CELEX: 62018CJ0009
Преюдициално запитване
Транспорт
Директива 2006/126/ЕО
Взаимно признаване на свидетелствата за управление на превозни средства
Отказ да се признае свидетелство за управление на превозни средства, издадено от друга държава членка
Правоспособност за управление на превозни средства, установена въз основа на свидетелство за управление

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, параграф 1 и член 11, параграф 6 от Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства (
ОВ L 403, 2006 г., стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 17, стр. 216).
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу г‑н Detlef Meyn за управление на моторно превозно средство, без да притежава разрешение за управление на превозни средства.
Правна уредба
Директива 2006/126
Съображение 8 от Директива 2006/126 гласи следното:
„На основание пътната безопасност следва да се определят минимални изисквания за издаване на свидетелства за управление на моторни превозни средства. Необходимо е критериите за изпитите за управление на превозно средство и издаване на свидетелство за управление да бъдат хармонизирани. За постигането на тази цел следва да се определят знанията, уменията и поведението, свързани с управлението на моторни превозни средства, изпитът за управление на превозно средство следва да се основава на тези концепции и следва да се преопределят минималните стандарти за физическа и умствена годност за управление на такива превозни средства“.
Член 1, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки въвеждат национално свидетелство за управление на основата на образеца на Общността, уреден в приложение I, в съответствие с разпоредбите на настоящата директива. Емблемата на страница 1 на образеца на Общността на свидетелство за управление на превозно средство съдържа отличителния знак на държавата членка, която издава свидетелството“.
Член 2 от посочената директива е озаглавен „Взаимно признаване“ и в параграф 1 предвижда:
„Свидетелствата за управление, издадени от държавите членки, се признават взаимно“.
Член 7, параграф 1 от същата директива определя условията за издаване на свидетелства за управление на превозно средство и по-специално в буква д) уточнява, че свидетелство се издава само на кандидатите, които имат обичайно място на пребиваване на територия на държавата членка, издаваща свидетелството.
Съгласно член 11 от Директива 2006/126:
„1.   Когато притежател на валидно национално свидетелство за управление, издадено от държава членка, установи обичайното си пребиваване в друга държава членка, той може да поиска [смяна] на неговото свидетелство за управление на моторно превозно средство с еквивалентно свидетелство. Държавата членка, която извършва [смяната], проверява за коя категория е все още валидно [представеното] свидетелство.
[…]
6.   Когато държава членка извърши подмяна на свидетелство за управление на превозно средство, издадено от трета страна, със свидетелство за управление на превозно средство по образец на Общността, тази смяна се вписва в последното, както и при всички последващи подновявания и подмени.
Такава подмяна може да бъде направена, само ако свидетелството за управление на превозно средство, издадено от трета държава, бъде предадено на компетентните органи на държавата членка, която извършва подмяната. Ако притежателят на такова свидетелство прехвърли обичайно си пребиваване в друга държава членка, последната не е длъжна да прилага принципа на взаимно признаване, постановен в член 2“.
Германското право:
Съгласно член 28, параграф 1 от Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Наредба относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата), в редакцията му, приложима към спора в главното производство:
„1.   На притежателите на валидно разрешение за управление от Съюза или [Европейското икономическо пространство (EИП)], които обичайно пребивават […] в [Германия], се разрешава — при спазване на ограниченията, предвидени в параграфи 2—4 — да управляват превозни средства в тази страна съобразно притежаваната правоспособност. […]“.
Член 28, параграф 4 от посочената наредба по-специално уточнява, че разрешението, посочено в параграф 1, не се прилага за притежателите на свидетелство за управление от Съюза или от ЕИП, издадено въз основа на подправено свидетелство за управление на превозно средство, издадено от трета държава.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
След пътно произшествие, настъпило на 1 септември 2015 г., е установено, че г‑н Meyn, германски гражданин, който пребивава на територията на Германия, вече няма германско разрешение за управление на превозно средство, след отнемането на свидетелството му за управление през 2006 г.
Г‑н Meyn обаче е притежател на полско свидетелство за управление, издадено на 1 август 2011 г. въз основа на унгарско свидетелство за управление от 3 ноември 2010 г. Последното свидетелство е издадено при смяната на руско свидетелство за управление от 1986 г., за което е установено, че е подправено. За престъплението използване на подправен документ г‑н Meyn е осъден през 2012 г. от германски съд.
С присъда от 24 април 2017 г. Amtsgericht Bad Säckingen (Районен съд Бад Зекинген, Германия) осъжда г‑н Meyn за умишлено управление на превозно средство, без да притежава разрешение за управление по член 21, параграф 1, точка 1 от Straßenverkehrsgesetz (Закон за движението по пътищата).
Запитващата юрисдикция, сезирана с ревизионна жалба срещу тази присъда, иска да установи дали отказът съгласно член 28, параграф 4 от Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата да признае свидетелство за управление на превозно средство, издадено от държава членка въз основа на преиздаване на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, което от своя страна е издадено въз основа на подправено свидетелство от трета държава, е съвместимо с разпоредбите на Директива 2006/126.
При тези обстоятелства Oberlandesgericht Karlsruhe (Висш областен съд Карлсруе, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съществува ли задължение за признаване по член 2, параграф 1 от [Директива 2006/126] и след смяната на свидетелството за управление на превозно средство без изпит за проверка на годността за управление, извършена от държава членка, когато към предходното свидетелство за управление не се прилага задължението за признаване (в случая предходното издадено от друга държава — членка на Европейския съюз, свидетелство за управление се основава от своя страна на смяна на свидетелство за управление, издадено от трета държава [съгласно] член 11, параграф 6, трето изречение от Директива 2006/126)?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на Директива 2006/126 допускат държава членка да откаже да признае свидетелство за управление на превозно средство, чийто притежател обичайно пребивава на нейна територия и което е издадено от друга държава членка без изпит за проверка на годността за управление въз основа на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, което от своя страна е издадено чрез смяна на издадено от трета държава свидетелство за управление.
В началото следва да се припомни, че член 2, параграф 1 от Директива 2006/126 предвижда взаимното признаване, без друго формално изискване, на свидетелства за управление, издадени от държавите членки (вж. в този смисъл решение от 26 октомври 2017 г., I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
, т.
).
За тази цел член 7, параграф 1 от тази директива определя условията за издаване на свидетелства за управление, като в точка д) уточнява, че кандидатът за свидетелство за управление трябва да има обичайно място на пребиваване на територия на държавата членка, издаваща свидетелството.
Член 11, параграф 1 от посочената директива добавя, че когато притежател на валидно национално свидетелство за управление, издадено от държава членка, установи обичайното си пребиваване в друга държава членка, той може да поиска смяна на неговото свидетелство за управление на моторно превозно средство с еквивалентно свидетелство.
Що се отнася до издаването на свидетелство за управление по образец на Общността (наричано по-нататък „общностно свидетелство за управление“) чрез подмяна на издадено от трета държава свидетелство за управление, макар Директива 2006/126 да не уточнява условията, при които държавите членки могат да извършват такава подмяна, тя предвижда, че тази подмяна поражда последици по отношение на прилагането на принцип на взаимно признаване, залегнал в член 2, параграф 1 от тази директива.
Всъщност съгласно член 11, параграф 6, втора алинея от посочената директива, ако притежателят на свидетелство за управление на превозно средство, издадено чрез подмяна на свидетелство за управление, издадено от трета държава, прехвърли обичайно си пребиваване в друга държава членка, последната не е длъжна да прилага принципа на взаимно признаване.
Освен това съгласно член 11, параграф 6, първа алинея от Директива 2006/126, когато издаването на общностно свидетелство за управление на превозно средство е в резултат на подмяна на издадено от трета държава свидетелство, тази смяна трябва да се впише в общностното свидетелство за управление.
Следователно съгласно разпоредбите на Директива 2006/126 задължението за взаимно признаване, закрепено в член 2, параграф 1 от нея, се ограничава до свидетелствата за управление, издадени от държавите членки, и не се отнася до издадени от трети държави свидетелства за управление.
От акта за преюдициално запитване е видно, че към момента на настъпване на разглежданите в главното производство факти г‑н Meyn пребивава в Германия. Следователно съгласно член 11, параграф 6, втора алинея от Директива 2006/126 Федерална република Германия не е длъжна да признава свидетелство за управление, издадено на г‑н Meyn от друга държава членка и в резултат на смяна на издадено от трета държава свидетелство за управление.
Запитващата юрисдикция обаче иска да установи дали този извод важи и в хипотеза като разглежданата в главното производство, при която свидетелството за управление е издадено чрез смяна на издадено от друга държава членка свидетелство, което от своя страна е издадено при смяна на свидетелство, издадено от трета държава.
В това отношение следва да се отбележи, че текстът на член 11, параграф 6, втора алинея от Директива 2006/126 не позволява сам по себе си да се отговори на поставения от запитващата юрисдикция въпрос. Всъщност от текста следва, че тази разпоредба се отнася до издаване на свидетелство за управление от държава членка чрез смяна на издадено от трета държава свидетелство за управление, а не до предоставяне на свидетелство за управление от държава членка чрез смяна на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, което от своя страна е издадено чрез смяна на издадено от трета държава свидетелство.
От постоянна практика на Съда обаче е видно, че при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 26 септември 2018 г., Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, т.
).
В това отношение следва да се посочи, че съгласно съображение 8 от Директива 2006/126 тя цели да определи минимални изисквания за издаване на общностно свидетелство за управление с оглед на пътната безопасност.
Налагането съгласно Директива 2006/126 на задължение за взаимно признаване на свидетелствата за управление на превозни средства, издадени от държавите членки, произтича от въвеждането с тази директива на минимални изисквания за издаване на общностно свидетелство за управление.
Поради това задължение на държавата членка, издала свидетелството за управление, е да провери дали са изпълнени минималните условия, наложени от правото на Съюза, по-специално тези относно пребиваването и годността за управление, предвидени в член 7, параграф 1 от Директива 2006/126, и следователно дали е обосновано издаването на свидетелство за управление (решение от 26 октомври 2017 г., I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
, т.
).
Поради това, след като органите на дадена държава членка са издали свидетелство за управление, другите държави членки нямат право да проверяват спазването на условията за издаване, предвидени от тази директива, тъй като притежаването на свидетелство за управление, издадено от държава членка, трябва да се счита за доказателство, че притежателят на това свидетелство е отговарял на тези условия в деня, в който последното му е издадено (решение от 26 октомври 2017 г., I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
, т.
).
Директива 2006/126 обаче няма за задача да определи изискванията, на които трябва да отговаря смяната на издадено от трета държава свидетелство за управление, такова правомощие е от изключителната компетентност на държавите членки, така че тези държави не са обвързани от преценката, направена от други държави членки в това отношение.
Следователно с цел да не се застрашат изискванията за пътна безопасност, посочени в Директива 2006/126, не би могло да се изисква от държава членка да признае свидетелство за управление, чийто притежател обичайно пребивава на нейна територия и което е било издадено от друга държава членка без изпит за проверка на годността за управление, при смяна на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, само поради това че последното свидетелство за управление от своя страна е било издадено в резултат на предходна смяна на издадено от трета държава свидетелство за управление.
С оглед на всички изложени по-горе съображения разпоредбите на Директива 2006/126 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка да откаже да признае свидетелство за управление на превозно средство, чийто притежател обичайно пребивава на нейна територия и което е издадено от друга държава членка без изпит за проверка на годността за управление въз основа на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, което от своя страна е издадено чрез смяна на издадено от трета държава свидетелство за управление.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Разпоредбите на Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка да откаже да признае свидетелство за управление на превозно средство, чийто притежател обичайно пребивава на нейна територия и което е издадено от друга държава членка без изпит за проверка на годността за управление въз основа на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, което от своя страна е издадено чрез смяна на издадено от трета държава свидетелство за управление.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.