CELEX: 62017CJ0061
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Kolektivno otkazivanje
Direktiva 98/59/EZ
Članak 2. stavak 4. prvi podstavak
Pojam ‚poduzeće koje kontrolira poslodavca’
Postupci savjetovanja s radnicima
Teret dokazivanja

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2. stavka 4. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (
SL 1998., L 225, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).
Zahtjevi su upućeni u sklopu triju sporova između Miriam Bichat, Daniele Chlubna odnosno Isabelle Walkner i njihova bivšeg poslodavca, društva Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: APSB), u vezi sa zakonitošću njihovih otkaza s obzirom na postupke savjetovanja predviđene u članku 2. Direktive 98/59.
Pravni okvir
Pravo Unije
Vijeće Europskih zajednica je 17. veljače 1975. usvojilo Direktivu 75/129/EEZ o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (
SL 1975., L 48., str. 29
.).
Direktivom Vijeća 92/56/EEZ od 24. lipnja 1992. izmijenjena je Direktiva 75/129 i njezin članak 2. dopunjen je stavkom 4., koji je glasio kako slijedi:
„Obveze propisane u stavcima 1., 2. i 3. primjenjuju se bez obzira donosi li odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja poslodavac ili poduzeće koje kontrolira tog poslodavca.
Prilikom razmatranja eventualnih kršenja obveza o obavješćivanju, savjetovanju i priopćavanju, koje su sadržane u ovoj Direktivi, ne uzima se u obzir obrana poslodavca koja se temelji na činjenici da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”
Radi jasnoće i racionalnosti Direktiva 75/129, kako je izmijenjena Direktivom 92/56, zatim je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 98/59, kojom je kodificirana prvotna direktiva.
U uvodnoj izjavi 2. Direktive 98/59 navodi se:
„budući da je važno radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Zajednice”.
Članak 2. te direktive glasi:
„1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
2.   Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
[…]
3.   Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su dužni pravodobno tijekom savjetovanja:
(a)
dati sve potrebne podatke; i
(b)
u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:
i.
razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
ii.
broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
iii.
broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
iv.
razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
v.
predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;
vi.
načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima osim onih koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva i/ili prakse.
[…]
4.   Obveze propisane u stavcima 1., 2. i 3. primjenjuju se bez obzira donosi li odluku u pogledu kolektivnog otkazivanja poslodavac ili poduzeće koje kontrolira tog poslodavca.
Prilikom razmatranja eventualnih kršenja obveza o obavješćivanju, savjetovanju i priopćavanju, koje su sadržane u ovoj Direktivi, ne uzima se u obzir obrana poslodavca koja se temelji na činjenici da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”
U članku 5. navedene direktive određuje se:
„Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.”
Članak 6. iste direktive glasi:
„Države članice osiguravaju da sudski i/ili upravni postupci budu dostupni predstavnicima radnika i/ili radnicima za izvršavanje obveza prema ovoj Direktivi.”
Njemačko pravo
Člankom 17. Kündigungsschutzgesetza (Zakon o zaštiti od neopravdanog otkazivanja BGBl. I, str. 1317.; u daljnjem tekstu: KSchG) prenosi se članak 2. Direktive 98/59 i on glasi:
„(2)   Kad poslodavac razmatra kolektivno otkazivanje, dužan je predstavnicima radnika pravodobno dati potrebne podatke, a posebno obavijestiti ih pisanim putem o:
1.
razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
2.
broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
3.
broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
4.
razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
5.
kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje;
6.
načinu izračuna svih isplata naknada otpuštenim radnicima.
Savjetovanja između poslodavca i predstavnika radnika obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihova broja te ublažavanje posljedica.
(3a)   Obveze obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja propisane u stavcima 1. do 3. primjenjuju se neovisno o tome je li odluku o kolektivnom otkazivanju donio poslodavac ili poduzeće koje ga kontrolira. Poslodavac se ne može obraniti na temelju činjenice da mu poduzeće koje je donijelo odluku o kolektivnom otkazivanju nije dostavilo potrebne podatke.”
Glavni postupci i prethodna pitanja
M. Bichat radila je od 1. svibnja 1988. za društvo APSB kao i za njegova pravnog prednika u području podrške putnicima u zračnoj luci Tegel u Berlinu (Njemačka). D. Chlubna i I. Walkner radile su na sličnim radnim mjestima od 1. svibnja 1992.
APSB je radio isključivo za društvo GlobeGround Berlin GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: GGB), koje pruža usluge u različitim djelatnostima zračne luke. To je društvo 2008. kupila grupa WISAG, koja je provela određena restrukturiranja, pri čemu je tužitelj u glavnom postupku zadržao svoje područje djelatnosti.
Zbog poslovanja s gubicima GGB je od 30. lipnja 2014. postupno raskidao ugovore sklopljene s APSB‑om te ga obavijestio da se usluge koje su se pružale nadalje povjeravaju poduzećima izvan grupe. Potonja poduzeća nisu preuzela nijednog člana APSB‑ova osoblja.
Na skupštini dioničara APSB‑a 22. rujna 2014. tuženik u glavnom postupku, GGB je, kao jedini dioničar s glasačkim pravom, donio odluku o prestanku APSB‑ovih djelatnosti od 31. ožujka 2015. i o razrješenju organizacije uspostavljene za obavljanje tih djelatnosti.
U siječnju 2015. APSB je obavijestio radničko vijeće o planiranom kolektivnom otkazivanju i s tim ga u vezi saslušao, ali nakon toga nije uzeo u obzir prigovor tog vijeća izražen u odnosu na sve otkaze jer su navodni gubici bili fiktivni, i u pogledu APSB‑a i u pogledu GGB‑a.
M. Bichat, D. Chlubna i I. Walkner obaviještene su 29. siječnja 2015. o tome da njihov radni odnos prestaje s 31. kolovoza 2015.
Protiv tog kolektivnog otkazivanja s uspjehom je pokrenuto više postupaka. APSB je 10. lipnja 2015. obavijestio radničko vijeće da namjerava provesti novo kolektivno otkazivanje. Ono je provedeno 27. lipnja 2015., taj put s učinkom od 31. siječnja 2016. U tom kontekstu GGB je naveo da su razlozi isti kao i oni koji su priopćeni radničkom vijeću APSB‑a prilikom prethodnog kolektivnog otkazivanja koje je trebalo imati učinak od 31. kolovoza 2015.
Presudama od 12. siječnja 2016. (predmet C‑61/17), 23. veljače 2016. (predmet C‑62/17) i 1. ožujka 2016. (predmet C‑72/17) Arbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka) odbio je odnosne tužbe tužiteljica u glavnim predmetima. Te su tužiteljice podnijele žalbu protiv tih presuda sudu koji je uputio zahtjev.
Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka) smatra da rješenje sporova koji su pred njim u tijeku ovisi, među ostalim, o tumačenju članka 2. stavka 4. Direktive 98/59. S tim u vezi, taj sud navodi da članak 17. KSchG‑a, kojim se gotovo doslovno prenosi članak 2. navedene direktive, na nacionalnoj razini dovodi do različitog tumačenja osobito pojma „poduzeće koje kontrolira poslodavca”. Stoga bi široko tumačenje tog pojma, koje bi obuhvatilo i poduzeća koja nisu povezana prema pravilima prava grupe društava, nego su predmet
de jure
ili
de facto
kontrole, moglo značiti da su otkazi o kojima je riječ u glavnim predmetima ništetni, dok to prema uskom tumačenju ne bi bio slučaj.
U tim je okolnostima Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u svakom od tih predmeta:
„1.
Je li ‚poduzeće koje kontrolira poslodavca’, u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 […] samo poduzeće čiji je utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava ili je dovoljan ugovorno ili
de facto
osiguran utjecaj (na primjer, na temelju mogućnosti fizičkih osoba da daju upute)?
2.
Ako na prvo pitanje valja odgovoriti da nije potreban utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava:
je li riječ o ‚odluci u pogledu kolektivnog otkazivanja’ u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 također onda kada poduzeće koje kontrolira poslodavca postavi potonjem takve uvjete da bude primoran zbog poslovnih razloga provesti kolektivno otkazivanje?
3.
Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan:
trebaju li, u skladu s člankom 2. stavkom 4. drugim podstavkom, u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. Direktive 98/59, predstavnici radnika biti obaviješteni također o tome koji su poslovni ili drugi razlozi naveli poduzeće koje kontrolira poslodavca na donošenje odluka koje su poslodavca dovele do toga da namjerava provesti kolektivno otkazivanje?
4.
Je li u skladu s člankom 2. stavkom 4., u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. Direktive 98/59 to da se radnicima, koji pred [dotičnim] sudom zahtijevaju utvrđenje nezakonitosti otkaza radnog odnosa, provedenih u okviru kolektivnog otkazivanja, pri čemu se pozivaju na to da poslodavac, koji je dao otkaz, nije pravilno proveo savjetovanje s predstavnicima radnika, naloži obveza obrazlaganja i dokazivanja, koja nadilazi obrazlaganje činjenica u vezi s kontrolom poslodavca?
5.
Ako je odgovor na četvrto pitanje potvrdan:
koje se dodatne obveze obrazlaganja i dokazivanja mogu u tom slučaju u skladu s navedenim odredbama naložiti radnicima?”
Odlukom predsjednika Suda od 9. ožujka 2017. predmeti C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Dopuštenost
Uvodno valja navesti da njemačka vlada tvrdi da je to pitanje nedopušteno jer se odnosi na problem hipotetske naravi te da s obzirom na činjenične i pravne elemente koje je iznio sud koji uputio zahtjev Sud na njega ne može dati koristan odgovor.
S tim u vezi, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi isključivo nacionalni sud, koji odlučuje o sporu i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, nadležan ocijeniti, imajući u vidu posebnosti svakog pojedinog predmeta, je li prethodno pitanje nužno kako bi mogao donijeti svoju presudu kao i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth,
C‑52/16 i C‑113/16
,
EU:C:2018:157
, t.
42.
i navedena sudska praksa).
Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnim da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti, među ostalim, presudu od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth,
C‑52/16 i C‑113/16
,
EU:C:2018:157
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u ovom slučaju valja utvrditi, kao prvo, da je sud koji je uputio zahtjev, nakon što mu je Sud 25. listopada 2017. uputio zahtjev za podatke, ponovno istaknuo i nužnost upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku radi donošenja presude i relevantnost pitanja postavljenih Sudu.
Kao drugo, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 32. svojeg mišljenja, naznake koje je naveo sud koji je uputio zahtjev nisu takve da bi prvo pitanje trebalo smatrati hipotetskim.
Iz prethodno navedenog slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.
Meritum
Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive 98/59 tumačiti na način da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi samo na poduzeće povezano s tim poslodavcem na temelju udjela ili glasačkih prava ili i na poduzeće koje na temelju ugovorne ili činjenične povezanosti izvršava istu vrstu odlučujućeg utjecaja na navedenog poslodavca.
U tom pogledu, kao prvo, valja navesti da članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive 98/59 ne definira pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” niti s tim u vezi upućuje na pravo država članica. Tako prema ustaljenoj praksi Suda iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe tog prava koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Europskoj uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (vidjeti, među ostalim, presude od 27. siječnja 2005., Junk,
C‑188/03
,
EU:C:2005:59
, t.
29.
i
30.
i od 13. svibnja 2015., Lyttle i dr.,
C‑182/13
,
EU:C:2015:317
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu).
U tim okolnostima, i poput pojma „pogon” navedenog u članku 1. stavku 1. prvom podstavku točki (a) podtočki ii. Direktive 98/59, pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” iz članka 2. stavka 4. prvog podstavka te direktive treba tumačiti autonomno i ujednačeno u pravnom poretku Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2015., Lyttle i dr.,
C‑182/13
,
EU:C:2015:317
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu).
Najprije valja istaknuti da se pojam „kontrola” za potrebe Direktive 98/59 odnosi, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 50. svojeg mišljenja, na situaciju u kojoj poduzeće može donijeti stratešku ili poslovnu odluku koja poslodavca obvezuje da razmotri ili planira kolektivno otkazivanje (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr.,
C‑44/08
,
EU:C:2009:533
, t.
48.
).
S obzirom na to pojašnjenje, tekst članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 sam po sebi ne omogućuje utvrđivanje koje su veze između poduzeća i poslodavca na temelju kojih se može odrediti u kojim okolnostima prvo „kontrolira” drugog. U tim okolnostima valja voditi računa o nastanku te odredbe i o cilju koji slijedi propis o kojem je riječ u glavnom postupku.
Kad je, kao prvo, riječ o nastanku članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59, valja podsjetiti da je usklađivanje zakonodavstava država članica o kolektivnom otkazivanju najprije bilo predmet Direktive 75/129, navedene u točki 3. ove presude, koja je izmijenjena Direktivom 92/56.
U šestoj uvodnoj izjavi Direktive 92/56 navodi se da se tom direktivom nastoji osigurati da se obveze poslodavaca u području obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja primjenjuju neovisno o tome je li odluku o kolektivnom otkazivanju donio poslodavac ili poduzeće koje ga kontrolira. U tu svrhu, Direktivom 92/56 je u članak 2. Direktive 75/129 umetnut stavak 4., koji odgovara stavku 4. članka 2. Direktive 98/59.
I Direktiva 98/59, kao i prije Direktiva 75/129 koju je zamijenila prvonavedena, osigurava samo djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, odnosno utvrđuje postupak koji se mora slijediti prilikom takvih otkazivanja (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu Sud je naveo da je u sklopu tog djelomičnog usklađivanja zakonodavac donošenjem Direktive 92/56, a zatim Direktive 98/59, želio ukloniti praznine prijašnjeg zakonodavstva i dati pojašnjenje u vezi s obvezama poslodavaca koji su dio grupe poduzeća. Stoga u ekonomskom kontekstu koji obilježava postojanje rastućeg broja takvih grupa, članak 2. stavak 4. Direktive 98/59 omogućuje da se osigura, kada jedno poduzeće kontrolira drugo, učinkovito ostvarivanje cilja te direktive, koji je, kao što je to navedeno u njezinoj drugoj uvodnoj izjavi, pružanje radnicima veće zaštite u slučaju kolektivnog otkazivanja (presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr.,
C‑44/08
,
EU:C:2009:533
, t.
44.
i navedena sudska praksa).
Stoga je Sud protumačio članak 2. stavak 1. i stavak 4. prvi podstavak Direktive 98/59 na način da, neovisno o činjenici da se kolektivno otkazivanje razmatra ili planira nakon odluke poduzeća koje zapošljava dotične radnike ili odluke njegova matičnog društva, uvijek prvo od tih dvaju društava, kao poslodavac, mora pokrenuti savjetovanja s predstavnicima svojih radnika (presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr.,
C‑44/08
,
EU:C:2009:533
, t.
62.
).
Kao drugo, kad je riječ o cilju Direktive 98/59, on se, kao što to jasno proizlazi iz uvodne izjave 2. te direktive, sastoji u pružanju veće zaštite radnicima u slučaju kolektivnog otkazivanja. U tom pogledu Sud je već pojasnio da u skladu s člankom 2. stavkom 2. navedene direktive savjetovanja s predstavnicima radnika prije kolektivnog otkazivanja obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihova broja te ublažavanje njegovih posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali višak (presuda od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
, t.
27.
i
28.
).
U tu svrhu zaštita radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja još je veća što su kriteriji za određivanje pojma „poduzeće koje kontrolira poslodavca” iz članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 širi, pri čemu ti kriteriji ipak moraju poštovati pravo Unije i njegova načela, kao što je načelo pravne sigurnosti.
U tim okolnostima iz tumačenja nastanka i cilja članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 proizlazi, s jedne strane, da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi na svako poduzeće koje, na temelju pripadnosti istoj grupi ili na temelju sudjelovanja u kapitalu društva koje mu daje većinu glasova u skupštini/tijelima za donošenje odluka koja postoje kod tog poslodavca, potonjeg može primorati da donese odluku kojom se razmatra ili provodi kolektivno otkazivanje.
Osim toga, valja smatrati da su tim pojmom obuhvaćene i situacije u kojima poduzeće, iako nema većinu glasova koja se navodi u prethodnoj točki, može izvršavati odlučujući utjecaj u smislu točke 31. ove presude, koji se odražava u rezultatima glasovanja u tijelima društva i to zbog, među ostalim, raspršenog kapitala društva poslodavca, relativno niskog postotka sudjelovanja dioničara na skupštinama ili postojanja dogovora između dioničara poslodavca.
S druge strane, kako bi se osigurala zaštita načela pravne sigurnosti, potpuno činjenični kriteriji, kao što je postojanje zajedničkog imovinskog interesa između poslodavca i drugog poduzeća ili postojanje „vlastitog interesa poduzeća za ispunjavanje obveza obavješćivanja, savjetovanja i priopćenja, predviđenih Direktivom 98/59”, koji je Europska komisija istaknula u svojim pisanim i usmenim očitovanjima, ne može značiti postojanje situacije u kojoj poduzeće kontrolira poslodavca u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59.
Nadalje, eventualna upotreba takvih kriterija mogla bi primorati nacionalni sud da provede zahtjevna istraživanja s neizvjesnim ishodom, kao što su ona koja se odnose na ocjenu prirode i intenziteta različitih interesa koji su zajednički dotičnim poduzećima, što bi moglo ugroziti to načelo pravne sigurnosti.
Osim toga, nije sporno da se puki ugovorni odnos, ako takav odnos ne omogućava poduzeću da izvršava odlučujući utjecaj na odluke o otkazivanju koje donosi poslodavac, ne može smatrati dovoljnim za utvrđenje odnosa kontrole u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive Vijeća 98/59 treba tumačiti na način da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi na svako poduzeće povezano s tim poslodavcem na temelju sudjelovanja u njegovu kapitalu društva ili na temelju drugih pravnih veza koje mu omogućuju da izvršava odlučujući utjecaj u poslodavčevim tijelima za donošenje odluka i da ga primora da razmotri ili provede kolektivno otkazivanje.
Drugo, treće, četvrto i peto pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo, treće, četvrto i peto pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 2. stavak 4. prvi podstavak Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se pojam „poduzeće koje kontrolira tog poslodavca” odnosi na svako poduzeće povezano s tim poslodavcem na temelju sudjelovanja u njegovu kapitalu društva ili na temelju drugih pravnih veza koje mu omogućuju da izvršava odlučujući utjecaj u poslodavčevim tijelima za donošenje odluka i da ga primora da razmotri ili provede kolektivno otkazivanje.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački