy dotyčný podnik nebo podniky byly přímo nebo nepřímo ovládány akcionářem, který je mateřskou společností, a byly součástí širší skupiny.
Česká republika se připojuje k argumentaci, kterou navrhovatelka uplatnila v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku. Tento členský stát zejména tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při posouzení kritéria nezávislosti zejména v bodech 100 až 109 a 135 až 146 napadeného rozsudku.
Komise tvrdí, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
Závěry Soudního dvora
Pokud jde o argumentaci navrhovatelky, že Tribunál neprávem rozhodl, že sporné rozhodnutí je opodstatněné, ačkoli navrhovatelka formálně splňuje kritéria stanovená v doporučení o MSP, je třeba připomenout, že Komise je vázána pokyny a sděleními, které přijímá v oblasti kontroly státních podpor, pokud se neodchylují od norem Smlouvy o FEU a jsou akceptovány členskými státy (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr v tomto ohledu poznamenal, že Komise přijímá vstřícný přístup vůči státním podporám, které jsou malým a středním podnikům poskytovány z důvodu selhání trhu, v jejichž důsledku tyto podniky musí čelit některým znevýhodněním, která omezují jejich sociálně a ekonomicky žádoucí rozvoj (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
, a rozsudek ze dne 24. září 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, bod
).
Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že je třeba při výkladu doporučení o MSP zohlednit důvody, které vedly k jeho přijetí (rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
).
V tomto ohledu, jak vyplývá z bodů 9 a 12 odůvodnění a z čl. 1 odst. 1 tohoto doporučení, je cílem tohoto doporučení přijmout definici malých a středních podniků používanou v politikách Unie v rámci Unie a EHP, která zohledňuje ekonomickou realitu těchto podniků, aby byly z této kategorie vyloučeny skupiny podniků, jejichž hospodářská moc může překračovat moc skutečných malých a středních podnik, a výhody vyplývající pro kategorii malých a středník podniků z různých pravidel nebo opatření byly vyhrazeny pouze těm podnikům, které je opravdu potřebují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
, a rozsudek ze dne 24. září 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, bod
).
Jak Tribunál v podstatě poznamenal v bodě 100 napadeného rozsudku, výhody přiznávané MSP totiž nejčastěji představují výjimky z obecných pravidel, jako například v oblasti státních podpor, takže definice MSP musí být vykládána striktně (rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
, a rozsudek ze dne 24. září 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, bod
).
Z tohoto hlediska je cílem kritéria nezávislosti zajistit, jak správně uvedl Tribunál v bodech 102 a 149 napadeného rozsudku, aby z opatření určených pro MSP měly skutečně prospěch podniky, pro které velikost představuje znevýhodnění, a nikoliv podniky, které patří do velké skupiny, a mají v důsledku toho přístup k prostředkům a podpoře, jimiž nedisponují jejich konkurenti stejné velikosti. Za těchto podmínek je k tomu, aby byly zohledněny pouze podniky, které jsou skutečně nezávislými MSP, třeba posoudit strukturu MSP, které tvoří hospodářskou skupinu, jejíž moc je větší než moc takového podniku, a zajistit, aby definice MSP nebyla obcházena čistě formálními prostředky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
, a rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
).
Jak Tribunál připomněl v bodě 103 napadeného rozsudku, kritérium nezávislosti je proto třeba vykládat ve světle tohoto cíle tak, že na podnik, který formálně splňuje toto kritérium, ale ve skutečnosti patří do velké skupiny podniků, však nelze nahlížet tak, že uvedené kritérium splňuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
). Článek 3 přílohy doporučení o MSP je tak třeba vykládat ve světle uvedeného cíle (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
).
S ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 85 až 91 tohoto rozsudku nelze mít za to, že by Tribunál zavedl do doporučení o MSP nové kritérium, podle kterého musí být ověřeno, zda je dotyčný subjekt vystaven znevýhodněním, kterým jsou obvykle vystaveny MSP, a že by tím Tribunál porušil toto doporučení a zásadu právní jistoty nebo zásadu ochrany legitimního očekávání.
Tribunál naopak správně uplatnil judikaturu existující v této oblasti, když zejména v bodech 106, 107, 140, 148 a 151 napadeného rozsudku rozhodl, že panel pro potvrzování mohl bez toho, aby se dopustil nesprávného právního posouzení, v rámci své analýzy zohlednit cíl a ducha doporučení o MSP k učinění závěru, že i když navrhovatelka formálně splňuje kritérium nezávislosti stanovené v tomto doporučení, je třeba ještě zkoumat, zda je vystavena znevýhodněním, kterým jsou MSP obvykle vystaveny.
Dále vzhledem k tomu, že byl třetí důvod kasačního opravného prostředku zamítnut, a s ohledem na judikaturu uvedenou v bodech 87 až 91 tohoto rozsudku měl Tribunál v bodech 106, 107 a 140 až 146 napadeného rozsudku rovněž právem za to, že kritérium nezávislosti, jak je stanoveno v doporučení o MSP, bylo panelem pro potvrzování ve sporném rozhodnutí uplatněno správně, jelikož tento panel pro potvrzování uvedl jednak, že i když navrhovatelka toto kritérium formálně splňuje, nic to nemění na tom, že z ekonomického hlediska fakticky patří do velké hospodářské skupiny, a jednak, že v důsledku organizačních vazeb navrhovatelky s jejími partnery nebo členy měla navrhovatelka přístup k finančním prostředkům, půjčkám a podpoře, a proto nebyla vystavena takovým znevýhodněním, jakým jsou obvykle vystaveny MSP, takže nemůže být kvalifikována jako MSP ve smyslu tohoto doporučení.
Ze závěru vyvozeného v předchozím bodě rovněž vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 108 napadeného rozsudku odmítl údajné porušení zásad právní jistoty a řádné správy, které vycházelo z možného porušení doporučení o MSP.
Mimoto s ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 85 až 91 tohoto rozsudku Tribunál v bodě 150 napadeného rozsudku správně rozhodl, že navrhovatelka nemůže vyvozovat svůj status MSP ze skutečnosti, že formálně splňuje kritéria pro počet zaměstnanců a finanční prahy, která jsou stanovena v článku 2 přílohy doporučení o MSP, pokud ve skutečnosti není vystavena znevýhodněním, kterým jsou MSP obvykle vystaveny, a v bodě 152 napadeného rozsudku správně rozhodl, že tato kritéria pro počet zaměstnanců a finanční prahy nemohou být určena pouze na základě údajů týkajících se navrhovatelky, neboť navrhovatelka není nezávislým podnikem a jejími členy jsou podniky, které nejsou MSP.
Ostatní argumenty uplatněné navrhovatelkou nemohou zpochybnit výše uvedené úvahy.
Na prvním místě argument, že navrhovatelce nebyl v projednávané věci prokázán žádný úmysl obejít definici MSP, neumožňuje prokázat, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení této definice. Splnění podmínky, podle které z ekonomického hlediska podnik fakticky patří do velké hospodářské skupiny, a má v důsledku toho přístup k prostředkům a podpoře, kterými nedisponují jeho konkurenti stejné velikosti, totiž závisí na okolnostech věci a nemůže nutně podléhat zjišťování úmyslu tohoto podniku obejít definici MSP (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, body
a
).
Na druhém místě nemůže obstát ani argument, že je třeba odlišit rozsudky Soudního dvora a Tribunálu, na které je odkazováno v bodě 82 tohoto rozsudku, neboť tyto rozsudky se týkají výkladu zvláštních pojmů doporučení o MSP, spíše než prosté odchylky od tohoto doporučení, a že skutkové okolnosti ve věcech, v nichž byly vydány uvedené rozsudky, se liší od skutkových okolností projednávané věci.
Pokud jde zaprvé o předmět výkladu v rozsudcích Soudního dvora, na které je odkazováno v bodě 82 tohoto rozsudku a které jsou součástí judikatury, o kterou se opírají úvahy uvedené v bodech 85 až 91 tohoto rozsudku, je třeba poznamenat, že se tyto rozsudky týkaly rovněž kritéria nezávislosti, jak je definováno v doporučení o MSP nebo v doporučení, které mu předcházelo, tedy doporučení 96/280, a že navrhovatelka neuplatnila žádný argument, který by mohl prokázat, že úvahy Soudního dvora v těchto rozsudcích, podle kterých nelze toto kritérium považovat za splněné, pokud i přes formální splnění podmínek stanovených v dotyčném doporučení ekonomická realita svědčí ve prospěch vyloučení dotyčného subjektu z výhod vyhrazených pouze MSP, nejsou za okolností projednávané věci použitelné.
Pokud jde zadruhé o argument navrhovatelky, jehož cílem je odlišit skutkové okolnosti projednávaného sporu od skutkových okolností předcházejících věcí, je třeba uvést, že navrhovatelka neuvedla důvody, proč skutečnost – za předpokladu, že by byla prokázána – že není ovládána akcionářem, který je mateřskou společností, by měla být považována za překážku tomu, aby přístup Soudního dvora ve věcech, v nichž byla vydána judikatura, která je uvedena v bodech 85 až 91 tohoto rozsudku a na kterou je odkazováno v předchozím bodě tohoto rozsudku, byl použit rovněž v projednávané věci.
Dále je třeba uvést, jak vyplývá z výše uvedených posouzení týkajících se druhého a třetího důvodu kasačního opravného prostředku, že navrhovatelka nepředložila žádný důkaz, který by mohl prokázat, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 106 a 107 napadeného rozsudku rozhodl, že panel pro potvrzování neporušil doporučení o MSP, když uvedl, že navrhovatelka fakticky patří do velké hospodářské skupiny, a že v důsledku organizačních vazeb navrhovatelky s jejími partnery nebo členy nelze mít za to, že je vystavena znevýhodněním, kterým jsou MSP obvykle vystaveny.
S ohledem na výše uvedené je třeba druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněný, a tudíž zamítnout kasační opravný prostředek v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.
Podle čl. 140 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, který stanoví, že členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení, je třeba rozhodnout, že Česká republika ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

3)
Česká republika ponese vlastní náklady řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.