CELEX: 62019CJ0132
Обжалване
Конкуренция
Картели
Разпространение на телевизия
; Регламент (ЕС) № 1/2003
Член 9 и член 16, параграф 1
Решение, с което ангажиментите стават задължителни
Абсолютна териториална защита
Злоупотреба с власт
Предварителна оценка
Липса на задължение на Европейската комисия да вземе предвид съображения, свързани с прилагането на член 101, параграф 3 ДФЕС
Споразумения, които имат за цел да разделят националните пазари
Липса на задължение на Комисията да анализира един по един съответните пазари
Пропорционалност
Засягане на договорните права на трети лица

С жалбата си Groupe Canal + SA иска да се отмени решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 декември 2018 г., Groupe Canal +/Комисия (
T‑873/16
, наричано по-нататък обжалваното съдебно решение
EU:T:2018:904
), с което този съд е отхвърлил жалбата му за отмяна на Решение на Европейската комисия от 26 юли 2016 година относно производство за прилагане на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело AT.40023 — Трансграничен достъп до платена телевизия), с което стават правно задължителни ангажиментите, предложени от Paramount Pictures International Ltd и Viacom Inc., в рамките на лицензионните споразумения за аудио-визуално съдържание, които са сключили със Sky UK Ltd и Sky plc (наричано по-нататък „спорното решение“).
I.

Правна уредба
Според съображение 13 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 и 102 ДФЕС] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167):
„Когато в хода на производство, което може да доведе до забрана на споразумение или практика, предприятията предложат на Комисията да поемат ангажименти, с които да отговорят на нейната загриженост, Комисията следва да има възможност да приема решения, с които тези ангажименти стават задължителни за съответните предприятия. С решенията за поемане на ангажименти следва да се установи, че вече не съществуват основания за предприемане на действия от Комисията, без да се прави заключение дали е имало или още е налице нарушение. Решенията за поемане на ангажименти не влияят на правомощията на органите по конкуренция и съдилищата на държавите членки за извършване на такова установяване и решаване на случая. Решенията за поемане на ангажименти не са подходящи в случаите, когато Комисията възнамерява да наложи санкция“.
Член 9 от този регламент гласи:
„1.   Когато Комисията възнамерява да приеме решение, с което да изиска прекратяване на нарушение, а съответните предприятия предложат поемане на ангажименти за преодоляване на загрижеността, изразена по отношение на тях от Комисията в нейната предварителна оценка, Комисията може чрез решение да превърне тези ангажименти в задължителни за предприятията. Такова решение може да се приеме за определен срок, като в него се направи заключението, че повече не са налице основания за предприемане на действия от Комисията.
2.   Комисията може, по искане или по собствена инициатива, да образува отново производство:
а)
когато е настъпила съществена промяна в което и да е от обстоятелствата, на които се основава решението;
б)
когато съответните предприятия действат в противоречие със своите ангажименти;
в)
когато решението се основава на непълна, неточна или подвеждаща информация, предоставена от страните“.
Член 16, параграф 1 от посочения регламент предвижда:
„Когато национални съдилища се произнасят по споразумения, решения или практики съгласно член [101] или [102] [ДФЕС], които вече са предмет на решения на Комисията, те не могат да вземат решения, които са в противоречие с решението, прието от Комисията. Те също така трябва да избягват вземане на решения, които биха противоречали на решение, което Комисията предвижда да приеме по образувано от нея производство. За тази цел националният съд може да прецени дали е необходимо да спре своето производство. Това задължение не засяга правата и задълженията по член [267 ДФЕС]“.
II.

Обстоятелства, предхождащи спора и спорното решение
Фактите в основата на спора са изложени от Общия съд в точки 1—12 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„1.
На 13 януари 2014 г. Европейската комисия започва разследване за възможни ограничения, засягащи предоставянето на платени телевизионни услуги в рамките на лицензионни споразумения [сключени] между шест американски студиа и основните излъчващи оператори на платено съдържание на Европейския съюз.
2.
На 23 юли 2015 г. Комисията изпраща изложение на възраженията си на Paramount Pictures International Ltd, установено в Лондон (Обединено кралство), и на Viacom Inc., установено в Ню Йорк (Ню Йорк, САЩ), дружество майка на първото (наричани по-нататък заедно „Paramount“). В това изложение Комисията представя предварителното си заключение относно съвместимостта на някои клаузи, съдържащи се в лицензионните споразумения, които Paramount е сключило със Sky UK Ltd и Sky plc (наричани по-нататък заедно „Sky“), с член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП).
3.
В рамките на разследването си Комисията се фокусира върху две свързани клаузи на тези лицензионни споразумения. Целта на първата клауза е да забрани или да ограничи възможността Sky да отговаря положително на спонтанни искания за покупка на услуги за разпространение на телевизия от потребители, пребиваващи в ЕИП, но извън Обединеното кралство, както и извън Ирландия. В рамките на споразуменията, подписани с излъчващите оператори, установени в ЕИП, но извън Обединеното кралство, втората клауза налага на Paramount да забрани или да ограничи възможността те да отговарят положително на спонтанни искания за покупка на услуги за разпространение на телевизия от потребители, пребиваващи в Обединеното кралство или в Ирландия.
4.
С решение на служителя по изслушването в някои производства по конкуренция от 24 ноември 2015 г. [Groupe Canal +] е допуснат[о] да участва в производството като трето заинтересовано лице по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове [101 и 102 ДФЕС] (
ОВ L 123, 2004 г., стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242).
С писмо от 4 декември 2015 г., озаглавено „Информация за естеството и предмета на производството съгласно член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 773/2004“, Комисията изпраща на [Groupe Canal +] по-специално своята правна оценка относно прилагането на член 101 ДФЕС към фактите в настоящия случай, последвана от предварително заключение в това отношение. Според това предварително заключение Комисията е възнамерявала да приеме решение, адресирано до Sky и до всяко едно от студиата, обект на нейното разследване, установяващо, че те са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за [ЕИП], налагайки им глоби и нареждайки им да преустановят нарушението и да се въздържат от всякакви действия, които могат да имат подобна цел или подобен резултат.
На 15 април 2016 г. Paramount предлага ангажименти, с които да отпаднат опасенията на Комисията относно конкуренцията в съответствие с член 9 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата на конкуренция, предвидени в членове [101 и 102 ДФЕС] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167). След като получава становищата на други трети заинтересовани лица, сред които и [Groupe Canal +], Комисията приема решение от 26 юли 2016 г. относно производство за прилагане на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело AT.40023 — Трансграничен достъп до платена телевизия) (наричано по-нататък „[спорното] решение“).
От член 1 от [това] решение следва, че ангажиментите, изложени в приложението към него, са задължителни за Paramount, както и за неговите правоприемници и дъщерни дружества за срок от пет години от уведомяването за посоченото решение.
Клауза 1, девета алинея от приложението към [спорното] решение предвижда различни видове клаузи, които са предмет на производството (наричани по-нататък „относимите клаузи“). От една страна, що се отнася до сателитното излъчване, това са, първо, клаузата, че приемането извън територията, обхваната от лицензионното споразумение (overspill), не представлява нарушение на договора от страна на телевизионния оператор, ако последният съзнателно не е разрешил това приемане, и второ, клаузата, че приемането от територията, обхваната от лицензионното споразумение, не представлява нарушение на договора от страна на Paramount, ако то не е разрешило използването на декодери, предоставени от трети лица на тази територия. От друга страна, що се отнася до излъчването чрез интернет, това са, първо, клаузата, която налага на телевизионните оператори да не позволяват сваляне и стрийминг на телевизионно съдържание извън територията, обхваната от лицензионното споразумение, второ, клаузата, че гледането чрез интернет (Internet overspill) на територията, обхваната от лицензионното споразумение, не представлява нарушение на договора от страна на Paramount, ако то е задължило телевизионните оператори да използват технологии, възпрепятстващи такова гледане, и трето, клаузата, че гледането на телевизионно съдържание чрез интернет извън обхванатата от лицензионното споразумение територия не представлява нарушение на договора от страна на телевизионния оператор, ако той използва технологии, възпрепятстващи такова гледане.
Освен това от клауза 1, трета алинея от приложението към [спорното] решение следва, че изразът „задължения на телевизионния оператор“ се отнася до относимите клаузи или до еквивалентни клаузи, забраняващи на телевизионния оператор да отговаря на спонтанни искания на потребителите, пребиваващи в ЕИП, но извън територията, за която телевизионният оператор се ползва с правото на излъчване. Изразът „задължения на Paramount“ съответно се отнася до относимите клаузи или до еквивалентни клаузи, налагащи на Paramount да забрани на телевизионни оператори, намиращи се в ЕИП, но извън териториите, за които телевизионен оператор се ползва с изключителните права, да отговарят на спонтанни искания на потребителите, пребиваващи на тези територии.
Съгласно клауза 2 от приложението към [спорното] решение, считано от датата на уведомяването за [това] решение, Paramount поема различни ангажименти. Първо, Paramount поема ангажимент да не сключва, да не подновява и да не разширява прилагането на относимите клаузи в рамките на лицензионните споразумения, определени в същото приложение (т. 2.1). Второ, що се отнася до съществуващите лицензионни споразумения за производството на платено телевизионно съдържание (existing Pay TV Output Licence Agreements), Paramount поема ангажимент да не предприема правни действия за спазването на задълженията на телевизионните оператори (т. 2.2, буква а). Що се отнася до същите споразумения, то поема ангажимент да не спазва и да не предприема действия за спазването, пряко или непряко, на „задълженията на Paramount“ (т. 2.2, буква б). Накрая, то поема ангажимент да информира Sky, в срок от 10 дни от уведомяването за обжалваното решение, и всеки друг телевизионен оператор, установен в ЕИП, в срок от един месец от същото това уведомяване, че няма да предприема правни действия с цел спазването на относимите клаузи от телевизионните оператори (т. 2.3).
[Groupe Canal +] е подписало с Paramount лицензионно споразумение за производство на платено телевизионно съдържание (Pay Television Agreement), влязло в сила на 1 януари 2014 г. […]. Член 12 от това споразумение предвижда, че обхванатата от него територия се разделя на „изключителни“ територии, включващи по-специално Франция и една „неизключителна“ територия, включваща Мавриций. Член 3 от [това] споразумение предвижда освен това, че Paramount няма да упражнява, нито ще упълномощи трето лице да упражнява правото на излъчване към изключителните територии. Колкото до приложение А.IV към това споразумение, в него се уточняват задълженията на [Groupe Canal +] по отношение на използването на технологии за географско филтриране, които възпрепятстват излъчването извън териториите, за които е предоставен лицензът.
С писмо от 25 август 2016 г. Paramount уведомява [Groupe Canal +] за ангажимента, съдържащ се в точка 2.2, буква а) от приложението към [спорното] решение (вж. т. 10 по-горе), и във връзка с това уточнява, че няма да предприема правни действия с цел да наложи на телевизионния оператор да спазва относимите клаузи и че го освобождава от всяко задължение, произтичащо от относимите клаузи. В същото писмо Paramount се е погрижило също така да уточни, че изразът „задължения на телевизионния оператор“ има същия смисъл като съдържащия се в [спорното] решение. С писмо от 14 октомври 2016 г. [Groupe Canal +] отговаря на това уведомление, като подчертава, че ангажиментите, поети в рамките на производство, в което участват само Комисията и Paramount, не са му противопоставими“.
III.

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 8 декември 2016 г. Groupe Canal + подава в деловодството на Общия съд жалба за отмяна на спорното решение на основание член 263 ДФЕС.
С определение на председателя на пети състав на Общия съд от 13 юли 2017 г.Groupe Canal +/Комисия (
T‑873/16
, непубликувано,
EU:T:2017:556
), от една страна, Европейското бюро на съюзите на потребителите (BEUC) е допуснато да встъпи в подкрепа на исканията на Комисията, и от друга страна, Union des producteurs de cinéma (Съюз на филмовите продуценти) (UPC), European Film Agency Directors „EFADs“ (Асоциация на директорите на европейските филмови агенции) и C More Entertainment AB са допуснати да встъпят в подкрепа на исканията на Groupe Canal +. Освен това с решение на председателя на пети състав на Общия съд от същата дата Френската република е допусната да встъпи в подкрепа на исканията на Groupe Canal +.
В подкрепа на жалбата си Groupe Canal + повдига четири основания: първото — явна грешка в преценката относно съвместимостта на относимите клаузи с член 101 ДФЕС и ефекта на наложените ангажименти, второто — нарушение на член 9 от Регламент № 1/2003, що се отнася до установяването на опасенията и загрижеността, която се преодолява с наложените ангажименти, третото — нарушение на принципа на пропорционалност, и четвъртото — злоупотреба с власт.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата на Groupe Canal +.
IV.

Производство и искания на страните пред Съда
С жалбата си Groupe Canal + иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която е отхвърлена жалбата му за отмяна на спорното решение и е осъдено да заплати съдебните разноски,
–
да отмени спорното решение и
–
да осъди Комисията да заплати всички разноски.
Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди Groupe Canal + да заплати съдебните разноски.
Френската република иска от Съда да отмени изцяло обжалваното съдебно решение и да приложи всички произтичащи от това последици относно спорното решение.
UPC иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение, доколкото с него е отхвърлена подадената от Groupe Canal + жалба за отмяна на спорното решение и то е осъдено да заплати съдебните разноски,
–
да отмени спорното решение и
–
при всяко положение да осъди Комисията да заплати всички направени от него съдебни разноски.
EFADs иска от Съда:
–
да приеме, че жалбата е допустима и основателна в нейната цялост,
–
да отмени обжалваното съдебно решение, доколкото с него е отхвърлена подадената от Groupe Canal + жалба за отмяна на спорното решение и то е осъдено да заплати съдебните разноски,
–
да отмени спорното решение и
–
при всяко положение да осъди Комисията да заплати всички направени от него съдебни разноски.
BEUC иска от Съда да отхвърли жалбата в нейната цялост и да осъди Groupe Canal + да заплати всички направени от него съдебни разноски.
V.

По жалбата
Groupe Canal + излага четири основания в подкрепа на жалбата си. Първото основание е грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд, като приел, че в спорното решение Комисията не е злоупотребила с власт. Второто основание е допуснато от Общия съд нарушение на принципа на състезателност. Третото основание е липса на мотиви и непълна преценка на фактите. Четвъртото основание е допусната от Общия съд грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 9 от Регламент № 1/2003 и на точка 128 от Известие на Комисия относно най-добрите практики за водене на производства, свързани с членове 101 и 102 ДФЕС (
ОВ C 308, 2011 г., стр. 6
, наричано по-нататък „най-добрите практики“), както и нарушаване на принципа на пропорционалност и на принципа на зачитане на правата на третите лица.
А.

По допустимостта
1.

Доводи на страните
BEUC поддържа, че първото, третото и четвъртото основание на жалбата са явно недопустими, тъй като Groupe Canal + само повтаряло доводите, изложени пред първата инстанция.
2.

Преценка на Съда
От член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и от член 168, параграф 1, буква г) и член 169 от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва да посочва точно пороците на решението или определението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя това искане. Според постоянната практика на Съда не отговаря на това изискване жалба, която само възпроизвежда буквално вече изложени пред Общия съд основания и доводи. Всъщност подобна жалба представлява просто искане за преразглеждане на представената пред Общия съд искова молба или жалба, което е извън компетентността на Съда (вж. по-специално решение от 4 юли 2000 г., Bergaderm и Goupil/Комисия,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, т.
и определение от 3 септември 2019 г., ND и OE/Комисия,
C‑317/19 P
, непубликувано,
EU:C:2019:688
, т.
и цитираната съдебна практика).
Когато обаче жалбоподателят оспорва тълкуването или прилагането на правото на Съюза от Общия съд, разгледаните в първоинстанционното производство правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в производството по жалбата. Наистина, ако жалбоподателят не може да основе жалбата си пред Съда на вече изложени пред Общия съд основания и доводи, производството по обжалване отчасти би се обезсмислило (решение от 14 октомври 2010 г., Deutsche Telekom/Комисия,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, макар да е вярно, че разгледани поотделно, много от доводите, изложени в жалбата от Groupe Canal +, са аналогични на доводите, повдигнати пред Общия съд, с доводите в жалбата си Groupe Canal + твърди, че при преценките си Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото и посочва точно оспорваните части от обжалваното съдебно решение.
При това положение не може да се счита, че първото, третото и четвъртото основание са изцяло недопустими. Ще трябва все пак допустимостта на конкретните твърдения за нарушение, изложени в подкрепа на основанията на жалбата, да се разгледа при преценката на всяко от тях.
Б.

По същество
1.

По първото основание
а)

Доводи на страните
Groupe Canal +, подкрепяно от EFADs и от UPC, по същество твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и не е изпълнил задължението за мотивиране, като е отхвърлил доводите му, че приемането на спорното решение представлява злоупотреба с власт, тъй като то е дало възможност на Комисията под претекст, че иска да наложи преустановяване на антиконкурентни практики, да постигне това, което Европейският парламент е отказал да ѝ позволи, а именно да бъде сложен край на изключителните териториални права в сектора на киното в цялото ЕИП.
Първо, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 129 от обжалваното съдебно решение, че Комисията не е злоупотребила с власт, тъй като ангажиментите на Paramount били в съответствие с изразените в предварителната оценка на тази институция опасения във връзка с конкуренцията. Общият съд се е основал на неточно предположение, тъй като тази оценка се отнасяла само за територията на Обединеното кралство и на Ирландия и Комисията дори не е изследвала състоянието на конкуренцията във Франция, въпреки че ангажиментите на Paramount щели да се прилагат в цялото ЕИП.
Второ, в точка 130 от обжалваното съдебно решение Общият съд е сгрешил, като е приел, че Комисията е можела валидно да приеме спорното решение, тъй като законодателният процес относно въпроса за блокирането на географски принцип все още не бил довел до приемането на законодателен текст. Всъщност Общият съд или не е взел предвид в анализа си, или е премълчал в мотивите си факта, че Комисията не е могла да не се съобрази с приемането от Парламента на 19 януари 2016 г., тоест около шест месеца преди приемането на посоченото решение, на резолюция, озаглавена „Към Акт за цифровия единен пазар“ (наричана по-нататък „резолюцията“), в която тази институция подчертава необходимостта политиката на Комисията, с която цели да постави под въпрос клаузите за блокиране на географски принцип, да не се разпростира по отношение на сектора на киното. По този начин Общият съд пренебрегнал факта, че напълно съзнателно, въпреки възражението на Парламента, Комисията е решила да наложи в сектора на киното волята си да сложи край на блокирането на географски принцип в областта на аудио-визуалните услуги, като приеме решение, което ще ѝ позволи да постигне цел, по-широка от преустановяване на антиконкурентните практики и ще има действие erga omnes.
Дори да се предположи, че Комисията е могла да не се съобрази с резолюцията, трябвало е Общият съд, след като е знаел, че предстои Парламентът да приеме законодателен текст, с който на аудио-визуалния сектор се дава възможност да запази действието на клаузите за блокиране на географски принцип, понастоящем Регламент (ЕС) 2018/302 на Европейския парламент и на Съвета от 28 февруари 2018 година за преодоляване на необоснованото блокиране на географски принцип и на други форми на дискриминация въз основа на националността, местопребиваването или мястото на установяване на клиентите в рамките на вътрешния пазар и за изменение на регламенти (ЕО) № 2006/2004 и (ЕС) 2017/2394 и Директива 2009/22/ЕО (
ОВ L 60 I, 2018 г., стр. 1
), да приеме, че Комисията е трябвало поне да вмъкне в спорното решение клауза, позволяваща преразглеждане на ангажиментите на Paramount в случай на изменение на правната уредба. Наистина, както от съображение 8 от този регламент, така и от член 1 от Регламент (EС) 2017/1128 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година за трансграничната преносимост на услугите за онлайн съдържание в рамките на вътрешния пазар (
ОВ L 168, 2017 г., стр. 1
), от съображение 10 от Директива (EС) 2019/789 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година за установяване на правила във връзка с упражняването на авторското право и сродните му права, приложими за определени онлайн предавания на излъчващите организации и за препредаването на телевизионни и радиопрограми и за изменение на Директива 93/83/ЕИО на Съвета (
ОВ L 130, 2019 г., стр. 82
) и от Директива (EС) 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (
ОВ L 130, 2019 г., стр. 92
), се установява, че след приемането на спорното решение законодателят на Съюза е приел, че аудио-визуалното съдържание може да бъде предмет именно на системи за географски ограничения.
Комисията и BEUC оспорват основателността на доводите на Groupe Canal +. Комисията поддържа освен това, че доводите на Groupe Canal +, че Комисията не е можела да не се съобрази с резолюцията и е трябвало да вмъкне в спорното решение клауза за преразглеждане в случай на изменение на правната уредба, са недопустими, тъй като са изложени за първи път пред Съда.
б)

Преценка на Съда
Обратно на твърдението на Комисията следва да се приеме, че са допустими доводите на Groupe Canal +, основани на грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд, от една страна, като не е взел предвид в анализа си или като е премълчал в мотивите си факта, че Комисията не е могла да не се съобрази с резолюцията, и от друга страна, като не е приел, че с оглед на законодателния процес относно въпроса за блокирането на географски принцип Комисията е трябвало да вмъкне в спорното решение клауза, позволяваща ангажиментите на Paramount да се преразгледат при изменение на правната уредба.
Всъщност според практиката на Съда да се позволи на страна да изтъкне за първи път пред Съда основание, на което не се е позовала пред Общия съд, би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Общия съд. В производството по обжалване правомощията на Съда по принцип се свеждат до проверка на преценката на Общия съд въз основа на обсъдените пред него основания. Довод, който не е бил изтъкнат в първоинстанционното производство, обаче не е ново основание, което е недопустимо в производството по обжалване, ако представлява само допълнение на вече изтъкнати доводи в рамките на основание, посочено в жалбата пред Общия съд (решение от 28 февруари 2019 г., Alfamicro/Комисия,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая посочените в точка 27 от настоящото решение доводи са тясно свързани с четвъртото основание — злоупотреба с власт, изложено в жалбата до първата инстанция, и доколкото с тях се цели да се установи, че Общият съд греши, като приема, че като е приела спорното решение, Комисията не е пренебрегнала законодателния процес по въпроса за блокирането на географски принцип, те доразвиват това основание, а не са ново основание, изложено за първи път в производството по жалбата. Освен това от точка 252 от жалбата до първата инстанция се установява, че Groupe Canal + се е позовало на резолюцията пред Общия съд.
Все пак тези доводи не могат да се приемат.
Всъщност следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда даден акт е опорочен поради злоупотреба с власт само ако въз основа на обективни, относими и съвпадащи доказателства изглежда, че е бил приет с единствената или поне определяща цел да постигне различни от изложените в него цели или да се избегне процедура, специално предвидена от Договора, за да се противодейства на конкретните обстоятелства (решение от 31 януари 2019 г., Islamic Republic of Iran Shipping Lines и др./Съвет,
C‑225/17 P
,
EU:C:2019:82
, т.
и цитираната съдебна практика).
Във връзка с това в точка 130 от обжалваното съдебно решение Общият съд с основание отбелязва, че докато законодателният процес по въпроса за блокирането на географски принцип не доведе до приемането на законодателен текст, този процес не се отразява на правомощията, възложени на Комисията по силата на член 101 ДФЕС и на Регламент № 1/2003.
От друга страна, Groupe Canal + нито е поддържало, нито е доказало пред Общия съд, че Комисията не е била оправомощена да започне разследването, посочено в точка 1 от обжалваното съдебно решение, цитирана в точка 5 от настоящото решение, и да приеме в рамките на това разследване, ако са налице условията за това, решение по член 7 или по член 9 от Регламент № 1/2003, нито че някакъв акт не е допускал или е забранявал приемането на решение на основание на посочения член 9, с което се приемат предложените от предприятие ангажименти в отговор на опасенията на Комисията относно съвместимостта с член 101 ДФЕС на договорни клаузи, включващи ограничаване на възможността за основните излъчващи оператори на платени телевизионни програми в Съюза да извършват пасивни трансгранични продажби на услуги за разпространение на телевизия.
Що се отнася до актовете от вторичното право, на които се позовават Groupe Canal +, EFADs и UPC, те не могат да поставят под въпрос анализа на Общия съд, тъй като са приети след приемането на спорното решение.
От изложените по-горе съображения следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел по същество в точка 130 от обжалваното съдебно решение, че като е започнала разследването, посочено в точка 1 от обжалваното съдебно решение, цитирана в точка 5 от настоящото решение, и като е приела спорното решение, Комисията е действала в кръга на правомощията си и че Groupe Canal + не е доказало, че тази институция е злоупотребила с власт.
Колкото до твърдението на Groupe Canal + за грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд, като е отхвърлил в точка 129 от обжалваното съдебно решение довода му, че Комисията е злоупотребила с власт, тъй като предложените от Paramount ангажименти не отговаряли на изразените от Комисията в предварителната ѝ оценка опасения за конкуренцията, следва да се отбележи, че дори да се предположи, че е доказано, че тези ангажименти не са отговаряли на споменатите опасения, такова обстоятелство не би могло да докаже злоупотреба с власт.
Поради това следва твърденето за нарушение да се отхвърли, както и първото основание в неговата цялост.
2.

По третото основание
Третото основание има две части, първата е нарушение на задължението за мотивиране, тъй като Общият съд не е отговорил на повдигнатото от Groupe Canal + основание, според което Комисията не е взела предвид икономическия и правния контекст, в който се вписват относимите клаузи, и втората — непълно разглеждане на фактите, тъй като Общият съд е приел, че евентуално намаляване на приходите на Groupe Canal + от намиращите се във Франция клиенти би могло да се компенсира от възможността за Groupe Canal + да се обърне към клиентела, намираща се в цялото ЕИП.
а)

По първата част
1)

Доводи на страните
Groupe Canal +, подкрепяно от EFADs, UPC и Френската република, изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 39 от обжалваното съдебно решение, че контролът за законосъобразността на спорното решение може да се отнася единствено до въпроса дали обстоятелствата, изложени в спорното решение, предизвикват опасения относно конкуренцията, дали, ако това е така, тези опасения може да отпаднат вследствие на станалите задължителни ангажименти и накрая, дали Paramount не е предложило да поеме по-малко обременителни ангажименти, които са също толкова подходящи, за да отговорят на опасенията. Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и като е приел в точки 62—66 от обжалваното съдебно решение, че няма значение дали поведението, предизвикало тези опасения, отговаря на кумулативните условия за прилагане на член 101, параграф 3 ДФЕС, тъй като този въпрос няма нищо общо със самото естество на решение като спорното и поради това той не трябва да се произнася по доводите на Groupe Canal +, основани на факта, че относимите клаузи насърчават творчеството и културното многообразие.
Общият съд не е отговорил на основанието, че Комисията не е взела предвид френския икономически и правен контекст, в който се вписват относимите клаузи, и по този начин е нарушил задължението си за мотивиране. Той не е дал възможност на Groupe Canal + да се запознае с причините, поради които Общият съд не е уважил доводите му. Наистина, в преценката си Общият съд не е отразил задължението да се вземе предвид икономическият и правният контекст, в който се вписват тези клаузи. По този начин той не се е съобразил с практиката на Съда, според която, от една страна, за да се прецени дали определено споразумение между предприятия е увреждащо в достатъчна степен, за да се приеме за ограничение на конкуренцията „с оглед на целта“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, следва да се отчете именно икономическият и правният контекст, в който то се вписва, като се вземат предвид естеството на съответните стоки или услуги, както и реалните условия на функционирането и на структурата на съответния пазар или пазари, и от друга страна, задача на Общия съд е да провери дали тези доказателства съдържат всички релевантни данни, които следва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, и дали могат да подкрепят направените въз основа на тях изводи.
Общият съд не е направил задълбочен преглед на икономическия и на правния контекст, в който се вписват относимите клаузи, а само „категорично“ е отбелязал в точки 40—42 от обжалваното съдебно решение, че с оглед на тяхното съдържание, техните цели и техния икономически и правен контекст целта на тези клаузи, които водят до изключителни териториални права, е да изключат всякаква трансгранична конкуренция, което за Общия съд е било достатъчно, за да обоснове опасенията на Комисията.
Според Френската република Общият съд не е определил в какво се състоят опасенията във връзка с конкуренцията, които могат да обосноват приемането на решение на основание член 9 от Регламент № 1/2003, и не е изследвал дали относимите клаузи имат достатъчна степен на вредност, за да могат да се считат prima facie за ограничение на конкуренцията с оглед на целта. От друга страна, целта за насърчаване на културното многообразие била неделима от икономическия и от правния контекст в който се вписват относимите клаузи, и следователно не могло тя да се изключи от изследването на тези клаузи от гледна точка на член 101, параграф 3 ДФЕС.
Groupe Canal + поддържа освен това, че като се е основал в точки 43—50 от обжалваното съдебно решение на решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (
C‑403/08 и C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), за да заключи, че относимите клаузи са от такова естество, че могат да предизвикат опасения у Комисията поради тяхната антиконкурентна цел, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като това решение не се отнася до сектора на киното. По този начин Общият съд не е взел предвид специфичния икономически и правен контекст на кинематографичния сектор, въпреки че Съдът е постановил в решение от 6 октомври 1982 г., Coditel и др. (
262/81
,
EU:C:1982:334
, т.
и
), че белезите, които характеризират кинематографичната индустрия и кинематографичните пазари в Съюза, а именно тези, свързани с дублирането и субтитрите за аудитория с различно културно изразяване, с възможностите за разпространение на телевизия и със системата на финансиране на кинематографичната продукция в Европа, показват, че лиценз за изключително представителство сам по себе си не може да предотврати, да ограничи или да наруши конкуренцията.
Комисията и BEUC оспорват основателността на тези доводи.
2)

Преценка на Съда
Първо, когато става въпрос за довода на Groupe Canal +, изведен от факта, че Общият съд не е мотивирал отхвърлянето на доводите относно вземането предвид на икономическия и на правния контекст, в който се вписват относимите клаузи, следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика задължението на Общия съд по член 36 и по член 53, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз да мотивира решенията си, не изисква от него да излага изчерпателно и да посочва поединично всички представени от страните по спора съображения. Следователно мотивите могат да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с мотивите, на които се основава Общият съд, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя съдебен контрол в рамките на производство по обжалване (решение от 14 септември 2016 г., Trafilerie Meridionali/Комисия,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
, т.
).
Във връзка с това следва да се отбележи, че в точка 40 от обжалваното съдебно решение Общият съд по същество установява опасенията на Комисията относно относимите клаузи, като констатира, че в съображения 37—44 от спорното решение тя посочва, че споразуменията водят до абсолютна териториална изключителност, възстановяват разделянето на националните пазари и пречат на целта на Договора за установяване на единен пазар и поради това счита, че такива клаузи имат за цел ограничаване ва конкуренцията, освен ако други обстоятелства, спадащи към техния икономически и правен контекст, не позволяват да се счита, че те не могат да доведат до този резултат.
В точка 41 от обжалваното съдебно решение Общият съд обобщава в съображения 46—49 от спорното решение, от които се установява, че Комисията приема, предвид съдържанието, целите, икономическия и правния им контекст, че целта на относимите клаузи е да се изключи всякаква трансгранична конкуренция и да се предостави абсолютна териториална защита на излъчващите оператори, съдоговорители на Paramount.
Макар да е вярно, че след точка 41 от обжалваното съдебно решение Общият съд веднага посочва, че тези доводи на Комисията са обосновани, все пак при внимателен прочит на цялостните мотиви на това решение се установява, че обратно на твърдяното от Groupe Canal +, постъпвайки по този начин, Общият съд не е направил „категоричен“ извод, без да направи задълбочен преглед на доводите, а излага резултата от прегледа си, преди да изложи в точки 43—73 от това решение доводите, въз основа на които е стигнал до този резултат, включително причините, поради които относимите клаузи според него са от такова естество, че могат да предизвикат опасения у Комисията с оглед на член 101, параграф 1 ДФЕС.
От точки 51—58 от обжалваното съдебно решение се установява освен това, че Общият съд е разгледал специално доводите на Groupe Canal +, Френската република, EFADs, UPC и C More Entertainment, основани на законосъобразността на относимите клаузи от гледна точка на член 101, параграф 1 ДФЕС, поради икономическия и правния контекст, в който се вписват, без да забравя доводите на тези страни, основани на факта, че в резултат на тези клаузи се създават благоприятни условия за културното многообразие, без те да вредят на конкуренцията, които Общият съд е разгледал в точки 59—72 от същото решение.
Поради това следва да се приеме, че мотивите в точки 40—73 от обжалваното съдебно решение дават възможност на заинтересованите лица, и по-специално на Groupe Canal +, да се запознаят с мотивите, на които се е основал Общият съд, а на Съда да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол в рамките на настоящото производство по обжалване. Следователно Общият съд не е нарушил задължението за мотивиране, като е отхвърлил доводите на Groupe Canal + относно икономическия и правния контекст, в който се вписват относимите клаузи.
След това, понеже Groupe Canal + упреква Общия съд за допусната от него грешка при прилагане на правото, тъй като в точки 43—50 от посоченото решение се е основал на решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (
C‑403/08 и C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), за да заключи, че относимите клаузи са от такова естество, че могат да предизвикат опасения у Комисията поради тяхната антиконкурентна цел, следва да се отбележи, че макар делото, приключило с това решение, безспорно да не се отнася до сектора на киното, въпреки това от точки 134, 141 и 142 от това решение се установява, че посоченото дело е относно положение, сходно с разглежданото по настоящото дело от гледна точка на неговия търговски и конкурентен аспект, при което лицензионни споразумения за изключителни права, сключени между притежател на права върху интелектуална собственост и радио- и телевизионните оператори, съдържат допълнителни задължения, целящи да се гарантира спазването на териториалните ограничения за използването на тези лицензи, по-конкретно наложеното на тези оператори задължение да вземат мерки, за да бъде невъзможен достъпът до защитените обекти извън територията, предмет на съответния лицензионен договор.
Освен това няма противоречие между същото решение и решение от 6 октомври 1982 г., Coditel и др. (
262/81
,
EU:C:1982:334
), относно сектора на киното. Всъщност не само че не подкрепя довода на Groupe Canal +, че клаузи като относимите могат да се считат за напълно валидни, доколкото те представляват крайъгълният камък на системата за финансиране на киното, точки 15 и 16 от решение от 6 октомври 1982 г., Coditel и др. (
262/81
,
EU:C:1982:334
), на които се позовава Groupe Canal +, показват само че лиценз за изключително представителство, предоставен от притежателя на авторски права върху филм, няма сам по себе си за цел да препятства, ограничи или наруши конкуренцията. Нещо повече, в точка 17 от това решение Съдът изрично посочва, че упражняването на авторското право върху филм и правото на разпространение на филм, което произтича от авторското право, би могло да наруши конкуренцията на кинематографичния пазар.
Обратно на делото, приключило с това решение, обаче делото, по което е постановено решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (
C‑403/08 и C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), се отнася точно до допълнителните задължения, чиято цел е да се гарантира спазването на териториалните ограничения за използване на лицензите, предоставени от притежателя на право на интелектуална собственост.
При тези обстоятелства се налага изводът, че в точки 46—50 от обжалваното съдебно решение Общият съд не допуска грешка при прилагане на правото, като приема по същество, позовавайки се на решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (
C‑403/08 и C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), че от практиката на Съда следва, че клаузи в лицензионни споразумения, които предвиждат взаимни задължения с предмет премахване на трансграничното предоставяне на услуги за излъчване на аудио-визуалното съдържание, предмет на тези споразумения, и по този начин предоставят абсолютна териториална закрила на всеки излъчващ оператор както с оглед на целите, които се иска да постигнат, така и на икономическия и на правния контекст, в който се вписват, може да се считат за споразумения, чиято цел е да ограничат конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, и доколкото относимите клаузи съдържат такива задължения, независимо от евентуално решение, с което след пълно изследване ще се установи окончателно наличието или липсата на нарушение на тази разпоредба, в случая те могат да предизвикат у Комисията опасения във връзка с конкуренцията.
Накрая следва да се отхвърли и доводът на Groupe Canal +, основан на грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, като приел по същество в точки 39 и 62—66 от обжалваното съдебно решение, че въпросът дали поведението, предизвикало у Комисията опасенията за конкуренцията, отговаря на условията за прилагане на член 101, параграф 3 ДФЕС, няма никаква връзка със самото естество на решение, прието на основание член 9 от Регламент № 1/2003, и че поради това той не е бил длъжен в рамките на контрола за законосъобразност на такова решение, да се произнася по доводи, основани на прилагането на тази разпоредба от Договора за функционирането на ЕС.
Наистина, както с основание отбелязва Общият съд в точка 62 от обжалваното съдебно решение, член 101, параграф 3 ДФЕС намира приложение само ако преди това е установено нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2013 г., Slovenská sporiteľňa,
C‑68/12
,
EU:C:2013:71
, т.
).
Тъй като, когато приема решение по силата на член 9 от Регламент № 1/2003, Комисията е освободена от задължението да квалифицира и установява нарушението (решение от 29 юни 2010 г., Комисия/Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, т.
), тя не може да бъде задължена в рамките на такова решение да направи окончателна преценка дали споразумение, решение или съгласувана практика отговаря на условията по член 101, параграф 3 ДФЕС.
Освен това, както правилно отбелязва Общият съд в точка 62 от обжалваното съдебно решение, прилагането на член 101, параграф 3 ДФЕС се състои в определяне на положителните за конкуренцията ефекти от споразумението, нарушаващо член 101, параграф 1 ДФЕС, и в проверка дали тези положителни за конкуренцията ефекти имат превес над антиконкурентните резултати.
От член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003 следва, че решенията, които Комисията приема на основание на тази разпоредба, се основават на предварителна оценка на антиконкурентния характер на разглежданото поведение. При това положение, след като такова решение не съдържа задълбочена и пълна оценка на всички антиконкурентни последици на това поведение, Комисията не е в състояние да сравнява тези последици и изтъкнатите пред нея полезни за конкуренцията последици, ако се предположи, че са установени.
От това следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че въпросът дали поведението, предизвикало опасенията на Комисията във връзка с конкуренцията, отговаря на условията за прилагане на член 101, параграф 3 ДФЕС, няма отношение към самото естество на решение, прието на основание член 9 от Регламент № 1/2003.
Колкото до обстоятелството, че в съображения 50—52 от спорното решение Комисията се произнася предварително по въпроса за прилагането в случая на член 101, параграф 3 ДФЕС, следва да се посочи, че тези съображения са част от изложението на предварителната оценка, направена от Комисията по отношение на относимите клаузи, и не съдържат никаква окончателна оценка по този въпрос, а просто с тях се цели да се обясни, че при тази преценка Комисията е взела предвид доводите, които Paramount вече е било изложило по този въпрос преди изложението на нарушенията.
При това положение първата част от третото основание следва да се отхвърли като неоснователна.
б)

По втората част
1)

Доводи на страните
Groupe Canal +, подкрепяно от EFADs, UPC и Френската република, изтъква, че като приема в точки 57 и 69 от обжалваното съдебно решение, че евентуално намаляване на приходите на Groupe Canal + от клиенти, намиращи се във Франция, можело да се компенсира от факта, че Groupe Canal + вече било свободно да се обърне към клиентела, намираща се в цялото ЕИП, а не само във Франция, Общият съд не е взел предвид спецификата на кинематографичния сектор и не е изследвал всички представени му факти. Наистина, Общият съд очевидно не се е съобразил с проучването, озаглавено „The impact of cross-border to audiovisual content on EU consumers“, изготвено от канторите Oxera и O & O през май 2016 г. и представено от Groupe Canal +, от което се установявало, че изключителните териториални права са необходими за финансирането на европейското кино поради различните културни нагласи в рамките на Съюза, че стойността на европейските филми е различна в различните държави членки или езикови зони и че продукцията на европейско равнище се финансира главно in fine от разпространителите на телевизия въз основа на системата на абсолютна териториална закрила. Намаляването на приходите не би могло да се компенсира, тъй като Groupe Canal + вече нямало да може да изтъкне на преден план изключителността на излъчването на някои съдържания и намиращите се във Франция потребители щели да изберат да се абонират главно при оператори, излъчващи привлекателни програми, най-често на английски език. Цената на многотериториален лиценз била много по-висока от тази на национален, което щяло да направи първия посочен лиценз недостъпен за дистрибуторите. Цената за придобиването на нови абонати, намиращи се извън традиционната територия на дистрибутора, щяла да доведе до драстично намаляване на възможностите му за избор от гледна точка на продукцията. При всяко положение географските граници, присъщи на сключените от Groupe Canal + лицензи, не му позволявали да се обърне свободно към клиентела, намираща се в целия Съюз.
Комисията и BEUC оспорват основателността на тези доводи.
2)

Преценка на Съда
В началото следва да се отбележи, че доколкото доводите, изложени във втората част от третото основание целят да оспорят съображенията в точка 69 от обжалваното съдебно решение, те трябва да се отхвърлят като негодни да доведат до отмяна на обжалваното съдебно решение.
Всъщност от използването в точка 67 от обжалваното съдебно решение на израза „във всеки случай“ и в точка 72 от същото решение на израза „дори да се приеме, че Комисията е била длъжна да разгледа приложимостта на член 101, параграф 3 ДФЕС“ се установява, че преценката на Общия съд в точки 67—72 от посоченото решение е направена от съображения за изчерпателност, в случай че се приеме, че Комисията е била длъжна да разгледа приложимостта на член 101, параграф 3 ДФЕС.
Тъй като Общият съд, както се установява при прегледа на първата част от третото основание на жалбата, правилно приема, че в рамките на производството, довело до приемането на спорното решение, Комисията не е била длъжна да преценява дали са налице условията по член 101, параграф 3 ДФЕС, оплакванията срещу точка 69 от обжалваното съдебно решение, дори да бяха основателни, в никакъв случай не биха могли да доведат до отмяната на обжалваното съдебно решение.
Доколкото доводите, изложени в рамките на втората част от третото основание, се отнасят до съображенията в точка 57 от обжалваното съдебно решение, следва да се припомни, че по силата на член 256 ДФЕС и на член 58 от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването се ограничава само до правни въпроси. Така че единствено Общият съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, и от друга страна, да преценява тези факти. Само при неточност на фактическите констатации на Общия съд, която произтича от предоставените му доказателства по преписката или при изопачаване на доказателствата, възприети в подкрепа на тези факти, това установяване и тази преценка представляват правни въпроси, които подлежат на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (определение от 19 декември 2019 г., OPS Újpest/Комисия,
C‑741/18 P
, непубликувано,
EU:C:2019:1104
, т.
и цитираната съдебна практика).
С тези доводи обаче, без да се позовава на изопачаване на обхвата на тези ангажименти, Groupe Canal + само оспорва направената от Общия съд преценка на фактите, според която евентуално намаляване на приходите на Groupe Canal + с произход от намиращи се във Франция клиенти можело да се компенсира от факта, че благодарение на изпълнението на ангажиментите, станали задължителни по силата на спорното решение, Groupe Canal + вече било свободно да се обърне към клиентела, намираща се в цялото ЕИП, а не само във Франция.
При това положение посочените доводи на Groupe Canal + са недопустими.
С оглед на изложените по-горе съображения втората част от третото основание следва да се отхвърли отчасти като негодна да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение и отчасти като недопустима.
От това следва, че третото основание следва да се отхвърли.
3.

По второто основание
а)

Доводи на страните
Groupe Canal + отбелязва, че за да заключи в точка 72 от обжалваното съдебно решение, че направената от Комисията предварителна оценка, в която се приема, че не са налице условията по член 101, параграф 3 ДФЕС, не съдържа грешки, Общият съд приема в точка 67 от това решение, че относимите клаузи налагат ограничения, надхвърлящи необходимото за производството и разпространението на аудио-визуални произведения, които изискват защита на правата на интелектуалната собственост, а в точка 70 от посоченото решение, че тези клаузи отстраняват всякаква конкуренция по отношение на американските филми. Нито един от тези доводи обаче не бил разискван от страните в хода на производството пред Общия съд. Следователно той нарушил принципа на състезателност.
Комисията оспорва основателността на доводите на Groupe Canal +. Комисията и BEUC считат, че второто основание при всяко положение е негодно да доведе до отмяна, тъй като с него се оспорват мотиви на обжалваното съдебно решение, изложени от съображения за изчерпателност. BEUC поддържа главно, че това основание е недопустимо, тъй като е очевидно неточно.
б)

Преценка на Съда
С второто основание се оспорват точки 67, 70 и 72 от обжалваното съдебно решение относно въпроса за прилагането, в случая на член 101, параграф 3 ДФЕС.
В това отношение, без да е необходимо да се проверява дали, както твърди BEUC, трябва да се приеме, че това основание е недопустимо, по изложените в точки 66 и 67 от настоящото решение съображения следва да се приеме, че това основание е негодно да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение.
От това следва, че второто основание следва да се отхвърли.
4.

По четвъртото основание
Четвъртото основание се състои от две части, първата — нарушение на принципа на пропорционалност и на зачитане на правата на третите лица, което Общият съд допуснал, като приел, че Комисията не била длъжна да анализира един по един съответните пазари, и втората — нарушение на точка 128 от най-добрите практики, както и на договорните права на третите лица, което Общият съд допуснал, като приел, че спорното решение не засяга възможността за Groupe Canal + да сезира националния съд, за да иска да бъдат зачетени договорните му права.
а)

По първата част
1)

Доводи на страните
Groupe Canal +, подкрепяно от UPC и от Френската република, отбелязва по същество, че като приема ангажиментите на Paramount, които се отнасят до всички договори, сключени с телевизионните разпространители от ЕИП, въпреки че направената от Комисията предварителна оценка и изразените от тази институция опасения за конкуренцията се отнасяли само до изключителните права, предоставени на Sky за територията на Обединеното кралство и на Ирландия, Комисията „екстраполирала“, като се освободила от задължението да разгледа другите национални пазари и поради това не е взела предвид особеностите на другите пазари, а именно на френския пазар, чиято особеност била, че финансирането на произведенията в аудио-визуалния сектор се осигурява от разпространителите, един от които е Groupe Canal +. Като одобрил в точка 118 от обжалваното съдебно решение подхода на Комисията, Общият съд нарушил принципа на пропорционалност, както и правата на третите лица в противоречие с решение от 29 юни 2010 г., Комисия/Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, т.
).
Комисията, подкрепяна от BEUC, оспорва основателността на тези доводи
2)

Преценка на Съда
В случая е установено, че направената от Комисията предварителна оценка е само относно някои клаузи в лицензионните споразумения, сключени от Paramount със Sky, с които Paramount предоставя на Sky лицензи за изключителни права за територията на Обединеното кралство и на Ирландия. Всъщност от точка 3 от обжалваното съдебно решение се установява, че Комисията е съсредоточила разследването си върху две свързани клаузи в тези споразумения. Предмет на първата е забрана или ограничаване на възможността за Sky да приема спонтанни искания за покупка на услуги за разпространение на телевизия от потребители, пребиваващи в ЕИП, но извън Обединеното кралство, както и извън Ирландия. Втората налага на Paramount в рамките на споразуменията, които сключва с телевизионните разпространители, установени в ЕИП, но извън Обединеното кралство, да им забранява или да ограничава възможността им да приемат спонтанни искания за покупка на услуги за разпространение на телевизия от потребители, установени в Обединеното кралство или в Ирландия.
Установява се освен това, по-специално от точки 8—10 от обжалваното съдебно решение, че ангажиментите на Paramount, станали задължителни въз основа на спорното решение, се отнасят също и до сходните клаузи в лицензионните споразумения, сключени от Paramount, или които може да сключи с други установени в ЕИП телевизионни разпространители.
В точки 40 и 41 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че опасенията на Комисията във връзка с относимите клаузи са относно факта, че тези клаузи водят до абсолютна териториална изключителност, като по този начин възстановяват разделянето на националните пазари и създават пречки пред целта на Договора за създаването на единен пазар.
Както правилно припомня Общият съд в точка 46 от обжалваното съдебно решение, съгласно практиката на Съда споразумение, което е насочено към възстановяване на разделянето на националните пазари, може да създава пречки пред целта на Договора за осъществяване на интеграция на тези пазари чрез създаването на единен пазар. Поради това договори, целящи да разделят пазарите по националните граници или да направят по-трудна взаимната свързаност на националните пазари, могат да се считат както с оглед на целите, към постигането на които са насочени, така и на икономическия и на правния контекст, в който се вписват, за споразумения, които имат за цел да ограничат конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС.
Всъщност такива споразумения могат да изложат на опасност доброто функциониране на единния пазар, като по този начин пречат на една от главните цели на Съюза независимо от преобладаващото положение на националните пазари.
Поради това в точка 118 от обжалваното съдебно решение Общият съд с основание приема, че тъй като относимите клаузи имат за цел да разделят националните пазари в цялото ЕИП, без икономическият и правният им контекст да позволява да се установи, че те не могат да нарушат конкуренцията, в контекста на прилагането на член 9 от Регламент № 1/2003, те са могли с основание да предизвикат у Комисията опасения за конкуренцията за целия този географски район, независимо че Комисията не е анализирала един по един съответните национални пазари.
От това следва, че първата част от четвъртото основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
б)

По втората част
1)

Доводи на страните
Groupe Canal + изтъква, че като приема в точка 104 от обжалваното съдебно решение, че спорното решение не представлява намеса в свободата му на договаряне, тъй като то могло да сезира националния съд с цел установяване на съвместимостта на относимите клаузи с член 101, параграф 1 ДФЕС и прилагане по отношение на Paramount на предвидените от националното право последици, Общият съд нарушава принципа, който следва от член 9 от Регламент № 1/2003, от точка 128 от най-добрите практики и от бележка под линия 76 от тях, според който решение, прието на основание на посочения член 9, не може да има за цел, нито за резултат да направи ангажиментите задължителни за операторите, които не са ги предложили и които не са се съгласили с тях.
Освен това, като посочва в точка 103 от обжалваното съдебно решение, че ако националният съд задължи Paramount да наруши ангажиментите си, Комисията ще трябва да възобнови разследването, Общият съд изрично признава, че прилагането на тези ангажименти зависи от волята на Groupe Canal +, без да приложи всички правни последици от това заключение.
Groupe Canal +, подкрепяно от Френската република, по същество поддържа, че като приема в точка 100 от обжалваното съдебно решение, че спорното решение може най-много да повлияе на преценката на националния съд само доколкото съдържа предварителна оценка, Общият съд засяга сериозно правата на третите лица, в случая тези на Groupe Canal +. Всъщност това решение лишава Groupe Canal + от свободата му на договаряне, тъй като в действителност то не би могло да постигне резултат, при който националният съд да се противопостави на Комисията и да приеме, че относимите клаузи са валидни. В това отношение от решение от 23 ноември 2017 г., Gasorba и др. (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, т.
и
), следвало, че националните съдилища не могат да игнорират решенията, приети на основание член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003 и трябва да вземат предвид предварителната оценка на Комисията и да я разглеждат като улика, дори като начало на доказателство за антиконкурентния характер на съответното споразумение. Свободата на тези юрисдикции се запазвала само в случай че те решат да продължат разследването си относно съвместимостта на съответните споразумения с правото на конкуренцията.
Френската република допълва, че влиянието върху преценката на националния съд на решение, прието на основание член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003, се засилва при договарянето на ангажименти с други предприятия от съответния сектор, така че последващи ангажименти биха могли да представляват правилото, от което националният съд трудно ще може да се отклони. Освен това фактът, че в случай че националният съд приеме, че съответното споразумение не нарушава член 101, параграф 1 ДФЕС, Комисията задължително ще възобнови разследване в съответствие с член 9, параграф 2, буква б) от Регламент № 1/2003, може да разубеди националния съд да оспорва предварителната оценка, направена от Комисията.
Комисията, подкрепяна от BEUC, по същество счита, че в точки 83—108 от обжалваното съдебно решение Общият съд с основание приема, че прилагането на ангажиментите на Paramount не зависи от волята на трети лица, едно от които е Groupe Canal +. Всъщност с предлагането на тези ангажименти Paramount упражнило свободата си на договаряне да не се съгласява повече с някои договорни клаузи или да не бъде повече обвързано от тях и това решение не зависело от волята на трето лице. Освен това приемането от Комисията на тези ангажименти не лишавало Groupe Canal + от възможността да сезира националния съд, за да защити правата си в рамките на договорните си правоотношения с Paramount. Ако националният съд прецени, че относимите клаузи не нарушават член 101, параграф 1 ДФЕС или че те отговарят на условията по параграф 3 от този член, той ще трябва да прецени дали резултатът от производството пред него може да доведе до нарушаване от страна на Paramount на ангажиментите, станали задължителни по силата на спорното решение. За да се избегне възможността резултатът от това производство да доведе до нарушаване от страна на Paramount на тези ангажименти, националният съд би могъл да откаже да разпореди изпълнението на относимите клаузи, като същевременно осъди Paramount според приложимите национални норми на заместващо равностойно изпълнение чрез заплащане на обезщетение за вреди. Общият съд разгледал такава възможност в точка 103 от обжалваното съдебно решение.
Освен това Общият съд правилно приел в точка 102 от обжалваното съдебно решение, че Groupe Canal + би могло да постигне резултат, при който националният съд да не се съгласи с Комисията и да приеме, че относимите клаузи са валидни. От точка 29 от решение от 23 ноември 2017 г., Gasorba и др. (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
), следвало, че националният съд бил длъжен да вземе предвид само предварителната оценка на Комисията, която е изложена в спорното решение, и да я разглежда като улика, дори като начало на доказателство, за антиконкурентния характер на относимите клаузи.
2)

Преценка на Съда
При разглеждането на втората част от третото изложено пред първата инстанция основание, изведена от нарушаването, поради неспазване на принципа на пропорционалност, на договорните права на третите лица, като Groupe Canal +, Общият съд по същество е приел в точки 89 и 90 от обжалваното съдебно решение, че решение, прието на основание член 9 от Регламент № 1/2003, е задължително само за предприятията, предложили „ангажимент“ по смисъла на тази разпоредба, и не може да има за цел или за резултат превръщането в задължителен на такъв ангажимент за оператори, които не са го предложили и които не са го поели.
В точки 91 и 92 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема по-конкретно че когато ангажиментът се състои в неприлагането на договорна клауза, предоставяща права на трета страна, признаването на Комисията на правомощието да го превърне в задължителен по отношение на посочената трета страна, като Groupe Canal +, без тя да го е предложила и без производството на Комисията да е образувано срещу нея, би било намеса в свободата на договаряне на съответния оператор, която надхвърля предвиденото в член 9 от Регламент № 1/2003.
След това Общият съд е проверил дали с оглед на съдържанието му, както и на правния контекст, в който е прието, спорното решение има за цел или за резултат предложният от Paramount ангажимент да прилича, в нарушение на посочения член 9, на предложен от Groupe Canal + ангажимент. В това отношение той, първо, отбелязва в точка 94 от обжалваното съдебно решение, че от това решение не се установява то да налага каквото и да е задължение на съдоговорителите на Paramount, какъвто е Groupe Canal +.
На второ място, в точка 95 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, от една страна, че фактът, че Paramount най-общо се задължава да не предприема правни действия за спазване на задължението на телевизионните оператори да не извършват пасивни продажби извън тяхната изключителна територия, както е предвидена в точка 2.2, буква а) от приложението към спорното решение, автоматично предполага, Paramount да не спазва задължението си да забрани такива продажби, както това е предвидено в точка 2.2, буква б) от същото приложение, и от друга страна, че този ангажимент от своя страна автоматично води до поставянето под въпрос на договорното право, с което се ползват телевизионните оператори, съдоговорители на Paramount, по отношение на него, което се състои в това Paramount да гарантира на всеки един от тях абсолютна териториална изключителност, що се отнася до предмета на всяко лицензионно споразумение за производство на платено телевизионно съдържание.
В точка 96 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че въпросът, който възниква в такъв контекст, е дали този резултат е породен от самото спорно решение, в който случай би била налице непоправима последица по отношение на трета страна, която нито е предложила, нито е поела станалия задължителен ангажимент, или дали изявлението на Paramount за спиране на изпълнението на относимите клаузи е основно акт, който то предприема на свой риск и не засяга по никакъв начин възможността неговите съдоговорители да сезират националния съд с цел спазването на относимите клаузи.
От друга страна, в точки 100 и 102 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема по-конкретно че в рамките на производство по иск на предприятие, предявен за да бъдат зачетени договорните му права, които са нарушени с ангажиментите, станали задължителни по силата на решение на Комисията по член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003, национална юрисдикция може да достигне до резултат частично или напълно различен от направената от Комисията предварителната оценка от гледна точка на правото на конкуренцията, съдържаща се в това решение, и да приеме, че клаузите, предмет на ангажимента, не нарушават член 101, параграф 1 ДФЕС.
Освен това в точка 103 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема по същество, че националните юрисдикции имат правомощието да приемат решение, което може да наложи на Paramount да не спази ангажиментите, станали задължителни по силата на спорното решение.
Въз основа на тези съображения в точка 104 от това решение Общият съд заключава, че спорното решение не засяга възможността за Groupe Canal + да сезира националния съд с цел установяване на съвместимостта на относимите клаузи с член 101, параграф 1 ДФЕС и прилагане по отношение на Paramount на предвидените от националното право последици.
В точка 106 от посоченото решение той заключава, че приемайки спорното решение, Комисията е действала в рамките на правомощията, предоставени ѝ с член 9 от Регламент № 1/2003, и е запазила целта на този член, който се ръководи от съображения за процесуална икономия и ефективност, без да нарушава договорните или процесуалните права на Groupe Canal +, така че да надхвърли необходимото за постигането на тази цел.
Groupe Canal + по същество упреква Общия съд за това, че не е спазил принципа на пропорционалност, като е омаловажил значението на последиците за договорните права на Groupe Canal + от спорните ангажименти, поети от Paramount и станали задължителни във основа на спорното решение, и изтъква, че Общият съд се е основал на грешно предположение относно ефективността в този контекст на основан на такива права иск, предявен пред националния съд.
Във връзка с това следва да се припомни, че съгласно установената практика на Съда принципът на пропорционалност изисква актовете на институциите на Съюза да бъдат годни да гарантират осъществяването на легитимните цели, преследвани от съответната правна уредба, и да не надхвърлят необходимото за осъществяването на тези цели (решение от 11 декември 2018 г., Weiss и др.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, т.
и цитираната съдебна практика).
Прилагането от Комисията на принципа на пропорционалност в контекста на член 9 от Регламент № 1/2003 се ограничава до проверка дали въпросните ангажименти отговарят на нейните опасения, за които тя е уведомила съответните предприятия, както и дали последните не са предложили да поемат по-необременителни ангажименти, които са също толкова подходящи, за да отговарят на изразените опасения. Когато Комисията прави тази проверка, тя все пак трябва да отчете интересите на третите лица (решение от 29 юни 2010 г., Комисия/Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, т.
).
Както отбелязва генералният адвокат в точка 123 от заключението си, когато Комисия проверява ангажиментите не с оглед на това дали с тях може да се отговори на опасенията ѝ относно конкуренцията, а с оглед на засягането на интересите на третите лица, тогава принципът на пропорционалност изисква правата, чиито носители са те, да не бъдат изпразнени от съдържание.
В този контекст Общият съд правилно приема по същество в точки 91 и 92 от обжалваното съдебно решение, че когато Комисията прави задължителен ангажимент, който се състои в неприлагането на договорна клауза, по отношение на съдоговорител като Groupe Canal +, който не я е предложил и без производството на Комисията да се отнася до него, и когато не са представени никакви доказателства за съгласието му във връзка с ангажимента в съответствие с точка 128 от най-добрите практики, това би било намеса в свободата на договаряне на този съдоговорител, която надхвърля предвиденото в член 9 от Регламент № 1/2003. След това, след като отбелязва в точка 94 от обжалваното съдебно решение, че от спорното решение, прието на основание член 9 от Регламент № 1/2003, не следва, че то налага каквото и да било задължение на Groupe Canal +, Общият съд все пак отбелязва в точка 95 от това решение, също с основание, че ангажиментите на Paramount, станали задължителни въз основа на това решение, автоматично водят до неизпълнение от страна на Paramount на някои от договорните задължения по отношение на Groupe Canal + в рамките на тяхното лицензионно споразумение, влязло в сила на 1 януари 2014 г.
Безспорно, както се установява от съображение 13 от Регламент № 1/2003, решенията, които Комисията приема на основание член 9 от този регламент, не влияят по-конкретно на правомощията на съдилищата на държавите членки за установяване на нарушение на членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС и решаване на случая. Освен това, прието от Комисията на основание член 9, параграф 1 от този регламент решение относно ангажиментите, което засяга определени споразумения между предприятия, не е пречка националните съдилища да преценят дали посочените споразумения противоречат на правилата в областта на конкуренцията, и ако се налага, да ги обявят за нищожни на основание член 101, параграф 2 ДФЕС (решение от 23 ноември 2017 г., Gasorba и др.,
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, т.
).
Съгласно член 16, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1/2003 обаче, когато национални съдилища се произнасят по споразумения, решения или практики съгласно член 101 ДФЕС или член 102 ДФЕС, които вече са предмет на решения на Комисията, те не могат да вземат решения, които са в противоречие с решението, прието от Комисията.
Решение на национална юрисдикция, с което предприятие, поело ангажименти, станали задължителни по силата на решение, прието на основание член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003, се задължава да наруши тези ангажименти, очевидно противоречи на това решение.
От това следва, че като приема по същество в точка 103 от обжалваното съдебно решение, че сезирани с иск за зачитане на договорните права на Groupe Canal +, националните юрисдикции биха могли, ако са налице условията за това, да задължат Paramount да наруши ангажиментите си, станали задължителни по силата на спорното решение, Общият съд е нарушил член 16, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1/2003.
Освен това съгласно практиката на Съда (решение от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, т.
и цитираната съдебна практика), която понастоящем е кодифицирана в член 16, параграф 1, второ изречение от Регламент № 1/2003, последователното прилагане на правилата на конкуренцията и на общия принцип на правната сигурност налагат, когато вземат решения относно споразумения или практики, които могат да бъдат предмет на решение на Комисията, националните юрисдикции да избягват вземане на решения, които биха противоречали на решение, което Комисията предвижда да приеме по образувано от нея производство за прилагане на член 101, параграф 1 ДФЕС и член 102 ДФЕС, както и на член 101, параграф 3 ДФЕС.
Тъй като решенията на основание член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003, както се установява от текста на тази разпоредба, се приемат „[к]огато Комисията възнамерява да приеме решение, с което да изиска прекратяване на нарушение“, от припомнената в предходната точка от настоящото решение съдебна практика следва, че при наличие на решение, основано на посочената разпоредба, националните юрисдикции не могат да приемат по отношение на разглежданите поведения „отрицателни“ решения, установяващи липсата на нарушение на членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС, когато Комисията все още може да възобнови производството в приложение на член 9, параграф 2 от този регламент и евентуално да приеме решение, с което формално се констатира наличието на нарушение.
Поради това Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, също и като е приел по същество в точки 100, 102 и 104 от обжалваното съдебно решение, че национална юрисдикция би могла евентуално да приеме, че клаузи като относимите не нарушават член 101, параграф 1 ДФЕС и да уважи иска на предприятие, предявен за да бъдат зачетени договорните му права, нарушени от ангажименти, направени задължителни от Комисията, или да получи обезщетение за вреди и пропуснати ползи.
От това следва, че намесата на националния съд не може по подходящ и ефективен начин да отстрани недостатък на проверка на пропорционалността на мярката от гледна точка на защитата на правата на третите лица на етапа на приемането на решение на основание член 9 от Регламент № 1/2003.
При това положение следва да се приеме, че Общият съд е сгрешил, като е приел по същество в точки 96—106 от обжалваното съдебно решение, че възможността за съдоговорителите на Paramount, един от които е Groupe Canal +, да сезират националния съд може да бъде средство за преодоляване на установените в точка 95 от посоченото решение последици за договорните права на тези съдоговорители от ангажиментите на Paramount, станали задължителни с приемането на спорното решение.
Безспорно, както припомня Общият съд в точка 101 от обжалваното съдебно решение, в решение от 29 юни 2010 г., Комисия/Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, т.
), Съдът отбелязва в контекста на производство по разследване на две предприятия, сключили споразумение, чието влизане в сила е обусловено от получаването на удостоверение за липса на нарушение или от освобождаване от страна на Комисията, обстоятелството, че предложените от дадено предприятие индивидуални ангажименти са превърнати в задължителни от Комисията, не означава, че други предприятия са лишени от възможността да защитят евентуалните си права в своите отношения с това предприятие. С оглед на ограниченията на компетентността на националните юрисдикции, посочени в точки 109, 110, 112 и 113 от настоящото решение, следва да се приеме, че договорните права на трето лице, като Groupe Canal +, не могат да бъдат защитени по подходящ начин в рамките на производство, образувано пред такава юрисдикция, когато Комисията направи задължителен ангажимент, по силата на който съдоговорителят на третото лице трябва да остави без приложение някои от задълженията си към него, свободно приети по силата на безусловно споразумение, което вече е в сила, и то въпреки че образуваното от Комисията производство не се отнася за това трето лице.
От това следва, че втората част от четвъртото основание следва да се уважи.
От изложеното по-горе следва, че обжалваното съдебно решение е опорочено от грешка при прилагане на правото при направената от Общия съд преценка на пропорционалността на спорното решение по отношение на засягането на интересите на третите лица.
С оглед на всички изложени по-горе съображения обжалваното съдебно решение следва да се отмени.
VI.

По жалбата до Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз при отмяна на решение на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
Това е така в настоящия случай.
С втората част от третото основание, изложено пред първата инстанция, Groupe Canal + поддържа по същество, че като е направила задължителни със спорното решение ангажиментите на Paramount, Комисията е засегнала несъразмерно договорните права на третите лица, като Groupe Canal +, и така е нарушила принципа на пропорционалност.
В това отношение, както следва от точка 107 от настоящото решение, когато ангажиментът се състои в неприлагането на договорна клауза, предоставяща права на трето лице, да се признае на Комисията правото да го направи задължителен по отношение на трето лице, което не го е предложило и за което не се отнася производството на Комисията, би представлявало намеса в договорната свобода на въпросния оператор, излизаща извън предвиденото в член 9 от Регламент № 1/2003.
В случая, макар от преписката по делото да се установява, че спорното решение не налага задължения на телевизионните разпространители, съдоговорители на Paramount, независимо от това, както Съдът установява по същество в точка 107 от настоящото решение, ангажиментите му, станали задължителни въз основа на спорното решение, автоматично водят до поставяне под въпрос на договорното право, с което се ползват тези телевизионни разпространители, един от които е Groupe Canal +, по отношение на Paramount, което трябва да гарантира на всеки от тях абсолютна териториална изключителност по отношение на предмета на всяко лицензионно споразумение относно производството на платено телевизионно съдържание. Всъщност по силата на това решение Paramount е длъжно именно да не изпълнява някои задължения, чиято цел е да се гарантират тези изключителни права, произтичащи от неговите договори с посочените разпространители на телевизия, и по-конкретно предвидените в членове 3 и 12 от лицензионното му споразумение с Groupe Canal +, влязло в сила на 1 януари 2014 г.
Както отбелязва по същество генералният адвокат в точка 125 от заключението си, такива задължения могат да са основният елемент на икономическото равновесие, което същите разпространители на телевизия и Paramount са определили при упражняване на тяхната свобода на договаряне.
При тези обстоятелства, както се установява при разглеждането на втората част от четвъртото основание на жалбата, и по-конкретно от точки 108—117 от настоящото решение, възможността за съдоговорителите на Paramount, един от които е Groupe Canal +, да сезират националния съд не може да бъде средство за преодоляване по подходящ начин на последиците от спорното решение, за договорните права на тези съдоговорители. От това следва, че като е направила задължителни със спорното решение ангажиментите на Paramount в нарушение на посоченото в точка 106 от настоящото решение изискване, Комисията е изпразнила от съдържание договорните права по отношение на Paramount на третите лица, включително тези на Groupe Canal +, и по този начин е нарушила принципа на пропорционалност.
Поради това следва да се уважи втората част от третото основание, изложено пред първата инстанция, и следователно да се отмени спорното решение, без да е необходимо да се разглеждат другите доводи и основания, изложени пред първата инстанция.
VII.

По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване пред Съда по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Groupe Canal +, EFADs, UPC и C More Entertainment AB са поискали Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски и тя е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези направени от Groupe Canal +, EFADs и UPC в рамките на настоящото производство по обжалване и на производството пред първата инстанция, както и тези, направени от C More Entertainment AB в рамките на производството пред първата инстанция.
Тъй като Френската република не е поискала Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, следва тя да бъде осъдена да понесе направените от нея съдебни разноски.
Съгласно член 140, параграф 3 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване пред Съда по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, като встъпила страна пред Общия съд BEUC понася собствените си разноски.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 декември 2018 г., Groupe Canal +/Комисия (
T‑873/16
,
EU:T:2018:904
).

2)
Отменя решение на Европейската комисия от 26 юли 2016 година относно производство за прилагане на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело AT.40023 — Трансграничен достъп до платена телевизия).

3)
Европейската комисия понася, наред с направените от нея съдебни разноски, и съдебните разноски, направени от Groupe Canal + SA, European Film Agency Directors — EFADs, Union des producteurs de cinéma (UPC) в рамките на настоящото производство по обжалване и в производството пред първата инстанция, както и тези, направени от C More Entertainment AB в производството пред първата инстанция.

4)
Френската република понася собствените си съдебни разноски.

5)
Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC) понася собствените си съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.