CELEX: 62017CJ0149
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Autorių teisės ir gretutinės teisės
Direktyva 2001/29/EB
Teisių į intelektinę nuosavybę užtikrinimas
Direktyva 2004/48/EB
Žalos atlyginimas dėl dalijimosi rinkmenomis pažeidžiant autorių teises
Interneto ryšys, kuriuo gali naudotis kiti abonento šeimos nariai
Abonento atleidimas nuo atsakomybės nesant būtinybės nurodyti, kokiu būdu šeimos narys naudojasi ryšiu
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
7 straipsnis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (
OL L 167, 2001, p. 10
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 3 straipsnio 1 dalies ir 8 straipsnio 1 ir 2 dalių, taip pat dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (
OL L 157, 2004, p. 45
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32) 3 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant leidyklos
Bastei Lübbe GmbH & Co. KG
ir Michael Strotzer ginčą dėl žalos atlyginimo už autorių teisių pažeidimą dalijantis rinkmenomis.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2001/29
Direktyvos 2001/29 3, 9 ir 58 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(3)
Siūlomas derinimas padės įgyvendinti keturias vidaus rinkos laisves ir yra susijęs su pagrindinių teisės [principų], ypač nuosavybės teisės, įskaitant intelektinę nuosavybę, saviraiškos laisvės ir visuomenės intereso principų, laikymusi.
<…>
(9)
Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. <…>
<…>
(58)
Valstybės narės už šioje direktyvoje nustatytų teisių ir pareigų pažeidimus turėtų nustatyti veiksmingas nuobaudas ir teisių gynimo būdus. Jos turėtų imtis visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad tos nuobaudos ir teisių gynimo būdai būtų taikomi. Taip nustatytos nuobaudos turėtų būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, taip pat jos turėtų sudaryti galimybę siekti nuostolių atlyginimo ir (arba) teismo draudimo bei prireikus – neteisėtos medžiagos konfiskavimo.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
2.   Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku:
<…>
b)
fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
<…>
3.   Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytos teisės nebus išnaudotos jokiu šiame straipsnyje nustatytu viešo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamą veiksmu.“
Minėtos direktyvos 8 straipsnio „Nuobaudos ir teisių gynimo būdai“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės narės nustato atitinkamas nuobaudas ir teisių gynimo būdus, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos teisės ir pareigos, bei imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad tos nuobaudos ir teisių gynimo būdai būtų taikomi. Šitaip nustatytos nuobaudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
2.   Kiekviena valstybė narė imasi priemonių, reikalingų užtikrinti, kad teisių turėtojai, kurių interesus paveikia jos teritorijoje atliekama pažeidžianti veikla, galėtų pareikšti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo ir (arba) prašyti teismo draudimo, prireikus teises pažeidžiančios medžiagos konfiskavimo, taip pat 6 straipsnio 2 dalyje nurodytų įtaisų, gaminių ar jų sudedamųjų dalių konfiskavimo.“
Direktyva 2004/48
Direktyvos 2004/48 3, 10, 20 ir 32 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(3)
<…> Tačiau be veiksmingų intelektinės nuosavybės teisių gynimo priemonių naujovės ir kūrybingumas slopinami, o investicijos mažėja. Todėl būtina užtikrinti, kad materialinė intelektinės nuosavybės teisė, kuri šiuo metu sudaro dalį
acquis communautaire
, būtų veiksmingai taikoma Bendrijoje. Šiuo atveju intelektinės nuosavybės teisių gynimo priemonės yra nepaprastai svarbios vidaus rinkos sėkmei.
<…>
(10)
Šios direktyvos tikslas – suderinti [valstybių narių teisės aktus], kad vidaus rinkoje būtų užtikrintas aukštas, vienodas ir vieningas [intelektinės nuosavybės] apsaugos lygis.
<…>
(20)
Atsižvelgiant į tai, kad įrodymai yra labai svarbus elementas intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui nustatyti, tikslinga užtikrinti, kad egzistuotų įrodymų pateikimo, gavimo ir užtikrinimo priemonės. Procedūrose turėtų būti atsižvelgiama į gynybos teises ir užtikrinamos būtinos garantijos, įskaitant slaptos informacijos apsaugą. <…>
(32)
Šioje direktyvoje gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, visų pirma pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje. Visų pirma ši direktyva siekia užtikrinti visišką pagarbą intelektinei nuosavybei pagal tos Chartijos 17 straipsnio 2 dalį.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Bendrasis įsipareigojimas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės numato priemones, procedūras ir gynybos būdus, būtinus užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių, kurioms taikoma ši direktyva, vykdymą. Tos priemonės, procedūros ir teisių gynimo būdai yra sąžiningi ir teisingi, neturi būti komplikuoti ar brangūs, ar sukelti nepagrįstą vėlavimą ar delsimą.
2.   Tos priemonės, procedūros ir gynybos būdai taip pat turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys; jie turi būti taikomi tokiu būdu, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai ir numatytų apsaugos priemones nuo piktnaudžiavimo jomis.“
Minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad tais atvejais, kai kreipiasi šalis, pateikusi pagrįstai turimus įrodymus, kurių pakanka jos pretenzijoms paremti, ir, pagrįsdama tas pretenzijas, yra įvardijusi įrodymus, kurie yra priešingos šalies žinioje, kompetentingos teismo institucijos gali reikalauti, kad priešingoji šalis pateiktų tokius įrodymus, atsižvelgiant į slaptos informacijos apsaugą. Taikydamos šią straipsnio dalį, valstybės narės gali numatyti, kad kompetentingos teismo institucijos laikytų pakankamo kūrinio ar kito saugomo objekto kopijų skaičiaus atrankinę dalį pagrįstu įrodymu.“
Direktyvos 2004/48 8 straipsnyje „Teisė gauti informaciją“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad, vykstant procesui dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo ir gavus ieškovo pagrįstą ir proporcingą prašymą, kompetentingos teismo institucijos galėtų reikalauti pažeidėjo ar kito asmens:
a)
kurio žinioje, kaip nustatyta, yra intelektinės nuosavybės teises komerciniu mastu pažeidžiančios prekės;
b)
kuris, kaip nustatyta, naudojasi intelektinės nuosavybės teises komerciniu mastu pažeidžiančiomis paslaugomis;
c)
kuris, kaip nustatyta, teikia neteisėtoje veikloje naudojamas paslaugas komerciniu mastu;
d)
kurį a, b ir c punktuose minėtas asmuo nurodė kaip dalyvaujantį prekių gamyboje ar platinime arba paslaugų teikime, pateikti informaciją apie prekių ir paslaugų, pažeidžiančių intelektinės nuosavybės teises, kilmę ir platinimo kanalus.
2.   Į šio straipsnio [1] dalyje minėtą informaciją įeina:
a)
gamintojų, platintojų, tiekėjų ir kitų prekių bei paslaugų ankstesnių valdytojų, taip pat planuojamų didmenininkų ir mažmenininkų pavadinimai ir adresai;
b)
informacija apie pagamintų, perdirbtų, pristatytų, gautų ar užsakytų prekių kiekį ir už atitinkamas prekes ar paslaugas gautą užmokestį.
3.   Šio straipsnio 1 ir 2 dalys taikomos, nepažeidžiant kitų įstatymų [ir teisės aktų] nuostatų, kurios:
<…>
d)
numato galimybę atsisakyti suteikti informaciją, kuri priverstų 1 dalyje minėtą asmenį prisipažinti jam pačiam ar jo artimam giminaičiui dalyvavus intelektinės nuosavybės teisių pažeidime;
<…>“
Šios direktyvos 13 straipsnyje „Žala“ numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad kompetentingos teismo institucijos nukentėjusiojo asmens prašymu reikalautų [iš] pažeidėjo, kuris žinodamas arba turėdamas pakankamą pagrindą žinoti, dalyvavo teises pažeidžiančioje veikloje, atlyginti teisių turėtojui žalą, kuri atitiktų faktiškai jo patirtus nuostolius dėl pažeidimo.
<…>
2.   Kai pažeidėjas dalyvavo teises pažeidžiančioje veikloje nežinodamas arba neturėdamas pagrindo žinoti, valstybės narės gali nustatyti, kad teismo institucijos galėtų reikalauti atiduoti pelną arba atlyginti žalą, ir tai galėtų būti iš anksto nustatyta.“
Vokietijos teisė
1965 m. rugsėjo 9 d.
Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte
–
Urheberrechtsgesetz
(Autorių ir gretutinių teisių įstatymas) (
BGBl
. I, 1965, p. 1273) su pakeitimais, padarytais 2013 m. spalio 1 d. įstatymu (
BGBl
. I, 2013, p. 3728), 97 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jeigu pažeidžiamos autorių teisės ar kitos šio įstatymo saugomos teisės, nukentėjęs asmuo gali reikalauti ištaisyti pažeidimą, o pakartotinio pažeidimo grėsmės atveju – reikalauti nutraukti neteisėtus veiksmus. Teisė reikalauti nutraukti neteisėtus veiksmus egzistuoja net tada, kai pirmą kartą kyla pažeidimo grėsmė.
2.   Asmuo, tyčia ar netyčia padaręs pažeidimą, turi atlyginti nukentėjusiajam patirtą žalą. Nustatant atlygintinos žalos dydį taip pat gali būti atsižvelgiama į pelną, kurį pažeidėjas gavo pažeidęs atitinkamas teises. Be to, reikalavimo atlyginti žalą dydis gali būti apskaičiuojamas remiantis suma, kurią pažeidėjas būtų privalėjęs sumokėti kaip deramą atlygį už leidimą naudotis šiomis teisėmis, jei būtų jo prašęs. Kūrėjai, mokslinių leidinių autoriai (70 straipsnis), fotografai (72 straipsnis) ir atlikėjai (73 straipsnis) taip pat gali reikalauti piniginės kompensacijos už patirtą neturtinę žalą, jei ir kiek tai yra teisinga.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Bastei Lübbe
, kaip fonogramų gamintoja, turi garsinės knygos autorių teises ir gretutines teises.
M. Strotzer yra interneto ryšio, per kurį 2010 m. gegužės 8 d. ši garsinės knyga buvo pasiūlyta parsisiųsti neribotam interneto mainų platformos naudotojų skaičiui (
peer-to-peer
), abonentas. Atitinkamą IP adresą ekspertas tiksliai priskyrė M. Strotzer.
2010 m. spalio 28 d. raštu
Bastei Lübbe
įspėjo M. Strotzer dėl konstatuoto autorių teisių pažeidimo. Kadangi situacija nepasikeitė,
Bastei Lübbe
kreipėsi į
Amtsgericht München
(Miuncheno apylinkės teismas, Vokietija) su ieškiniu M. Strotzer, kaip šio IP adreso turėtojui, dėl piniginės kompensacijos.
Vis dėlto M. Strotzer nepripažįsta padaręs autorių teisių pažeidimą ir teigia, kad jo prieiga buvo pakankamai saugi. Jis taip pat tvirtina, kad tame pačiame name gyvenantys jo tėvai irgi turėjo prieigą prie šio interneto ryšio, tačiau, kiek jam žinoma, jie nagrinėjamo kūrinio savo kompiuteryje neturėjo, nežinojo apie jo buvimą ir nesinaudojo mainų platformos programine įranga. Be to, šio autorių teisių pažeidimo padarymo momentu suinteresuotojo asmens kompiuteris buvo išjungtas.
Amtsgericht München
(Miuncheno apylinkės teismas) atmetė
Bastei Lübbe
ieškinį dėl žalos atlyginimo motyvuodamas tuo, kad M. Strotzer negalėjo būti pripažintas atsakingu už nurodytą autorių teisių pažeidimą, nes jis nurodė, kad jo tėvai taip pat galėjo būti laikomi padariusiais šį pažeidimą.
Bastei Lübbe
apskundė šį
Amtsgericht München
(Miuncheno apylinkės teismas) sprendimą
Landgericht München I
(Miuncheno I apygardos teismas, Vokietija).
Pastarasis teismas yra linkęs manyti, kad atsakomybė tenka M. Strotzer, nes iš suinteresuotojo asmens paaiškinimų nematyti, kad šio pažeidimo padarymo momentu prie interneto būtų prisijungęs trečiasis asmuo. Todėl M. Strotzer rimtai įtariamas padaręs autorių teisių pažeidimą.
Šis teismas vis dėlto priverstas taikyti Autorių ir gretutinių teisių įstatymo, iš dalies pakeisto 2013 m. spalio 1 d. įstatymu, 97 straipsnį, išaiškintą
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija), pagal kurį, kaip teigia pastarasis teismas, gali būti draudžiama kaltu pripažinti atsakovą.
Iš tiesų pagal
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) jurisprudenciją, kaip ją aiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, būtent ieškovui tenka pareiga nurodyti ir įrodyti padarytą autorių teisių pažeidimą. Be to,
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) mano, kad prielaidą, jog minėto pažeidimo vykdytojas yra interneto ryšio abonentas, pagrindžia tai, kad tuo momentu, kai buvo padarytas minėtas teisės pažeidimas, jokie kiti asmenys šiuo interneto ryšiu naudotis negalėjo. Tačiau, jeigu interneto ryšys šio pažeidimo momentu buvo nepakankamai saugus arba jei sąmoningai leista naudotis juo kitiems asmenims, nedaroma prielaida, kad šio pažeidimo vykdytojas yra šio interneto ryšio abonentas.
Vis dėlto, remiantis
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) jurisprudencija, interneto ryšio abonentui tokiais atvejais tenka antrinė pareiga nurodyti aplinkybes. Šis abonentas šią antrinę pareigą įvykdo nurodydamas tai, ar kiti asmenys turėjo atskirą prieigą prie interneto ir dėl to galėjo būti įtariami padarę nagrinėjamą teisės pažeidimą, jei taip – kurie. Tačiau, net jeigu kuris nors interneto ryšio abonento šeimos narys turėjo tokią prieigą prie šio ryšio, abonentas neprivalo pateikti išsamesnės informacijos apie tai, kada buvo naudotasi šiuo interneto ryšiu ir koks šio ryšio naudojimo pobūdis, atsižvelgiant į santuokos ir šeimos apsaugą, kuri užtikrinama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 straipsnį ir atitinkamas Vokietijos konstitucinės teisės nuostatas.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht München I
(Miuncheno I apygardos teismas, Vokietija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2001/29/EB 8 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su 3 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad „veiksmingos ir atgrasančios“ nuobaudos už teisių padaryti kūrinį viešai prieinamą pažeidimus taip pat gali būti taikomos tuo atveju, kai interneto ryšio abonentas neatsako už žalą, patirtą dėl autorių teisių pažeidimų dalijantis rinkmenomis per abonento prieigą, jeigu nurodo bent vieną šeimos narį, kuris taip pat turėjo galimybę prisijungti prie abonento interneto ryšio, ir nepateikia jokios išsamesnės, atlikus atitinkamus papildomus patikrinimus nustatytos informacijos apie tai, kokiu momentu ir kokiais būdais nurodytas šeimos narys naudojo internetą?
2.
Ar Direktyvos 2004/48/EB 3 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad „veiksmingos“ intelektinės nuosavybės teisių gynimo priemonės taip pat gali būti taikomos tuo atveju, kai interneto ryšio abonentas neatsako už žalą, patirtą dėl autorių teisių pažeidimų dalijantis rinkmenomis per abonento prieigą, jeigu nurodo bent vieną šeimos narį, kuris taip pat turėjo galimybę prisijungti prie abonento interneto ryšio, ir nepateikia jokios išsamesnės, atlikus atitinkamus papildomus patikrinimus nustatytos informacijos apie tai, kokiu momentu ir kokiais būdais nurodytas šeimos narys naudojo internetą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
Savo rašytinėse pastabose Europos Komisija ginčija prejudicinių klausimų priimtinumą motyvuodama tuo, kad jie yra hipotetinio pobūdžio. Iš tiesų šie klausimai susiję su
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) jurisprudencijos suderinamumu su Europos Sąjungos teise, nors ši jurisprudencija nėra taikytina pagrindinėje byloje.
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės nuostatų aiškinimo ir taikymo ar nustatyti sprendimui pagrindinėje byloje priimti reikšmingų faktinių aplinkybių. Iš tiesų Teisingumo Teismas, remdamasis Sąjungos ir nacionalinių teismų jurisdikcijos pasidalijimu, turi atsižvelgti į visas aplinkybes, kuriomis iškeltas prejudicinis klausimas, nurodytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime (2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Kostov,
C‑62/12
,
EU:C:2013:391
,
punktas). Visai nesvarbu, ar tokios aplinkybės yra faktinio, teisinio pobūdžio ar kylančios iš jurisprudencijos.
Vis dėlto, kadangi
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) jurisprudencija yra sudedamoji konteksto, kaip jį apibrėžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriame iškelti prejudiciniai klausimai, dalis, šių klausimų nebūtina pripažinti nepriimtinais dėl jų tariamai hipotetinio pobūdžio.
Dėl esmės
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šiuose abiejuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimuose keliama ta pati teisinė problema, susijusi su sankcijomis ir priemonėmis, kurių turi būti imamasi, jeigu pažeidžiamos autorių teisės, ir kad šie klausimai yra iš esmės lygiai taip pat suformuluoti, išskyrus vienintelį akivaizdų skirtumą, jog vienas klausimas susijęs su Direktyva 2001/29, o kitas – su Direktyva 2004/48.
Vis dėlto reikia priminti, kad atsižvelgiant į reikalavimus, kylančius iš Sąjungos teisės sistemos vienovės ir nuoseklumo, visas direktyvas dėl intelektinės nuosavybės būtina aiškinti atsižvelgiant į jose nustatytas bendrąsias taisykles ir principus (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2011 m. birželio 30 d. Sprendimo VEWA,
C‑271/10
,
EU:C:2011:442
,
punktą).
Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją ir siekiant užtikrinti papildomą direktyvų 2001/29 ir 2004/48 įgyvendinimą, reikia pateikti bendrą atsakymą į abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
Šiais klausimais minėtas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar, pirma, Direktyvos 2001/29/EB 8 straipsnio 1 ir 2 dalis, siejamas su šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, ir, antra, Direktyvos 2004/48/EB 3 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią interneto ryšio abonentas negali atsakyti už žalą, patirtą dėl autorių teisių pažeidimų dalijantis rinkmenomis per abonento prieigą, jeigu nurodo bent vieną šeimos narį, kuris turėjo galimybę prisijungti prie šio abonento interneto ryšio, ir nepateikia jokios išsamesnės informacijos apie tai, kokiu momentu ir kokiais būdais nurodytas šeimos narys naudojosi interneto ryšiu.
Pirma, reikia priminti, kad Direktyvos 2001/29 pagrindinis tikslas, kaip matyti iš jos 9 konstatuojamosios dalies, yra nustatyti aukšto lygio autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugą, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai.
Minėtam tikslui pasiekti Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jos 58 konstatuojamąja dalimi, nustatyta, kad valstybės narės numato atitinkamas nuobaudas ir teisių gynimo būdus, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos teisės ir pareigos, ir imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad tos nuobaudos ir teisių gynimo būdai būtų taikomi. Šiame straipsnyje taip pat nustatyta, kad nuobaudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos.
Be to, pagal minėtos direktyvos 8 straipsnio 2 dalį kiekviena valstybė narė imasi priemonių, reikalingų užtikrinti, kad teisių turėtojai, kurių interesus paveikia jos teritorijoje atliekama pažeidžianti veikla, galėtų pareikšti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo.
Antra, reikia priminti, kad Direktyva 2004/48 siekiamas tikslas, kaip nurodyta jos 10 konstatuojamojoje dalyje, yra suderinti valstybių narių teisės aktus, susijusius su intelektinės nuosavybės teisių gynimo būdais, kad vidaus rinkoje būtų užtikrintas aukštas, tolygus ir vienodas intelektinės nuosavybės apsaugos lygis.
Šiuo tikslu minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybių narių numatytos priemonės, procedūros ir gynybos būdai turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasomi.
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal nacionalinės teisės aktus pagrindinėje byloje interneto ryšio, prie kurio prisijungus buvo padarytas autorių teisių pažeidimas, abonentas laikomas šio pažeidimo vykdytoju, nes jis buvo tiksliai identifikuotas pagal jo IP adresą, ir kad šio pažeidimo padarymo momentu joks kitas asmuo neturėjo galimybės prisijungti prie šio interneto ryšio.
Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatyta, jog prezumpcija gali būti paneigta tais atvejais, kai asmenys, išskyrus minėto interneto ryšio abonentą, turėjo galimybę prisijungti prie šio interneto ryšio. Be to, jeigu šio abonento šeimos narys pasinaudojo šia galimybe, šis abonentas, atsižvelgdamas į pagrindinę teisę į šeimos gyvenimo apsaugą, gali išvengti savo atsakomybės tik nurodęs šį savo šeimos narį ir neprivalo pateikti išsamesnės informacijos apie tai, kada tas jo šeimos narys naudojosi šiuo interneto ryšiu ir koks šio ryšio naudojimo pobūdis.
Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, suderinama su atitinkamai valstybei narei nustatytu reikalavimu numatyti atitinkamus teisių gynimo būdus dėl autorių teisių ir gretutinių teisių pažeidimų, už kuriuos pažeidėjams gali būti skiriamos veiksmingos atgrasomosios sankcijos, kaip numatyta pagal Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 1 dalį, siejamą su jos 58 konstatuojamąja dalimi, ir pareiga numatyti veiksmingas ir atgrasomąsias priemones, procedūras ir gynimo būdus, būtinus intelektinės nuosavybės teisių laikymuisi užtikrinti, kaip išdėstyta Direktyvos 2004/48 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse.
Šiuo klausimu pagrindinėje byloje nagrinėjamoje nacionalinės teisės nuostatoje numatyta, kad, kai žalą patyrusi šalis pateikia ieškinį, interneto ryšio, kuris neabejotinai laikytinas lėmusiu autorių teisių pažeidimą, abonentas šio sprendimo 36 punkte išdėstytomis sąlygomis neprivalo pateikti įrodymų, kurie yra jo žinioje ir kurie susiję su šiuo pažeidimu.
Vis dėlto, kalbant konkrečiau apie Direktyvą 2004/48, pažymėtina, kad jos 6 straipsnio 1 dalis įpareigoja valstybės nares užtikrinti, kad tais atvejais, kai kreipiasi šalis, pateikusi pagrįstai turimus įrodymus, kurių pakanka jos pretenzijoms paremti, ir, pagrįsdama tas pretenzijas, nurodo įrodymus, kurie yra priešingos šalies žinioje, kompetentingos teismo institucijos gali reikalauti, kad priešinga šalis pateiktų tokius įrodymus, jeigu užtikrinama konfidencialios informacijos apsauga.
Be to, iš Direktyvos 2004/48 20 konstatuojamosios dalies, be kita ko, matyti, kad įrodymai yra labai svarbus elementas intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui nustatyti ir kad tikslinga užtikrinti, jog egzistuotų įrodymų pateikimo, gavimo ir užtikrinimo priemonės.
Taigi Direktyvos 2004/48 6 straipsnio 1 dalis, siejama su jos 20 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės privalo veiksmingai leisti žalą patyrusiai šaliai gauti įrodymų, būtinų jos pretenzijoms pagrįsti, kurie yra priešingos šalies žinioje, su sąlyga, kad tokių įrodymų pateikimu užtikrinama konfidencialios informacijos apsauga.
Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 36 punkte, pagrindinės teisės į šeimos gyvenimo apsaugą gerbimas, atsižvelgiant į nagrinėjamą nacionalinės teisės nuostatą, yra kliūtis, trukdanti žalą patyrusiai šaliai gauti iš priešingos šalies įrodymų, būtinų savo pretenzijoms pagrįsti.
Vis dėlto iš Direktyvos 2004/48 32 konstatuojamosios dalies matyti, kad šioje direktyvoje laikomasi pagrindinių teisių ir principų, kurie pripažįstami Chartijoje. Visų pirma pagal Chartijos 17 straipsnio 2 dalį šia direktyva siekiama užtikrinti visišką pagarbą intelektinei nuosavybei.
Taigi šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą apima klausimą dėl būtinybės suderinti reikalavimus, susijusius su įvairių pagrindinių teisių apsauga, t. y. viena vertus, teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir teisės į intelektinę nuosavybę ir, kita vertus, teisės į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą (žr. pagal analogiją 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
,
punktą).
Šiuo klausimu primintina, pirma, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Sąjungos teisėje reikalaujama, kad valstybės narės, perkeldamos direktyvas, užtikrintų, jog bus vadovaujamasi tokiu jų aiškinimu, kuris leistų užtikrinti teisingą skirtingų Sąjungos teisės sistemos saugomų pagrindinių teisių pusiausvyrą. Be to, įgyvendindamos direktyvas perkeliančias priemones valstybių narių valdžios institucijos ir teismai privalo ne tik aiškinti savo nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų šias direktyvas, bet ir nesivadovauti tokiu jų aiškinimu, kuris pažeistų minėtas pagrindines teises arba kitus bendruosius Sąjungos teisės principus (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
,
punktas).
Antra, pažymėtina, jog Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, numatyta, kad bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi nekeisti šių teisių ir laisvių esmės, o iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog priemonę, kuria akivaizdžiai pažeidžiama Chartijoje įtvirtinta teisė, reikia laikyti pažeidžiančia reikalavimą užtikrinti reikiamą pagrindinių teisių pusiausvyrą (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
,
punktas).
Įvairius pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos elementus turi įvertinti Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į šį reikalavimą užtikrinti tinkamą pusiausvyrą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su teise į privatų gyvenimą siaurąja prasme, iš Chartijos 7 straipsnio teksto matyti, kad šiuo straipsniu suteikta apsauga turi apimti „kiekvieną asmenį“, o ne tik asmens, kuriam teisminės institucijos nurodė pateikti minėtų įrodymų, šeimos narius, dėl to šie šeimos nariai neturi teisės naudotis ypatinga apsauga.
Vis dėlto negalima ginčyti, kad pagal Chartijos 7 straipsnį asmenys, priklausantys tai pačiai šeimai, gali pasinaudoti ypatinga apsauga, leidžiančia nevykdyti jiems nustatyto įpareigojimo kaltinti vienas kitą tuomet, kai kuris nors iš jų yra įtariamas padaręs neteisėtą veiksmą.
Be to, Direktyvos 2004/48 8 straipsnio 3 dalies d punktas, siejamas su šio straipsnio 1 ir 2 dalimis, atspindi tokį susirūpinimą, nes pagal šią nuostatą nedraudžiama taikyti nacionalinių įstatymų ir teisės aktų nuostatų, suteikiančių pažeidėjui galimybę atsisakyti suteikti informaciją, kuri priverstų jį patį ar jo artimą giminaitį prisipažinti dalyvavus pažeidžiant intelektinės nuosavybės teises.
Vis dėlto reikia pripažinti, kad, jeigu tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nacionalinės teisės nuostata, kaip ją aiškina kompetentingi nacionaliniai teismai, sudaro kliūčių nacionalinio teismo, kuriame pateiktas ieškinys dėl atsakomybės, galimybei ieškovo prašymu reikalauti pateikti ir gauti su priešingos šalies šeimos nariais susijusius įrodymus, neįmanoma nustatyti tariamo autorių teisių pažeidimo ir šio pažeidimo vykdytojo, o dėl to šiurkščiai pažeidžiama pagrindinė teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir pagrindinės teisės į intelektinę nuosavybę, kuriomis naudojasi autorių teisių turėtojas, taigi nesilaikoma reikalavimo užtikrinti tinkamą nagrinėjamų pagrindinių teisių pusiausvyrą (žr. pagal analogiją 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
,
punktas).
Taigi, suteikiant beveik visišką apsaugą interneto ryšio, prie kurio prisijungus buvo padaryta autorių teisių pažeidimų dalijantis rinkmenomis, abonento šeimos nariams, pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės nuostata negali, priešingai, nei reikalaujama pagal Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 1 dalį, būti laikoma pakankamai veiksminga ir lemiančia tai, kad veiksminga atgrasomoji sankcija galiausiai būtų paskirta minėto pažeidimo vykdytojui. Be to, procesu, kuris pradėtas pasinaudojus pagrindinėje byloje nagrinėjamu teisių gynimo būdu, negalima užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių laikymosi, kaip reikalaujama pagal Direktyvos 2004/48 3 straipsnio 1 dalį.
Vis dėlto būtų kitaip, jei, siekiant išvengti nepriimtino kišimosi į šeimos gyvenimą, teisių turėtojai galėtų turėti kitą veiksmingą teisių gynimo priemonę, leidžiančią, be kita ko, jiems tokiais atvejais pripažinti aptariamo interneto ryšio abonento civilinę atsakomybę.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galiausiai turi patikrinti, ar prireikus atitinkamoje nacionalinėje teisėje yra nustatytos kitos teisinės gynybos priemonės, procedūros ir gynimo būdai, kuriais naudodamosi kompetentingos teisminės institucijos galėtų nurodyti pateikti informaciją, būtiną tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, autorių teisių pažeidimui ir šio pažeidimo vykdytojui nustatyti (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
,
punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti: pirma, Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 1 ir 2 dalis, siejamas su šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, ir, antra, Direktyvos 2004/48 3 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje ir aiškinama kompetentingo nacionalinio teismo, pagal kurią interneto ryšio abonentas negali atsakyti už žalą, patirtą dėl autorių teisių pažeidimų dalijantis rinkmenomis per abonento prieigą, jeigu nurodo bent vieną šeimos narį, kuris turėjo galimybę prisijungti prie šio abonento interneto ryšio, ir nepateikia jokios išsamesnės informacijos apie tai, kokiu momentu ir kokiais būdais nurodytas šeimos narys naudojosi interneto ryšiu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 8 straipsnio 1 ir 2 dalis, siejamas su šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, ir, antra, 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo 3 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje ir aiškinama kompetentingo nacionalinio teismo, pagal kurią interneto ryšio abonentas negali atsakyti už žalą, patirtą dėl autorių teisių pažeidimų dalijantis rinkmenomis per abonento prieigą, jeigu nurodo bent vieną šeimos narį, kuris turėjo galimybę prisijungti prie šio abonento interneto ryšio, ir nepateikia jokios išsamesnės informacijos apie tai, kokiu momentu ir kokiais būdais nurodytas jos šeimos narys naudojosi interneto ryšiu.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.