CELEX: 62018CJ0364
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 94/22/EY
Energia
Hiilivetyjen etsintään, hyödyntämiseen ja tuotantoon tarkoitettujen lupien antamisen ja käytön edellytykset
Rojaltit
Laskentamenetelmät
QE- ja Pfor-indeksit
Syrjivä luonne

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat hiilivetyjen etsintään, hyödyntämiseen ja tuotantoon tarkoitettujen lupien antamisen ja käytön edellytyksistä 30.5.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/22/EY (
EYVL 1994, L 164, s. 3
) 6 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen kanssa, tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat ensiksi yhtäältä Eni SpA ja toisaalta Ministero dello Sviluppo Economico (talouskehitysministeriö, Italia) ja Ministero dell’Economia e delle Finanze (talous- ja valtiovarainministeriö, Italia) ja toiseksi yhtäältä Shell Italia E&P SpA (jäljempänä Shell) ja toisaalta nämä kaksi ministeriötä sekä Autorità di Regolazione per l’Energia, Reti e Ambiente, aiemmin Autorità per l’energia elettrica e il gas e il sistema idrico (energia-, verkko- ja ympäristöasioiden sääntelyviranomainen, Italia; jäljempänä sääntelyviranomainen) ja jotka koskevat rojaltien, jotka näiden yhtiöiden on maksettava maaperän hyödyntämisestä kaivostoiminnassa, laskentamenetelmää.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 94/22 johdanto-osan neljännessä, kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”jäsenvaltiot ovat täysivaltaisia alueellaan sijaitsevien hiilivetyvarojen osalta ja niillä on täysivaltaiset oikeudet niihin,
– –
olisi varmistettava syrjimätön osallistuminen hiilivetyjen etsintä-, hyödyntämis- ja tuotantotoimiin ja niiden toteuttamiseen sellaisin edellytyksin, jotka edistävät alan kilpailua ja samalla parhaiden mahdollisten menetelmien käyttämistä jäsenvaltioiden hiilivetyvarojen etsimisessä, hyödyntämisessä ja tuotannossa sekä vahvistavat yhdentymistä energia-alan sisämarkkinoilla,
tätä varten on tarpeen ottaa käyttöön yhteiset säännöt sen varmistamiseksi, että hiilivetyjen etsintään, hyödyntämiseen ja tuotantoon sovellettavat lupamenettelyt ovat avoimia kaikille yrityksille, joilla on tarvittavaa kapasiteettia; luvat on annettava puolueettomien ja julkaistujen arviointiperusteiden mukaisesti; kaikkien menettelyyn osallistuvien yritysten on lisäksi ennalta tiedettävä luvan antamisen edellytykset,
jäsenvaltioille on jäätävä oikeus yleisen edun perusteella rajoittaa näiden toimien toteuttamista sekä pääsyä niihin sekä edellyttää toimien tai niihin pääsyn vastineeksi rahallista maksua tai maksua hiilivetyinä, jolloin kyseisen maksun yksityiskohdat on vahvistettava niin, ettei yritysten toimintaan puututa; tätä oikeutta on sovellettava ketään syrjimättä; tämän oikeuden käyttöön liittyviä velvoitteita lukuun ottamatta on toteutettava toimenpiteitä sen välttämiseksi, että yrityksille määrätään sellaisia edellytyksiä ja velvoitteita, jotka eivät ole perusteltuja kyseisten toimien asianmukaisen toteuttamisen kannalta; yritysten toimintaa on seurattava ainoastaan siltä osin kuin se on tarpeen sen varmistamiseksi, että ne noudattavat näitä velvoitteita ja edellytyksiä”.
Direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on aina, kun alue avataan 1 kohdassa tarkoitettuun käyttöön, valvottava, ettei edellä tarkoitettujen toimien harjoittamisessa tai niihin pääsyssä syrjitä mitään yritystä.”
Direktiivin 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on valvottava 2 kohtaa soveltamalla tai maksamalla rahana tai hiilivetyinä, että 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen edellytysten ja vaatimusten sekä yksittäiseen lupaan liittyvien erinäisten velvoitteiden perusteena on yksinomaan tarve varmistaa, että lupahakemuksen kohteena olevalla alueella suoritettavat toimet toteutetaan moitteettomasti.
– –
3.   Jäsenvaltioiden on vahvistettava 1 kohdassa tarkoitettujen suoritusten maksamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt, mukaan lukien valtion osallistumista koskevat vaatimukset niin, että yritysten toiminnallinen itsenäisyys taataan.
– –”
Italian oikeus
Direktiivi 94/22 on pantu täytäntöön Italian oikeudessa 25.11.1996 annetulla asetuksella nro 625 (GURI nro 293, 14.12.1996). Tämän asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 23.8.2004 annetulla lailla nro 239 (GURI nro 315, 13.9.2004; jäljempänä asetus nro 625/96), 19 §:n 1 ja 5 bis momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin tuotantoa koskevan konsession haltija on velvollinen maksamaan 1.1.1997 lähtien saamastaan tuotannosta valtiolle vuosittain seuraavien tuotannon osuuksien arvon: 7 prosenttia mantereelta porattujen nestemäisten ja kaasumaisten hiilivetyjen määrästä, 7 prosenttia merellä porattujen kaasumaisten hiilivetyjen määrästä ja 4 prosenttia merellä porattujen nestemäisten hiilivetyjen määrästä.
– –
5-bis.   Tuotannon osuuden yksikköarvot määritetään 1.1.2002 lähtien saadun tuotannon osalta: – – b) kaasun kohdalla seuraavasti: kaikkien konsessioiden ja kaikkien konsessionhaltijoiden osalta perustana on kaasun raaka-ainekustannusten energiaosuutta kuvaavan QE-indeksin aritmeettinen keskiarvo viitevuonna ilmaistuna euroina per megajoule (MJ), ja sen määrittää [sääntelyviranomainen] 22.4.1999 tekemänsä päätöksen nro 52/99 – – mukaisesti – –.”
Asetuksen nro 625/96 19 §:n 1 momentissa tarkoitettua tuotannon osuutta, jonka maakaasun tuotantoa koskevan konsession haltijat ovat velvollisia maksamaan valtiolle, nostettiin 23.7.2009 annetun lain nro 99 (GURI nro 176, 31.7.2009) 45 §:n 1 momentilla 10 prosenttiin.
31.1.2007 annetun asetuksen nro 7, joka on muunnettu laiksi lailla nro 40/2007 (GURI nro 77, 2.4.2007), 11 §:n 1 momentin mukaan tuotantoa koskevan konsession haltijat luovuttavat valtiolle kuuluvat tuotannon osuudet säännellyillä kapasiteettimarkkinoilla niitä yksityiskohtaisia sääntöjä noudattaen, jotka Ministro dello sviluppo economico (Italian talouskehitysministeri) vahvistaa asetuksessaan.
Mainitun asetuksen 11 §:n mukaisesti 6.8.2010 annetun talouskehitysministerin asetuksen (GURI nro 200, 27.8.2010) 4 §:ssä säädetään, että konsessionhaltijoiden on tarjottava maakaasuosuudet, jotka vastaavat valtiolle maksettavia rojalteja, säännellyillä kapasiteettimarkkinoilla, joita kutsutaan nimellä PSV-markkinat. Unionin tuomioistuimelle toimitettujen tietojen mukaan PSV on virtuaalinen markkinapaikka, jota hallinnoi Snam Rete Gas eli Italian pääasiallinen maakaasuverkon operaattori, ja jossa voidaan tehdä Italian kaasuverkkoon syötettävää kaasua koskevia kauppoja ja luovutuksia. PSV:n ensisijaisena tavoitteena on tarjota käyttäjille tarjonnan ja kysynnän kohtaamispaikka, jotta ne voivat tehdä maakaasua koskevia kahdenvälisiä sopimuksia OTC‑markkinoilla päivittäin.
Kuten 6.8.2010 annetun ministeriön asetuksen 4 §:n 1, 3 ja 4 momentista ilmenee, PSV-markkinoilla maakaasuosuuksien, jotka vastaavat valtiolle suoritettavia rojalteja, luovutusmekanismin toiminta perustuu huutokaupoissa tapahtuvaan neuvotteluun. Tarjouksia, joiden hinta on QE-indeksiä alempi, ei voida hyväksyä. Kun näillä markkinoilla tarjottu kaasuosuus jää myymättä, se jää konsessionhaltijalle, joka on velvollinen maksamaan Italian valtiolle osuutta vastaavan rahamäärän, joka arvotetaan QE-indeksiä vastaavaksi määräksi.
Kiireellisistä toimenpiteistä kilpailun, infrastruktuurien kehittämisen ja kilpailukyvyn edistämiseksi 24.1.2012 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 1, joka on muunnettu 24.3.2012 annetuksi laiksi nro 27 (GURI nro 71, 24.3.2012), 13 §:ssä säädetään seuraavaa:
”23.5.2000 annetun asetuksen [decreto legislativo] nro 164, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 22 §:ssä tarkoitetuilta heikossa asemassa olevilta asiakkailta perittävien maakaasun viitehintojen mukauttamiseksi eurooppalaisiin arvoihin, kun määritetään maakaasun toimituskustannukset kattavat muuttuvat vastikkeet, [sääntelyviranomainen] ottaa tämän asetuksen voimaantuloa seuraavasta ensimmäisestä vuosineljänneksestä lukien asteittain käyttöön yhtenä päivittämisessä käytettävänä parametrinä viittauksen markkinoilla todettuihin kaasun hintoihin asteittain suurenevana osuutena. Siihen saakka, kunnes 23.7.2009 annetun lain nro 99 30 §:n 1 momentissa tarkoitetut maakaasumarkkinat avataan, viitemarkkinoina on pidettävä 13.8.2010 annetun asetuksen nro 130 9 §:n 6 momentin mukaisesti määritettyjä eurooppalaisia markkinoita.”
Sääntelyviranomainen luopui tämän säännöksen mukaisesti 1.10.2013 alkaen päätöksellä 196/2013/R/gas käyttämästä QE-indeksiä kaasun kustannusten laskentaparametrina heikossa asemassa oleviin asiakkaisiin sovellettavien toimitusehtojen määrittämiseksi. Tämän päätöksen mukaan sovellettava indeksi on Cmem-indeksi, joka koostuu eri osatekijöiden, joista yksi on Pfor-indeksi, summasta. Viimeksi mainittu indeksi kattaa maakaasun toimituskustannukset, ja se määritetään yksinomaan tämän tuotteen vuosineljänneksen mittaisten OTC‑markkinoiden termiinihintojen perusteella Alankomaiden kaasupörssissä.
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Eni ja Shell ovat maakaasun tuotantoa mantereella ja merellä koskevan konsession haltijoita. Konsessionhaltijoina niiden on maksettava maaperän hyödyntämisestä kaivostoiminnassa rojalteja, joiden määrä vahvistetaan tuotetun kaasun laissa määritetyn osuuden arvon perusteella.
Pääasioissa nostamissaan kanteissa Eni ja Shell riitauttavat erilaisia pääasioiden vastapuolten toteuttamia toimia, joihin kuuluu muun muassa talouskehitysministeriön energian toimitusvarmuudesta ja energiainfrastruktuureista vastaavan pääosaston (Direzione generale per la sicurezza dell’approvigionamento e le infrastrutture energetiche) 24.3.2016 tekemä päätös ja joilla kyseiset vastapuolet ovat pitäneet vuoden 2015 osalta voimassa QE-indeksin – joka perustuu öljyn ja muiden polttoaineiden keskipitkän ja pitkän aikavälin noteerauksiin – kyseisten rojaltien laskennassa käytettävänä viiteparametrinä. Näiden yhtiöiden mukaan näiden osuuksien arvon ja vastaavasti kyseisten rojaltien määrän on perustuttava toiseen indeksiin eli Pfor-indeksiin, joka on sidottu maakaasun hintaan lyhyen aikavälin markkinoilla.
Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Lombardian alueellinen hallintotuomioistuin, Italia) pohtii tässä yhteydessä, onko kyseinen Italian lainsäädäntö direktiivin 94/22 ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan mukainen, kun tämä kohta luetaan yhdessä direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen kanssa, jossa todetaan, että jäsenvaltioiden ”olisi varmistettava syrjimätön osallistuminen” hiilivetyjen tuotantotoimiin ”sellaisin edellytyksin, jotka edistävät alan kilpailua”.
Kyseinen tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että – kuten 24.3.2012 annetun lain nro 27 13 §:n 1 momentista ilmenee – Italian lainsäätäjä on päättänyt luopua vähitellen QE-indeksistä parametrinä, jonka avulla voidaan määrittää heikossa asemassa oleville asiakkaille tarkoitetun maakaasun viitehinta, mukauttaakseen tätä hintaa eurooppalaisiin arvoihin. Kyseinen tuomioistuin myös täsmentää, että sääntelyviranomainen luopui päätöksellä 196/2013/R/gas lopullisesti QE-indeksistä Pfor-indeksin hyväksi maakaasun kustannusten laskentaparametrina suojelluilla markkinoilla.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että QE-indeksin, jonka mukaan konsessionhaltijoiden on edelleen arvostettava niiden maksettavana olevaa rojaltia vastaavat kaasuosuudet, arvon perusteella laskettu hinta on ”huomattavasti korkeampi” kuin Pfor-indeksiä käyttäen laskettu kaasun hinta. Näiden osuuksien korkeamman hinnan vuoksi ne jäävät myymättä, kun niitä tarjotaan PSV-markkinoilla.
Näissä olosuhteissa Italian valtiolle maksettavia rojalteja vastaavien tuotetun kaasun osuuksien arvon laskentatavat voivat saattaa konsessionhaltijat epäedullisempaan asemaan verrattuna muihin maakaasumarkkinoilla toimiviin yrityksiin, joilla ei ole velvollisuutta soveltaa QE-indeksiä.
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia) on vahvistanut 19.1.2018 antamallaan tuomiolla nro 290 valtiolle maksettavien rojaltien arvon kyseiseen indeksiin perustuvan laskentamenetelmän. Mainitussa tuomiossa Consiglio di Stato totesi, että kun otetaan huomioon direktiivin 94/22 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt vaihtoehdot, Italian lainsäätäjä on voinut vaatia konsessionhaltijoita maksamaan vastikkeen rahana. Kyseisessä säännöksessä ei edellytetä, että olisi säädettävä tämän vastikkeen ja tuotetun kaasun osuuden markkina-arvon vastaavuudesta. Consiglio di Staton mukaan QE-indeksiin perustuvalla menetelmällä tuotantoa koskevista konsessioista peräisin olevat tulot voidaan pitää riittävän vakaina ja ennustettavina. Lisäksi QE-indeksiin perustuvasta menetelmästä luopuminen johtaisi Italian valtion asetuksen nro 625/96 19 §:n 5 bis momentin nojalla saamien tulojen vähenemiseen.
Näissä olosuhteissa Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, jotka on muotoiltu samoin asioissa C‑364/18 ja C‑365/18:
”Ovatko direktiivin 94/22 6 artiklan 1 kohta ja johdanto-osan kuudes perustelukappale esteenä kansalliselle lainsäädännölle, erityisesti [asetuksen nro 625/96] 19 §:n 5 bis momentille, jossa Consiglio di Staton tuomiolla nro 290/2018 antaman tulkinnan perusteella sallitaan rojaltien suorittamisen yhteydessä öljyn ja muiden polttoaineiden noteerauksiin perustuvan QE-indeksin käyttö kaasun lyhyen aikavälin markkinoiden hintaan sidotun Pfor-indeksin sijasta?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 94/22 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan maakaasun tuotantoa koskevan konsession haltijoiden maksettavana olevien rojaltien määrä lasketaan sellaisen indeksin perusteella, joka perustuu öljyn ja muiden polttoaineiden noteerauksiin keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä, eikä sellaisen indeksin perusteella, joka heijastaa maakaasun lyhyen aikavälin markkinahintaa.
Ensiksi on muistettava, että direktiivin 94/22 johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, että jäsenvaltioiden on varmistettava syrjimätön osallistuminen hiilivetyjen etsintä-, hyödyntämis- ja tuotantotoiminnanalan kilpailun edistämiseksi.
Samoin kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus valvoa, ettei näiden toimien harjoittamisessa tai niihin pääsyssä syrjitä mitään asianomaista taloudellista yksikköä (tuomio 27.6.2013, komissio v. Puola,
C‑569/10
,
EU:C:2013:425
,
kohta).
Toiseksi on muistettava, että direktiivin 94/22 6 artiklan 1 kohdasta, kun sitä luetaan direktiivin johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen valossa, johtuu, että jäsenvaltiot voivat vaatia vastikkeeksi siitä, että asianomaiset taloudelliset yksiköt harjoittavat niiden alueella sijaitsevien hiilivetyjen tuotantotoimintaa, rojaltin maksamista rahana tai luontoissuorituksena, ja kuten kyseisen direktiivin neljännessä perustelukappaleessa todetaan, nämä jäsenvaltiot ovat näiden varojen osalta ”täysivaltaisia alueellaan” ja ”niillä on täysivaltaiset oikeudet niihin”.
Kolmanneksi – kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa – direktiivissä 94/22 jätetään jäsenvaltioille laaja harkintavalta tällaisen rojaltin laskentatavan ja soveltamisen osalta.
Pääasioissa Eni ja Shell, jotka harjoittavat maakaasun tuotantotoimintaa konsessionhaltijoina, väittävät, että siitä, että QE-indeksi on otettu rojaltin laskentamenetelmäksi, seuraa, että rojaltin perustana olevien tuotannon osuuksien hinta on korkeampi kuin PSV-markkinoilla vaihdetun maakaasun hinta. Yhtäältä nämä osuudet jäävät näin ollen myymättä, kun konsessionhaltijat yrittävät luovuttaa ne PSV-markkinoiden toimintaa sääntelevien huutokauppojen yhteydessä. Toisaalta näillä konsessionhaltijoilla on itse asiassa velvollisuus ostaa kyseisiä osuuksia vastaava myymättä jäänyt maakaasu ja maksaa Italian valtiolle rojaltina markkinahintaa korkeampi hinta kaasuosuuksista.
Koska muilla PSV-markkinoilla toimivilla yrityksillä ei ole velvollisuutta maksaa tällaista rojaltia Italian valtiolle, ne voivat ostaa ja vaihtaa maakaasua halvemmalla hinnalla, joka määräytyy näiden markkinoiden tarjonnan ja kysynnän perusteella.
Enin ja Shellin mukaan tällainen tilanne merkitsee syrjintää yhtäältä maakaasun tuotantoa koskevan konsession haltijayritysten ja toisaalta niiden yritysten välillä, jotka toimivat PSV-markkinoilla myydäkseen, jakaakseen ja pitääkseen kaupan kyseistä tuotetta.
Tältä osin on palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate unionin oikeuden yleisenä periaatteena edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin todettava, että konsessionhaltijat, kuten pääasioissa Eni ja Shell, eivät ole kyseessä olevan kaltaisen rojaltin perimisen osalta tilanteessa, joka olisi rinnastettavissa PSV-markkinoiden muiden sellaisten toimijoiden tilanteeseen, joiden toiminta muodostuu yksinomaan kaasuosuuksien myynnistä, jakelusta ja kaupan pitämisestä näillä markkinoilla.
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava, ilmenee nimittäin, että tämän rojaltin maksamista vaaditaan ainoastaan tuotantoa koskevan konsession haltijoilta vastikkeena yksinoikeudesta hiilivetyjen tuotantotoimintaan tietyllä maantieteellisellä alueella.
Näissä olosuhteissa pääasioissa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään, että maakaasun tuotantoa koskevan konsession haltijoiden maksettavana olevien rojaltien määrä määritetään sellaisen indeksin mukaan, joka on eri indeksi kuin se indeksi, jota käytetään tuotettavan maakaasun markkina-arvon määrittämiseksi, ei merkitse konsessionhaltijoiden syrjintää.
Tästä seuraa, että se seikka, ettei QE-indeksiä ole sidottu maakaasun markkinahintaan, on merkityksetön kyseisen lainsäädännön syrjivyyttä arvioitaessa. Tätä toteamusta tukee se, ettei direktiivissä 94/22 ole yhtään säännöstä, jossa jäsenvaltioille asetettaisiin velvollisuus käyttää tiettyä menetelmää kyseisen rojaltin vahvistamisessa tai säätää, että sen arvo sidotaan PSV-markkinoilla vaihdetun maakaasun hintaan.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 58 kohdassa todennut, ei ole kohtuutonta, että jäsenvaltio valitsee varmistaakseen, että hiilivetyjen tuottamisesta peräisin olevat valtion tulot pysyvät vakaampina ja ennustettavampina, tällaisen toiminnan harjoittamisesta maksettavien rojaltien laskentamenetelmän, joka on sidottu vähemmän vaihtelevaan indeksiin – kuten QE-indeksiin –, joka seuraa öljyn ja muiden polttoaineiden keskipitkän tai pitkän aikavälin noteerauksia, pikemminkin kuin indeksiin, joka heijastaa maakaasun lyhyen aikavälin markkinahintaa, kuten Pfor-indeksiin.
On myös korostettava, että direktiivissä 94/22 ja erityisesti sen 6 artiklassa asetetaan tiettyjä vaatimuksia, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon, kun ne käyttävät harkintavaltaansa vahvistaakseen pääasioissa kyseessä olevien kaltaisten rojaltien laskentatavan.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 60 ja 67 kohdassa, direktiivin 94/22 6 artiklan 1 ja 3 kohdasta johtuu näin ollen, että jäsenvaltiot eivät voi vaatia rojalteja, joiden taso johtaisi käytännössä maakaasun etsintään, hyödyntämiseen ja tuotantoon liittyvän toiminnan kannattamattomuuteen tai ei mahdollistaisi alalla toimivien yritysten toiminnallisen itsenäisyyden takaamista.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kaikki merkitykselliset seikat huomioon ottaen arvioida, onko direktiivissä 94/22 säädettyjä rajoja rikottu siinä vireillä olevissa asioissa.
Esitettyyn kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 94/22 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan niiden rojaltien määrä, jotka maakaasun tuotantoa koskevan konsession haltijoiden on maksettava, lasketaan sellaisen indeksin perusteella, joka perustuu öljyn ja muiden polttoaineiden keskipitkän ja pitkän aikavälin noteerauksiin, eikä maakaasun lyhyen aikavälin markkinahintaa heijastavan indeksin perusteella.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:

Hiilivetyjen etsintään, hyödyntämiseen ja tuotantoon tarkoitettujen lupien antamisen ja käytön edellytyksistä 30.5.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/22/EY 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan niiden rojaltien määrä, jotka maakaasun tuotantoa koskevan konsession haltijoiden on maksettava, lasketaan sellaisen indeksin perusteella, joka perustuu öljyn ja muiden polttoaineiden keskipitkän ja pitkän aikavälin noteerauksiin, eikä maakaasun lyhyen aikavälin markkinahintaa heijastavan indeksin perusteella.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.