CELEX: 62019CJ0572
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
Teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmes raamprogramm
Soovitus 2003/361/EÜ
Euroopa Komisjoni valideerimiskomisjoni otsus mikro-, väikese või keskmise suurusega ettevõtjana (VKE) kvalifitseerimise kohta
Otsus 2012/838/EL, Euratom
Lisa
Punktid 1.2.6 ja 1.2.7
Läbivaatamistaotlus
Määrus (EÜ) nr 58/2003
Artikkel 22
Vaide puudumine
Läbivaatamistaotluse ja vaide vaheline suhe
VKEna kvalifitseerimisest keeldumine vaatamata soovituse 2003/361 kriteeriumide formaalsele täidetusele
Õiguskindlus
Õiguspärane ootus
Probleemid, millega VKEd peavad tavaliselt toime tulema
Puudumine

European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 22. mai 2019. aasta kohtuotsuse Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑604/15
,
EU:T:2019:348
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus tühistada komisjoni 18. detsembri 2012. aasta otsuse 2012/838/EL, millega võetakse vastu eeskirjad, millega tagatakse nende kaudsetes meetmetes osalejate olemasolu ja juriidilise staatuse ning nende tegutsemisvõime ja finantssuutlikkuse pidev kontrollimine, kes saavad toetust Euroopa Ühenduse teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmenda raamprogrammi ja Euroopa Aatomienergiaühenduse tuumaenergiaalase teadus- ja koolitustegevuse seitsmenda raamprogrammi raames (
ELT 2012, L 359, lk 45
) lisa punktis 1.2.7 ette nähtud valideerimiskomisjoni (edaspidi „valideerimiskomisjon“) 18. augusti 2015. aasta otsuse (edaspidi „vaidlusalune otsus“) osas, milles valideerimiskomisjon otsustas, et apellanti ei saa kvalifitseerida mikro-, väikese või keskmise suurusega ettevõtjana (VKE) komisjoni 6. mai 2003. aasta soovituse 2003/361/EÜ mikro-, väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate määratlemise kohta (
ELT 2003, L 124, lk 36
; edaspidi „VKEde soovitus“) tähenduses.
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 58/2003
Nõukogu 19. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 58/2003, millega kehtestatakse nende täitevasutuste põhikiri, kellele usaldatakse teatavad ühenduse programmide juhtimisega seotud ülesanded (
EÜT 2003, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 235), artiklis 22 „Toimingute õiguspärasus“ on sätestatud:
„1.   Kõik täitevasutuse toimingud, millega kahjustatakse kolmanda isiku õigusi, võib iga otseselt või isiklikult riivatud isik või liikmesriik esitada [Euroopa K]omisjonile nende õiguspärasuse kontrollimiseks.
Haldustoimingud suunatakse komisjonile ühe kuu jooksul alates päevast, mil asjaomane huvitatud isik või liikmesriik vaidlustatavast toimingust teada sai.
Pärast asjaomase huvitatud isiku või liikmesriigi ning täitevasutuse seisukohtade ärakuulamist teeb komisjon haldustoimingute suhtes otsuse kahe kuu jooksul alates menetluse algatamise kuupäevast. Ilma et see mõjutaks komisjoni kohustust vastata kirjalikult ning oma otsust põhjendada, käsitatakse komisjonipoolset nimetatud tähtajaks vastamata jätmist menetluse kaudse tagasilükkamisena.
2.   Omal algatusel võib komisjon läbi vaadata täitevasutuse iga toimingu. Ta teeb otsuse kahe kuu jooksul alates läbivaatuse algusest, olles ära kuulanud asutuse seisukohad.
3.   Kui toiming suunatakse komisjonile vastavalt lõigetele 1 või 2, võib komisjon toimingu peatada või näha ette ajutised meetmed. Lõplikus otsuses võib komisjon täitevasutuse toimingut toetada või otsustada, et asutus peab seda täielikult või osaliselt muutma.
4.   Liikmesriigid peavad mõistliku aja jooksul võtma komisjoni otsuse järgimiseks vajalikke meetmeid.
5.   Komisjoni poolt halduskaebuse otsese või kaudse tagasilükkamise tühistamiseks võib esitada hagi Euroopa [Liidu] Kohtule vastavalt [ELTL] artiklile [263].“
VKEde soovitus
VKEde soovituse põhjendustes 9 ja 12 on märgitud:
„(9)
Selleks, et paremini mõista VKEde tegelikku majanduslikku olukorda ning jätta sellest kategooriast välja need ettevõtjate kontsernid, mille majanduslik võim on suurem VKEde omast, tuleks eristada ettevõtjate eri liike sõltuvalt sellest, kas nad on autonoomsed, kas neil on osalusi, millega ei kaasne valitsevat seisundit, (partnerettevõtjad) ja kas nad on teiste ettevõtjatega seotud. Kasutusele jääb komisjoni [3. aprilli 1996. aasta soovituses 96/280/EÜ väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate määratlemise kohta (
EÜT 1996, L 107, lk 4
)] sätestatud osalusmäär 25%, millest väiksema puhul peetakse ettevõtjat autonoomseks.
[…]
(12)
Selleks, et VKEde huvides ette nähtud eri õigusnormidest ja meetmetest tulenevatest eelistest saaksid kasu ainult neid tegelikult vajavad ettevõtjad, tuleks vajaduse korral võtta arvesse ka ettevõtjate vahel füüsiliste isikute kaudu esinevaid suhteid. Selleks, et piirduda niisuguste olukordade analüüsimisel vaid vältimatult vajalikuga, tuleb selliseid suhteid arvesse võtta vaid äriühingute puhul, mis tegutsevad samal asjaomasel turul või lähiturgudel, tuginedes vajaduse korral sellele, kuidas on komisjon määratlenud asjaomase turu komisjoni teatises asjaomase turu mõiste kohta [liidu] konkurentsiõiguses [(
ELT 1997, C 372, lk 5
)].“
[Siin ja edaspidi on osundatud VKEde soovitust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
VKEde soovituse artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolev soovitus käsitleb [Euroopa Liidus] ja Euroopa Majanduspiirkonnas [(EMP)] [liidu] poliitika raames kasutatud [VKEde] mõiste määratlust“.
VKEde soovituse lisa artiklis 1 „Ettevõtja“ on ette nähtud:
„Ettevõtja on majandustegevusega tegelev mis tahes üksus olenemata selle õiguslikust vormist. Ettevõtjana käsitatakse eeskätt käsitöö või muu majandustegevusega tegelevaid füüsilisest isikust ettevõtjaid ja pereettevõtjaid ning korrapärase majandustegevusega tegelevaid ühinguid ja ühendusi“.
VKEde soovituse lisa artikli 2 „Töötajate arv ja finantsläved, mille alusel määratakse ettevõtja kategooria“, lõikes 1 on sätestatud:
„[VKEde] kategooriasse kuuluvad ettevõtjad, kellel on alla 250 töötaja ja kelle aastakäive ei ületa 50 miljonit eurot või kelle aastabilansi kogumaht ei ületa 43 miljonit eurot“.
VKEde soovituse lisa artiklis 3 „Töötajate arvu ja rahasummade arvutamisel arvesse võetavad ettevõtjaliigid“ on ette nähtud:
„1.   „Autonoomne ettevõtja“ on mis tahes ettevõtja, mis ei ole partnerettevõtja lõike 2 tähenduses ega sidusettevõtja lõike 3 tähenduses.
2.   „Partnerettevõtjad“ on kõik ettevõtjad, kes ei ole sidusettevõtjad lõike 3 tähenduses ja kelle vahel on järgmine suhe: üks ettevõtja (tootmisahelas eespool asetsev ettevõtja) omab üksi või koos ühe või mitme sidusettevõtjaga lõike 3 tähenduses 25% või rohkem teise ettevõtja (tootmisahelas tagapool asetsev ettevõtja) kapitalist või hääleõigustest.
[…]
3.   „Sidusettevõtjad“ on ettevõtjad, mille vahel on mõni järgmine suhe:
a)
ühel ettevõtjal on teises ettevõtjas aktsionäride või osanike häälteenamus;
b)
ühel ettevõtjal on õigus nimetada või tagasi kutsuda enamust teise ettevõtja haldus-, juht- või järelevalveorganite liikmetest;
c)
ühel ettevõtjal on õigus avaldada teisele ettevõtjale valitsevat mõju vastavalt teise ettevõtjaga sõlmitud lepingule või viimase asutamislepingule või põhikirjale;
d)
üks ettevõtja, mis on teise ettevõtja aktsionär või osanik, kontrollib vastavalt teise ettevõtja ülejäänud aktsionäride või osanikega sõlmitud kokkuleppele üksi enamust selle ettevõtja aktsionäride või osanike hääleõigustest.
[…]“.
Otsus 2012/838
Otsuse 2012/838 lisa punktis 1.2.6 „Valideerimiste halduskorras läbivaatamine“ on sätestatud:
„1)
Enne läbivaatamise taotlemist peab taotleja paluma kinnitust valideerimise tulemuse kohta.
2)
Valideerimise läbivaatamise taotluse võib esitada kirjalikult asjaomase õigussubjekti määratud esindaja otse pädevale valideerimistalitusele; muid formaalsusi ei nõuta.
Kõik läbivaatamise taotlused, mille on esitanud valideerimisega mitteseotud pooled, lükatakse tagasi.
3)
Valideerimistalitused teatavad, et on läbivaatamise taotluse kätte saanud. Nad peavad nõuetekohaselt teavitama asjaomast poolt oma sellekohasest otsusest. Tagasilükkamise korral tuleb esitada põhjendus.
Valideerimise läbivaatamise taotlus ei peata valideerimise kehtivust, mis jääb kuni tühistamiseni jõusse. Läbivaatamisprotsess ei mõjuta taotleja õigust esitada kaebus Euroopa Ombudsmanile või Euroopa Liidu Kohtule.“
Punktiga 1.2.6 käib kaasas joonealune märkus, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Rakendusametite akt võidakse saata komisjonile selle õiguspärasuse läbivaatamiseks vastavalt [määruse nr 58/2003] artiklile 22“.
Selle otsuse lisa punktis 1.2.7 „Valideerimiskomisjon“ on sätestatud:
„[Euroopa Ühenduse teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmendat raamprogrammi (2007–2013)] rakendavad Euroopa Komisjoni peadirektoraadid ja rakendusametid peavad moodustama talitustevahelise koordineerimisrühma ([nn] valideerimiskomisjo[n]) ja delegeerima sellesse rühma oma esindaja. Valideerimistalitused osalevad valideerimiskomisjonis ilma hääleõiguseta ja alluvad valideerimiskomisjoni sekretariaadile valideerimiskomisjoni esimehe juhatamisel. Komisjon kehtestab kooskõlastamisprotsessi töökorra, sealhulgas levinud tavade registri.
Kui taotleja esitab pädevale valideerimistalitusele taotluse läbivaatamiseks vastavalt punktile 1.2.7, peavad valideerimistalitused edastama taotluse valideerimiskomisjonile. Valideerimiskomisjon vaatab läbi õigussubjekti valideerimise juhtumid, mille kohta on taotlus esitatud, ja teeb nende kohta otsuse. Valideerimiskomisjonil puuduvad volitused, et tegeleda juhtumitega, mis on seotud finantssuutlikkuse kontrollimisega.“
Vaidluse taust
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–10 ja käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib selle kokku võtta järgmiselt.
1991. aastal Belgia õiguse alusel asutatud apellant on piiratud vastutusega ühistu. Ühistu pakub arukate transpordisüsteemide ja -teenuste sektori era- ja avalik-õiguslikele isikutele mitut valdkonda hõlmavat platvormi. Asutamislepingu ja põhikirja kohaselt on ühingu eesmärk toetada, edendada ja aidata koordineerida kõrgtehnoloogilise transporditelemaatika rakendamist Euroopa transporditaristus.
Alates 31. detsembrist 2006 peeti apellanti VKEks VKEde soovituse tähenduses. See kvalifikatsioon võimaldas tal mitme aasta jooksul saada liidult täiendavaid toetusi, eeskätt Euroopa Ühenduse teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmenda raamprogrammi (2007–2013) raames.
Olemasolevates teadusprogrammides osalejate VKE kvalifikatsiooni kontrollimise käigus palus Teadusuuringute Rakendusamet (REA) – neis programmides osalejate VKE kvalifikatsiooni valideerimise talitusena – 2013. aasta detsembris apellandil esitada teave, millest nähtuks, et talle võib selle kvalifikatsiooni edasi jätta. Pärast e‑kirjavahetust otsustas REA 27. jaanuaril 2014, et apellanti ei ole enam võimalik pidada VKEks VKEde soovituse tähenduses (edaspidi „VKEna kvalifitseerimisest keelduv otsus“).
7. veebruari 2014. aasta e‑kirjas vaidlustas apellant REA seisukoha, lisades kaks õiguslikku arvamust, mille olid koostanud tema advokaadid.
24. veebruari 2014. aasta e‑kirjas teavitas REA apellanti, et ta võib taotleda VKEna kvalifitseerimisest keelduva otsuse läbivaatamist valideerimiskomisjoni poolt vastavalt otsuse 2012/838 lisa punktidele 1.2.6 ja 1.2.7.
25. veebruari 2014. aasta e-kirjaga taotleski apellant REA‑lt selle otsuse läbivaatamist valideerimiskomisjoni poolt.
15. aprillil 2014 teavitas REA apellanti valideerimiskomisjoni otsusest jätta jõusse VKEna kvalifitseerimisest keelduv otsus (edaspidi „esimene rahuldamata jättev otsus“).
23. juunil 2014 esitas apellant Üldkohtule esimese rahuldamata jätva otsuse peale hagi, mis registreeriti numbriga T‑499/14. See hagi esitati korraga komisjoni ja valideerimiskomisjoni vastu.
18. novembril 2014 teavitas REA apellanti valideerimiskomisjoni otsusest tühistada esimene rahuldamata jättev otsus, ilma et uut otsust oleks veel tehtud. Seda tühistamist põhjendati asjaoluga, et valideerimiskomisjon ei vastanud esimeses rahuldamata jätvas otsuses sõnaselgelt apellandi 7. veebruari 2014. aasta e-kirjas esitatud argumentidele. Selle tühistamise tagajärjel leidis Üldkohus, et hagi ese oli kohtuasjas T‑499/14 ära langenud, ning otsustas 30. aprilli 2015. aasta kohtumäärusega Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑499/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:285
), et ka otsuse tegemise vajadus on ära langenud.
Valideerimiskomisjon võttis 18. augustil 2015 vastu vaidlusaluse otsuse, milles jõudis esimese rahuldamata jätva otsuse argumentatsiooniga võrreldes muudetud alustel järeldusele, et apellanti ei saa enam pidada VKEks.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant esitas 27. oktoobril 2015 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse nõudega tühistada vaidlusalune otsus.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus selle hagi rahuldamata.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus ning sedastada, et ta on VKE;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Euroopa Kohtu presidendi 19. novembri 2019. aasta otsusega anti Tšehhi Vabariigile luba astuda menetlusse apellandi nõuete toetuseks.
Apellatsioonkaebus
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhistamiseks kolm väidet, millest esimese kohaselt on tõlgendatud vääralt otsuse 2012/838 lisa punkte 1.2.6 ja 1.2.7 ning määruse nr 58/2003 artiklit 22; teise kohaselt on rikutud VKEde soovitust ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse aluspõhimõtteid ning kolmanda kohaselt on tehtud ilmselge hindamisviga küsimuses, kas ta on VKE.
Esimene väide
Poolte argumendid
Apellant leiab oma esimeses väites, et Üldkohus rikkus eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 28–42, 50 ja 68–77 õigusnorme, sest ta asus seisukohale, et ühelt poolt otsuse 2012/838 lisa punktid 1.2.6 ja 1.2.7 ning teiselt poolt määruse nr 58/2003 artikkel 22 näevad ette erinevad õiguskaitsevahendid. Ta väidab, et vastupidi Üldkohtu seisukohale selle kohtuotsuse punktides 28–31 käsitlevad need sätted ühte ja sama menetlust. Eelkõige leiab ta, et otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 täpsustatakse, kuidas tuleb esitada komisjonile määruse nr 58/2003 artiklis 22 nimetatud vaided.
Esiteks viitavad otsuse 2012/838 lisa punktid 1.2.6 ja 1.2.7 tema sõnul sõnaselgelt määruse nr 58/2003 artiklile 22. Otsuse 2012/838 lisa punkti 1.2.6 lõike 2 kohta käiv 24. joonealune märkus täpsustab nimelt, et selles punktis peetakse silmas määruse nr 58/2003 artiklis 22 ette nähtud kontrolli. See joonealune märkus loob seose normihierarhiliselt kõrgema astme sätte, st määruse artikli 22 ning seda sätet rakendavate normihierarhiliselt madalama astme sätete, st otsuse 2012/838 lisa punktide 1.2.6 ja 1.2.7 vahel.
Teiseks väidab apellant, et ehkki otsuse 2012/838 lisa punkti 1.2.6 lõikes 3 on märgitud, et see läbivaatamisprotsess ei mõjuta taotleja õigust esitada kaebus Euroopa Ombudsmanile või hagi Euroopa Liidu Kohtule, ei ole seal märgitud, et see ei mõjuta määruse nr 58/2003 artiklis 22 nimetatud kontrollimenetlust.
Kolmandaks olevat komisjon ise leidnud, et otsuse 2012/838 lisa punktid 1.2.6 ja 1.2.7 ning määruse nr 58/2003 artikkel 22 käsitlevad ühte ja sama kontrollimenetlust. Nimelt märkis REA tema sõnul oma 24. veebruari 2014. aasta e-kirjas, et vaie tuleb esitada vastavalt otsuse 2012/838 lisa punktidele 1.2.6 ja 1.2.7. REA ei viidanud kordagi määruse nr 58/2003 artiklile 22; ta oleks aga pidanud seda tegema ning kindlasti olekski seda teinud, kui määruse nr 58/2003 artiklis 22 ette nähtud kontrollimenetlus oleks erinev otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 sätestatud menetlusest.
Apellant väidab, et on olemas liidu haldusmenetluse üldpõhimõte, mille kohaselt liidu institutsioonide ja muude haldusasutuste otsustes, mis kahjustavad eraõigusliku isiku õigusi või huve, peavad olema selgelt ära märgitud kõik võimalikud õiguskaitsevahendid ning nende kasutamise viis. Tema sõnul on see nõue sõnaselgelt sätestatud eeskätt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määruses (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (
ELT 2018, L 193, lk 1
), artikli 133 lõikes 2. See määrus on otsuse 2012/838 aluseks olevate haldusnõuete praegune õiguslik alus.
Neljandaks olevat valideerimiskomisjon – ja seega komisjon – otsuse 2012/838 lisa punkte 1.2.6 ja 1.2.7 kohaldades tegelikult kinni pidanud määruse nr 58/2003 artikli 22 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud kahekuulisest tähtajast. Nimelt tegi valideerimiskomisjon oma esimese rahuldamata jätva otsuse enne kahe kuu möödumist kuupäevast, mil apellant palus REA‑l formaalselt edastada tema toimik valideerimiskomisjonile.
Peale selle ei esitanud komisjon mingeid vastuväiteid seoses sellega, et esiteks määratles apellant oma hagis kohtuasjas, milles tehti 30. aprilli 2015. aasta kohtumäärus Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑499/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:285
), määruse nr 58/2003 artikli 22 sõnaselgelt ühena oma hagi õiguslikest alustest ning teiseks tugines ulatuslikult sellele artiklile 22 kirjas, mille ta saatis 5. jaanuaril 2015 Üldkohtule.
Viiendaks väidab apellant, et samas kui määruse nr 58/2003 artiklis 22 on sätestatud, et komisjon teeb vaide kohta otsuse kahe kuu jooksul alates vaide esitamise kuupäevast; et komisjonipoolset nimetatud tähtajaks vastamata jätmist käsitatakse vaide vaikimisi rahuldamata jätmisena ning et komisjoni poolt vaide otsesõnu või vaikimisi rahuldamata jätmise tühistamiseks võib esitada hagi Euroopa Liidu Kohtule vastavalt ELTL artiklile 263, ei ole otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 valideerimiskomisjonile – ja seega komisjonile – ette nähtud mingit tähtaega otsuse tegemiseks ning need ei näe ette mingeid eeskirju juhuks, kui valideerimiskomisjon – ja seega komisjon – otsust ei tee. Seega kuulub määruse nr 58/2003 artikkel 22 tingimata kohaldamisele otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 ette nähtud menetluses. Apellandi sõnul jääks vastasel korral arusaamatuks, kuidas saab huvitatud isik välja selgitada kuupäeva, millest alates hakkab kulgema vaikimisi tehtud rahuldamata jätva otsuse peale hagi esitamise tähtaeg.
Kuuendaks on apellant seisukohal, et vastupidi Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses sedastatule ei erine otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 ning määruse nr 58/2003 artiklis 22 ette nähtud õiguskaitsevahendid üksteisest menetluse ja laadi poolest.
Ta juhib esimesena tähelepanu asjaolule, et kontrolli teeb üks ja sama üksus, st komisjon. See nähtub tema sõnul selgelt määruse nr 58/2003 artikli 22 sõnastusest. Lisaks on otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 sätestatud, et taotluse vaatab läbi valideerimiskomisjon, st Euroopa Ühenduse teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmendat raamprogrammi (2007–2013) rakendavate komisjoni peadirektoraatide ja rakendusametite „talitustevaheline koordineerimisrühm“.
Lisaks sellele olevat Üldkohus leidnud, et valideerimiskomisjoni ja komisjoni tuleb pidada üheks ja samaks üksuseks; seda ei saanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses eirata, ilma et ta oleks rikkunud
res judicata
põhimõtet. Nimelt olevat apellandi hagi kohtuasjas, milles tehti 30. aprilli 2015. aasta kohtumäärus Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑499/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:285
), esitatud ühteaegu nii komisjoni kui ka valideerimiskomisjoni vastu. Üldkohtu kantselei teavitas 4. septembri 2014. aasta faksis apellanti, et Üldkohtu seitsmes koda oli otsustanud, et kostjaks on ainult komisjon.
Asjaolu, et valideerimiskomisjoni ja komisjoni tuleb pidada üheks ja samaks üksuseks, kinnitab ka otsuse 2012/838 lisa punkt 1.2.7, kus on täpsustatud, et see institutsioon peab kehtestama kodukorra, milles täpsustatakse valideerimiskomisjoni toimimist. Kui apellant taotles valideerimiskomisjonilt läbivaatamist, esitas ta tegelikult vaide komisjonile.
Teisena märgib apellant, et läbivaatamistaotlus esitati pädevale valideerimistalitusele esitatud taotlusega. REA ja apellandi vahelisest mitmest kirjast nähtub, et pädev valideerimistalitus – käesoleval juhul REA – tegutses lihtsalt vahendajana, kes edastas apellandi läbivaatamistaotluse komisjonile.
Kolmandana viitab apellant sellele, et vaidemenetluses kontrollitakse selliste rakendusametite akte, nagu on käesoleval juhul REA; komisjon seda asjaolu ei vaidlustanud ning vaidlustatud kohtuotsuses seda ei analüüsitud.
Neljandana juhib apellant tähelepanu tõigale, et vaidemenetluse eesmärk on anda komisjonile võimalus teha järelevalvet ja tagada ühetaoline tõlgendamine; seda eesmärki komisjon ei vaidlustanud ning vaidlustatud kohtuotsuses seda ei analüüsitud.
Viiendana väidab apellant, et talle anti võimalus esitada oma märkused. Ta on määruse nr 58/2003 artikli 22 kohaselt alati väitnud, et komisjon peab ta ära kuulama. Otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 ei ole selgelt ette nähtud taotleja võimalust esitada märkused. See on aga loogiline, kuivõrd puudub vajadus näha sõnaselgelt ette midagi sellist, mis on juba ette nähtud määruse nr 58/2003 artiklis 22. Igal juhul olevat Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 kinnitanud, et apellandile tuli anda võimalus teha tulemuslikult teatavaks oma seisukoht enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist, ehkki sellist õigust ei ole otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 sõnaselgelt ette nähtud.
Kuuendana osutab apellant sellele, et otsuse 2012/838 lisa punktist 1.2.6 ja määruse nr 58/2003 artiklist 22 tuleneb, et vaidemenetlus on haldusmenetlus ning seisneb vaidlustatud akti täielikus sisulises läbivaatamises.
Üldkohus ise olevat vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 märkinud, et otsuse 2012/838 lisa punktide 1.2.6 ja 1.2.7 kohane kontroll seisneb otsuse täielikus läbivaatamises nii õiguslikust kui ka faktilisest küljest. Vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 30 ja 37 ning kaudselt ka punktis 41, peab see olema tingimata samamoodi määruse nr 58/2003 artikli 22 kohaldamisel. Selleks, et teha järelevalvet rakendusametite tegevuse üle, tagada ühetaoline tõlgendamine ja kuulata ära huvitatud isiku argumendid, peab komisjonil olema loogiliselt võimalik vaadata vaidlustatud akt läbi sisulisest küljest.
Seitsmendana toob apellant esile asjaolu, et läbivaatamistaotlus tuleb esitada ühe kuu jooksul alates kuupäevast, mil huvitatud isik sai teada vaidlustatud aktist. See nähtub tema sõnul määruse nr 58/2003 artikli 22 sõnastusest. Kuivõrd selles normihierarhiliselt kõrgema taseme normis on sätestatud tähtaeg, ei ole seda tähtaega vaja enam meelde tuletada asjaomast normi rakendavates erisätetes, st otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7.
Järelikult on vaidlusalune otsus, mis tehti pärast kahekuulise tähtaja möödumist määruse nr 58/2003 artiklis 22 nimetatud vaide esitamise kuupäevast, tühine ning tuleb otsustada, et apellandi puhul on tegemist VKEga. Kuivõrd esimene rahuldamata jättev otsus tehti ettenähtud kahekuulise tähtaja jooksul, siis ei saa asuda seisukohale, et määruse nr 58/2003 artikli 22 lõike 1 kolmanda lõigu alusel oli vaikimisi tehtud rahuldamata jättev otsus; seda kinnitas Üldkohus 30. aprilli 2015. aasta kohtumääruses Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑499/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:285
).
Komisjoni arvates tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide edutuna ja igal juhul põhjendamatuna tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et isegi eeldusel, et – nagu väidab apellant – otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 on täpsustatud, kuidas tuleb esitada komisjonile määruse nr 58/2003 artiklis 22 nimetatud vaided, mistõttu kõik need sätted käivad ühe ja sama menetluse kohta, mida reguleerib eeskätt kõnealune artikkel 22, on viimati nimetatud sätte lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud, et „[i]lma et see mõjutaks komisjoni kohustust vastata kirjalikult ning oma otsust põhjendada, käsitatakse komisjonipoolset nimetatud tähtajaks vastamata jätmist menetluse kaudse tagasilükkamisena“.
Sellest tuleneb, et seadusandja ei välistanud võimalust, et komisjon piirdub vaide vaikimisi rahuldamata jätmisega, lastes mööda artiklis 22 ettenähtud kahekuulise tähtaja. Ilma et käesoleva apellatsioonkaebuse raames oleks vaja analüüsida, milliseid õigusega heale haldusele seotud nõudeid peab komisjon seda võimalust kasutades järgima, tuleb seega tagasi lükata apellandi argument, mille kohaselt vaidlusalune otsus tuleb tühistada juba ainuüksi seetõttu, et see tehti pärast kõnealuse kahekuulise tähtaja möödumist.
Apellant väidab selle kohta, et esimese rahuldamata jätva otsuse tegemine takistab kohaldada siinses kohtuasjas käesoleva kohtuotsuse punktides 49 ja 50 esitatud kaalutlusi. Ta leiab, et 30. aprilli 2015. aasta kohtumäärusest Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑499/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:285
) tuleneb, et asjaolu, et esimene rahuldamata jättev otsus tehti ettenähtud kahekuulise tähtaja jooksul, välistab võimaluse asuda seisukohale, et määruse nr 58/2003 artikli 22 lõike 1 alusel oli vaikimisi tehtud rahuldamata jättev otsus.
Ent vastupidi sellele, mida apellant näib oma argumentidega öelda tahtvat, leidis Üldkohus 30. aprilli 2015. aasta kohtumääruses Ertico – ITS Europe vs. komisjon (
T‑499/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:285
), eeskätt selle punktides 7 ja 11, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud, kuna esimene rahuldamata jättev otsus tühistati – just selle otsuse peale oli esitatud tühistamishagi, mille alusel tehti kõnealune kohtumäärus. Pealegi ei mõjuta otsuse tegemise vajaduse äralangemine ega selle kinnituseks Üldkohtu esitatud põhjendused tõika, et tühistamise tagajärjel jättis komisjon ettenähtud tähtaja jooksul vastamata.
Lisaks ei ole käesoleva apellatsioonkaebuse raames sugugi vaidlustatud komisjoni õigust kui sellist tühistada esimene rahuldamata jättev otsus.
Arvestades esimese rahuldamata jätva otsuse tühistamist ning isegi eeldusel, et määruse nr 58/2003 artikkel 22 oli kohaldatav VKEna kvalifitseerimisest keelduva otsuse osas apellandi algatatud läbivaatamismenetluse suhtes, tuleb sellest tulenevalt igal juhul asuda seisukohale, et komisjon „jättis vastamata“ selle määruse artikli 22 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses, kusjuures selline vastamata jätmine tähendab vaide vaikimisi rahuldamata jätmist vastavalt artiklile 22. Tuleb samuti märkida, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 20–22, toimus tühistamine enne vaidlusaluse otsuse tegemist ning seda, kui apellant esitas selle peale oma tühistamishagi.
Kuivõrd ainuüksi asjaolu, et vaidlusalune otsus tehti pärast komisjonile määruse nr 58/2003 artikli 22 lõike 1 alusel esitatud vaidele vastamiseks ette nähtud kahekuulise tähtaja möödumist, ei saa kaasa tuua selle otsuse tühistamist, siis jäävad edutuks apellandi argumendid, millega ta püüab tõendada, et see säte on kohaldatav VKEna kvalifitseerimisest keelduva otsuse osas algatatud kaebemenetluse suhtes, ning need tuleb seega tagasi lükata.
Lõpetuseks tuleb seoses argumentidega, mille kohaselt REA jättis juhtimata tähelepanu sellele, et määruse nr 58/2003 artikkel 22 näeb apellandile ette õiguskaitsevahendi, samas kui ta oleks pidanud seda tegema juhul, kui selles artiklis ette nähtud menetlus erineb otsuse 2012/838 lisa punktides 1.2.6 ja 1.2.7 ette nähtud menetlusest, märkida, et apellant ei ole käesoleva apellatsioonkaebuse raames väitnud, et REA‑l väidetavalt lasuva kasutatavate õiguskaitsevahendite äranäitamise kohustuse rikkumine õigustaks iseenesest vaidlusaluse otsuse tühistamist, vaid piirdub väitega, et selle kohustuse olemasolu ja tõik, et REA ei viidanud määruse nr 58/2003 artiklile 22 alternatiivse õiguskaitsevahendi alusena, tõendavad, et tuleb asuda seisukohale, et see artikkel ja otsuse 2012/838 lisa punktid 1.2.6 ja 1.2.7 näevad ette ühe ja sama õiguskaitsevahendi. Sellest tuleneb, et tegelikult õigustab apellandi arvates vaidlusaluse otsuse tühistamist ja tema VKEna tunnustamist selles artiklis ette nähtud kahekuulise tähtaja rikkumine. Eelnevast aga nähtub, et kõnealuse otsuse tühistamine sel põhjusel ei ole põhjendatud.
Arvestades kõiki eespool toodud kaalutlusi tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmanda väitega, mida on sobiv analüüsida teisena, avaldab apellant arvamust, et Üldkohus tegi eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56, 59, 139–146, 148, 150, 151 ja 171 hindamisvea, sest ta asus seisukohale, et apellant ei pea toime tulema probleemidega, millega VKEd tavaliselt silmitsi seisavad, ning et ta ei ole seega VKEde soovituse eesmärki ja mõtet silmas pidades VKE.
Apellant väidab, et ehkki tema aktsionäride hulgas on suuri ettevõtjaid ja riigiorganeid, ei ole tema olukord teiste VKEde olukorrast sugugi erinev. Ta leiab eeskätt, et ilmselgelt väär on järeldus, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145 ning mille kohaselt apellant võib oma asutamislepingu ja põhikirja alusel käsutada oma aktsionäridelt saadud vahendeid, mis on VKEde vahenditest suuremad ning võimaldavad tal katta oma kulud.
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus eiras ekslikult asjaolu, et ühelt poolt kuulusid apellandi aktsiad vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamise päeval 110 eri aktsionärile ning et teiselt poolt võisid need aktsionärid igal ajal oma aktsiad võõrandada.
Teiseks olevat Üldkohus eiranud vääralt seda, et ühelt poolt on apellandi igal aktsionäril sama arv aktsiaid ja hääleõigusi ning et teiselt poolt on kõigil aktsionäridel üldkoosolekul samad hääleõigused. Seega ei ole neist ühelgi mingit huvi anda apellandi käsutusse vahendeid, sest nad ei saa lihtsalt otsustada, mis otstarbel ja eesmärgil neid vahendeid kasutatakse.
Kolmandaks piirdub aktsionäride osalus apellandis ainult iga-aastase sissemaksega, mille suurus ei ole 20 aasta vältel muutunud. Nagu märkis Üldkohus õigesti vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144, määrab iga-aastase sissemakse summa kindlaks apellandi nõukogu, kuhu kuuluvad apellandis osalust omavate eri sektorite esindajad, kellel kõigil on eri huvid, ning millel oli selle kohtuotsuse kuupäeval 20 liiget. Ent vastupidi Üldkohtu väitele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 144 ja 145 oleks nõukogul tegelikult väga raske otsustada, et iga-aastase sissemakse summat tuleb suurendada, sest ühelt poolt teeb nõukogu oma otsused ühehäälselt või – kui see osutub võimatuks – kohalolevatest või esindatud liikmetest kolmeneljandikulise hääleenamusega, ning teiselt poolt on igal nõukogu liikmel üks hääl.
Järeldus, millele Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142 ja mille kohaselt apellandi asutamislepingu ja põhikirja artiklist 3 tuleneb, et ta tegutseb peamiselt oma liikmete huvides, on täiesti asjakohatu. Kõik ettevõtjad tegutsevad oma aktsionäride või osanike huvides. Lisaks on see järeldus tingitud apellandi asutamislepingu ja põhikirja väärast tõlgendamisest. Tegelikult on nende aktide artiklis 3 nimelt märgitud, et apellant peab tegutsema peamiselt oma liikmete huvides. Lisaks ei muuda asjaolu, et apellant osutab teenuseid peamiselt oma liikmetele, teda muudest VKEdest tugevamaks. Apellandi tulude ebakindlust kinnitab ka see, et tema pank peab teda VKEks ning isegi komisjon arvab, et tema finantsseisund ei ole kuigi hea ning nõuab seega, et ta esitaks liidu toetuse ettemakse saamiseks pangagarantii.
Sama kehtib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 143 tehtud järelduse kohta, mille kohaselt apellandi asutamislepingu ja põhikirja artikli 5 kohaselt ei ole viimase märgitud kapitali suurusel mingeid piiranguid. See artikkel tähendab apellandi sõnul lihtsalt, et õiguslikust seisukohast ei ole piiranguid sellele, millises ulatuses võib apellant aktsiakapitali kasutada. See täpsustus on oluline praktilistel põhjustel, sest kui seda ei oleks, peaks apellant muutma oma asutamislepingut ja põhikirja iga kord, kui uued liikmed soovivad omandada aktsiaid, kuivõrd märgitud aktsiakapitali saaks suurendada vaid aktsionäride heakskiidul. Märgitud aktsiakapital ei ole seega mingi märk apellandi heast finantsseisundist.
Järelikult eksis Üldkohus, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 143, et märgitud aktsiakapital on apellandi partneritele ja võimalikele laenuandjatele tagatiseks ning et suur aktsiakapital hõlbustab apellandi suhteid kolmandate isikutega. Sissemakstud aktsiakapital, st summa, mille aktsionärid on maksnud äriühingule oma aktsiate eest, oleks selles osas palju asjakohasem; sellele Üldkohus tema sõnul viitaski, kui ta tõi punktis 143 ära apellandi käsutusse antud vahendite kogusumma. Seega ei vasta märgitud kapital vastupidi punktis 143 väidetule apellandi käsutusse antud vahendite kogusummale.
Apellandi sissemakstud aktsiakapital on 68200 eurot, sest 110 aktsionäri tegid kõik 620 euro suuruse sissemakse. See aga ei tähenda sugugi, et apellandi finantsseisund oleks VKEde omast parem.
Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse kolmas väide tuleb ilmselgelt vastuvõetamatuna tagasi lükata, sest apellant üksnes vaidlustab Üldkohtu tuvastatud faktilised asjaolud. Igal juhul tuleb see apellatsioonkaebuse väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebus peab piirduma õigusküsimustega. Seega on ainult Üldkohtul pädevus asjakohaseid faktilisi asjaolusid tuvastada ja hinnata. Faktiliste asjaolude hindamine ei kujuta endast seetõttu õigusküsimust kui sellist, mida Euroopa Kohus võiks apellatsioonimenetluses kontrollida, välja arvatud juhul, kui neid asjaolusid on moonutatud (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et moonutamine peab toimikumaterjale arvestades olema ilmne, ilma et oleks vajalik faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata (6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Elementare Maria Montessori ja komisjon vs. Ferracci,
C‑622/16 P–C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus ERCEA vs. Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, ei avaldata,
EU:C:2021:23
, punkt
).
Lepingusätte analüüsi Üldkohtu poolt ei saa pealegi käsitada õiguse tõlgendamisena ja seda ei saa seega kontrollida apellatsioonkaebuse raames, ilma et sellega rikutaks Üldkohtu pädevust tuvastada faktilised asjaolud (29. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
, punkt
, ning 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus ERCEA vs. Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, ei avaldata,
EU:C:2021:23
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb ELTL artiklist 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2, et apellatsioonkaebuses peavad olema täpselt näidatud selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, ning seda nõuet konkreetselt põhjendavad õiguslikud argumendid; kui see nii ei ole, on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu (12. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Timab Industries ja CFPR vs. komisjon,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus EUIPO vs. European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, punkt
).
Tuleb märkida, et Üldkohtu ilmselgete hindamisvigade ettekäändel vaidlustab apellant tegelikult selle, millise väärtuse või asjakohasuse omistas Üldkohus eri faktilistele asjaoludele, mis iseloomustavad apellandi olukorda, ning asutamislepingu ja põhikirja sätetele. Seega püüab apellant kõigi oma argumentidega saavutada seda, et Euroopa Kohus hindaks ise tema tulude väidetavat ebakindlust. Ent nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 68–71 viidatud kohtupraktikast, on Üldkohus aisana pädev hindama faktilisi asjaolusid ning analüüsima apellandi asutamislepingut ja põhikirja, välja arvatud juhul, kui faktilisi asjaolusid on moonutatud.
Sellest järeldub, et apellatsioonkaebuse kolmas väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Apellatsioonkaebuse teise väite kohaselt eiras Üldkohus eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59 ja 97–153 VKEde soovitust ning rikkus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse aluspõhimõtteid, sest ta keeldus kõnealuse soovituse eesmärki ja mõtet silmas pidades apellanti VKEna kvalifitseerimast, samas kui apellant vastab formaalselt kõigile VKEna kvalifitseerimise kriteeriumidele.
Apellant väidab, et eeskätt möönis Üldkohus, et apellant on esiteks ettevõtja VKEde soovituse lisa artikli 1 tähenduses; et ta vastab teiseks formaalselt selles soovituses ette nähtud sõltumatuse kriteeriumile ja on seega autonoomne ettevõtja selle soovituse lisa artikli 3 lõike 1 tähenduses, ning et ta vastab kolmandaks formaalselt sama soovituse lisa artiklis 2 ette nähtud töötajate arvu ja finantslävesid käsitlevatele kriteeriumidele – või vähemalt jättis need asjaolud vaidlustamata. Selle asemel, et järeldada, et apellant on VKE VKEde soovituse tähenduses, asus Üldkohus seisukohale, et tuleb lugeda, et ta ei vasta sõltumatuse kriteeriumile ega ka töötajate arvu ja finantslävesid käsitlevatele kriteeriumidele, sest tal ei ole tegelikult VKEde „tüüpilisi probleeme“, mistõttu ta ei ole VKE selle soovituse eesmärki ja mõtet silmas pidades.
Seda, et Üldkohus rikkus VKEde soovitust ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse aluspõhimõtteid, kinnitavad apellandi sõnul järgmised asjaolud.
Nagu nähtub VKEde soovituse põhjendusest 1, on selle eesmärk esiteks tagada õiguskindlus. Seda kinnitab apellandi sõnul ka VKEde määratlust käsitlev teatmik, mille leheküljel 3 on rõhutatud, et VKE määratlus on praktiline abivahend aitamaks VKEdel end määratleda, et neil oleks võimalik saada liidult ja liikmesriikidelt täielikku toetust.
Teiseks on VKEde soovituse sõnastus üheselt mõistetav ega jäta seega mingit ruumi tõlgendamiseks. Sellest sõnastusest tulenevat järeldust ei sea kahtluse alla selle soovituse väidetav eesmärk ja mõte, sest selle tulemusel kaotaks sõnastus kogu oma soovitava toime. Lisaks sellele tuleneb apellandi sõnul eeskätt Euroopa Kohtu 15. juuli 2010. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Ühendkuningriik (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
, punkt
) tulenevast kohtupraktikast, et kui sätte sõnastus on selge ja täpne, siis ei saa seda tõlgendada eesmärgiga seda parandada.
Kolmandaks olevat Üldkohus tõlgendanud vääralt VKEde soovituse põhjendusi 9 ja 12 ning liidu kohtute praktikat.
VKEde soovituse põhjendustega 9 ja 12 seoses nähtub apellandi sõnul väljakujunenud kohtupraktikast – mis tuleneb eeskätt 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsusest IATA ja ELFAA, (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, punkt
) –, et liidu akti preambul ei ole õiguslikult siduv ja sellele ei saa tugineda asjaomase akti sätetest erandi tegemiseks ega ka selle akti sätete tõlgendamiseks viisil, mis on ilmselgelt vastuolus nende sõnastusega.
Lisaks sellele nähtub VKEde soovituse põhjendustest 9 ja 12 selgelt, et nendes üksnes kirjeldatakse soovituse sisu. Põhjendus 9 piirdub selle põhjuse äratoomisega, miks VKEde soovituse lisa artikkel 3 eristab „autonoomseid ettevõtjaid“, „partnerettevõtjaid“ ja „sidusettevõtjaid“. Põhjendus 9 ei viita kuidagi sellele, et asjaolust, et ettevõtja vastab selles soovituses ette nähtud kriteeriumidele, ei piisa tema VKEna kvalifitseerimiseks. Samuti piirdub põhjendus 12 üksnes selle põhjuse äranäitamisega, miks VKEde soovituse lisa artikli 3 lõige 3 näeb ette, et ettevõtjad võivad olla „seotud“ ühisel eesmärgil tegutsevate füüsiliste isikute või füüsiliste isikute rühmade kaudu. Lisaks sellele annab VKEde määratlust käsitleva teatmiku lehekülg 24 alust kohaldada VKE määratlust laialt.
Need kolm kohtuasja, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses tugines, st kohtuasjad, milles tehti Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
) ja 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
) ning Üldkohtu 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pollmeier Malchow vs. komisjon (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
), käsitlesid tema sõnul tegelikult VKEde soovituse selliste konkreetsete sätete tõlgendamist, mida valideerimiskomisjon ega Üldkohus käesolevas kohtuasjas ei kohaldanud, mitte sellest soovitusest täielikult kõrvale kaldumist. Lisaks sellele on käesoleva kohtuvaidluse faktilised asjaolud täiesti erinevad neist, mis olid nende kolme kohtuasja aluseks; need kolm kohtuasja käsitlesid olukorda, kus tootmisahelas eespool asetsev aktsionär kontrollis otse või kaudselt asjaomast ettevõtjat või asjaomaseid ettevõtjaid ning need kuulusid suuremasse kontserni.
Tšehhi Vabariik toetab apellatsioonkaebuse teises väites apellandi esitatud argumente. See liikmesriik väidab eeskätt, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta hindas sõltumatuse kriteeriumi eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100–109 ja 135–146.
Komisjon leiab, et apellatsioonkaebuse teine väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses apellandi argumentidega, mille kohaselt Üldkohus leidis ekslikult, et vaidlusalune otsus oli põhjendatud, vaatamata sellele, et apellant vastas formaalselt VKEde soovituse kriteeriumidele, tuleb märkida, et komisjon on seotud juhiste ja teatistega, mis ta võtab riigiabi järelevalve valdkonnas, tingimusel et need ei kaldu kõrvale EL toimimise lepingu sätetest ja et liikmesriigid on nendega nõustunud (29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on selles küsimuses märkinud, et komisjon suhtub VKEdele antavasse riigiabisse soodsalt turutõrgete tõttu, millest tingituna need ettevõtjad peavad toime tulema teatud probleemidega, mis piiravad nende sotsiaalselt ja majanduslikult soovitavat arengut (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, punkt
, ja 24. septembri 2020. aasta kohtuotsus NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, punkt
).
Ent Euroopa Kohus on ka leidnud, et VKEde soovitust tuleb tõlgendada, pidades silmas põhjusi, miks see vastu võeti (27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, punkt
).
Sellega seoses tuleb märkida, et nagu nähtub VKEde soovituse põhjendustest 9 ja 12 ning selle soovituse artikli 1 lõikest 1, on soovituse eesmärk kehtestada liidus ja EMPs liidu poliitika raames kasutatud VKEde mõiste määratlus, mis võtab arvesse selliste ettevõtjate tegelikku majanduslikku olukorda, et välistada selline kvalifikatsioon ettevõtjate kontsernide puhul, mille majanduslik võim ületab VKEde oma, ja anda seeläbi VKEde huvides ette nähtud eri õigusnormidest ja meetmetest tulenevad eelised ainult neid tegelikult vajavatele ettevõtjatele (vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, punkt
, ja 24. septembri 2020. aasta kohtuotsus NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, punkt
).
Nagu Üldkohus sisuliselt märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100, on VKEdele antud eelised tavaliselt – näiteks riigiabi valdkonnas – erandid üldeeskirjadest, mistõttu VKE määratlust tuleb tõlgendada kitsalt (27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, punkt
, ja 24. septembri 2020. aasta kohtuotsus NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, punkt
).
Sellest vaatepunktist on sõltumatuse kriteeriumi eesmärk – nagu märkis õigesti Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102 ja 149 – tagada, et VKEde jaoks ette nähtud meetmetest saavad tegelikult kasu ettevõtjad, kelle jaoks suurus on probleemiks, mitte ettevõtjad, kes kuuluvad suurde kontserni ja kellel on seetõttu võimalus kasutada vahendeid ja abi, mida ei ole nende samasuurustel konkurentidel. Neil tingimustel tuleb selleks, et VKEdeks peetaks ainult ettevõtjaid, kes on tegelikult sõltumatud VKEd, analüüsida nende VKEde struktuuri, kes moodustavad ühest niisugusest ettevõtjast suurema võimsusega kontserni, ning hoolitseda selle eest, et VKEde määratlusest ei hiilitaks puhtformaalsetel põhjustel kõrvale (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, punkt
, ja 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, punkt
).
Järelikult tuleb sõltumatuse kriteeriumi tõlgendada seda eesmärki silmas pidades, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103, mistõttu ettevõtjat, kes vastab formaalselt sellele kriteeriumile, kuid kes on tegelikult osaks suurest ettevõtjate kontsernist, ei saa siiski pidada sellele kriteeriumile vastavaks (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, punkt
). VKEde soovituse lisa artiklit 3 tuleb järelikult tõlgendada seda eesmärki silmas pidades (vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, punkt
).
Käesoleva kohtuotsuse punktides 85–91 viidatud kohtupraktikat arvestades ei saa asuda seisukohale, et Üldkohus lisas VKEde soovitusse uue kriteeriumi, mille kohaselt tuleb kontrollida, kas asjaomane üksus peab toime tulema probleemidega, millega VKEd tavaliselt silmitsi seisavad, ega ka seisukohale, et Üldkohus rikkus seda tehes soovitust ja õiguskindluse või õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Vastupidi, Üldkohus kohaldas õigesti selle valdkonna kohtupraktikat, leides eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106, 107, 140, 148 ja 151, et valideerimiskomisjon ei rikkunud õigusnorme, kui ta võttis oma analüüsi raames arvesse VKEde soovituse eesmärki ja mõtet asumaks seisukohale, et ehkki apellant vastab formaalselt selles soovituses ette nähtud sõltumatuse kriteeriumile, tuleb lisaks uurida, kas ta peab toime tulema probleemidega, millega VKEd tavaliselt silmitsi seisavad.
Kuivõrd apellatsioonkaebuse kolmas väide lükati tagasi ning arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 87–91 viidatud kohtupraktikat, leidis Üldkohus pealegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106, 107 ja 140–146 samuti õigesti, et valideerimiskomisjon kohaldas vaidlusaluses otsuses õigesti VKEde soovituses ette nähtud sõltumatuse kriteeriumi, kuivõrd ta märkis ühelt poolt, et vaatamata sellele, et apellant vastab formaalselt sellele kriteeriumile, kuulub ta majanduslikult sellegipoolest
de facto
suurde majanduskontserni, ning teiselt poolt, et apellandi ja tema partnerite või liikmete vaheliste organisatsiooniliste sidemete tõttu on apellandil võimalik kasutada vahendeid ning saada laenu ja toetust, mistõttu ta ei pea toime tulema probleemidega, millega VKEd tavaliselt silmitsi seisavad, millest tulenevalt ei saa teda pidada VKEks selle soovituse tähenduses.
Eelmises punktis tehtud järeldusest tuleneb ka see, et Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108, et ei ole rikutud õiguskindluse ja hea halduse põhimõtteid, mille rikkumisele apellant tugines VKEde soovituse väidetava rikkumise alusel.
Lisaks sellele leidis Üldkohus käesoleva kohtuotsuse punktides 85–91 meenutatud kohtupraktikat arvestades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 150 õigustatult, et apellant ei saa tuletada oma VKE kvalifikatsiooni asjaolust, et ta vastab formaalselt VKEde soovituse lisa artiklis 2 ette nähtud töötajate arvu ja finantslävesid käsitlevatele kriteeriumidele, samas kui ta ei pea tegelikult toime tulema probleemidega, millega VKEd tavaliselt silmitsi seisavad, ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 152, et nende töötajate arvu ja finantslävesid käsitlevate kriteeriumide täidetust ei saa kindlaks teha ainult apellandi enda andmetest lähtuvalt, sest tegemist ei ole sõltumatu ettevõtjaga ja selle liikmed on ettevõtjad, kes ei ole VKEd.
Apellandi ülejäänud argumendid ei sea eespool toodud kaalutlusi kahtluse alla.
Esimesena ei võimalda argument, mille kohaselt ei ole tuvastatud apellandi tahe hiilida käesolevas kohtuasjas kõrvale VKE määratlusest, tõendada, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta seda määratlust hindas. Nimelt sõltub tingimuse, et ettevõtja kuulub majanduslikult
de facto
suurde majanduskontserni ja tal on seetõttu võimalik kasutada vahendeid ning saada toetust, mida ei ole tema samasuurustel konkurentidel, täidetus juhtumi asjaoludest ning see ei eelda, et oleks tuvastatud, et see ettevõtja soovis kõrvale hiilida VKE määratlusest (vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, punktid
ja
).
Teisena ei saa nõustuda ka argumendiga, mille kohaselt tuleb kõrvale jätta käesoleva kohtuotsuse punktis 82 nimetatud Euroopa Kohtu ja Üldkohtu otsused, sest need käsitlevad VKEde soovituse konkreetsete sätete tõlgendamist, mitte sellest soovitusest täielikult kõrvale kaldumist, ning mille kohaselt nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjade faktilised asjaolud erinevad käesoleva juhtumi asjaoludest.
Esiteks tuleb seoses selle tõlgenduse esemega, mis anti Euroopa Kohtu otsustes, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 82 ning mis on osaks kohtupraktikast, millele tuginevad käesoleva kohtuotsuse punktides 85–91 esitatud kaalutlused, juhtida tähelepanu sellele, et ka need kohtuotsused käsitlesid VKEde soovituses või sellele eelnenud soovituses 96/280 määratletud sõltumatuse kriteeriumi ning et apellant ei ole esitanud ühtegi argumenti, millest nähtuks, et käesoleva kohtuasja asjaolude suhtes ei ole kohaldatav arutluskäik, mida Euroopa Kohus neis otsustes järgis ja mille kohaselt ei saa seda kriteeriumi pidada täidetuks juhul, kui vaatamata asjaomases soovituses ette nähtud tingimuste formaalsele täidetusele räägib majanduslik tegelikkus selle kasuks, et asjaomasele üksusele ei tohiks võimaldada ainult VKEdele ette nähtud eeliseid.
Teiseks tuleb seoses apellandi argumendiga, et käesoleva kohtuvaidluse faktilised asjaolud erinevad varasemate kohtuasjade faktilistest asjaoludest, märkida, et ühelt poolt ei ole apellant selgitanud, miks takistab asjaolu – eeldusel, et see on tuvastatud –, et teda ei kontrolli tootmisahelas eespool asetsev aktsionär, järgida käesolevas kohtuasjas lähenemisviisi, mida kasutas Euroopa Kohus kohtuasjades, millest tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 85–91 kirjeldatud kohtupraktika, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse eelnevas punktis.
Nagu nähtub eespool apellatsioonkaebuse teise ja kolmanda väite kohta antud hinnangust, ei ole apellant teiselt poolt esitanud ühtegi tõendit, millest nähtuks, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106 ja 107, et valideerimiskomisjon ei rikkunud VKEde soovitust, kui ta märkis, et apellant kuulub
de facto
suurde majanduskontserni ning et apellandi ja tema partnerite või liikmete vaheliste organisatsiooniliste sidemete tõttu ei saa asuda seisukohale, et ta peab toime tulema probleemidega, millega VKEd tavaliselt silmitsi seisavad.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse teine väide põhjendamatuna tagasi lükata ja seega jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni kohtukulud vastavalt komisjoni sellekohasele nõudele välja mõista apellandilt ja jätta apellandi kohtukulud tema enda kanda.
Vastavalt nimetatud kodukorra artikli 140 lõikele 1, mille kohaselt kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud, tuleb Tšehhi Vabariigi kohtukulud jätta tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe’i (Ertico – ITS Europe) kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

3.
Jätta Tšehhi Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.