CELEX: 62016CJ0347
Преюдициално запитване
Членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС
Директива 2009/72/ЕО
Членове 9, 10, 13 и 14
Регламент (ЕО) № 714/2009
Член 3
Регламент (ЕС) № 1227/2011
Член 2, точка 3
Регламент (ЕС) 2015/1222
Член 1, параграф 3
Сертифициране и определяне на независим преносен оператор
Ограничаване на броя на лицензиантите за пренос на електрическа енергия на територията на страната

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на няколко разпоредби от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО (
ОВ L 211, 2009 г., стр. 55
и поправка в
ОВ L 167, 2015 г., стр. 94
), Регламент (ЕО) № 714/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно условията за достъп до мрежата за трансграничен обмен на електроенергия и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1228/2003 (
ОВ L 211, 2009 г., стр. 15
), Регламент (ЕС) № 1227/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно интегритета и прозрачността на пазара за търговия на едро с енергия (
ОВ L 326, 2011 г., стр. 1
) и Регламент (ЕС) 2015/1222 на Комисията от 24 юли 2015 година за установяване на насоки относно разпределянето на преносната способност и управлението на претоварването (
ОВ L 197, 2015 г., стр. 24
), както и на членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на спор между „Българска енергийна борса“ АД (БЕБ) — дружество, учредено по българското право, и Комисията за енергийно и водно регулиране на България (наричана по-нататък „КЕВР“) относно отказа на последната да издаде на БЕБ лицензия за пренос на електрическа енергия, координатор на балансираща група и независим преносен оператор.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2009/72
Съображения 9, 11, 12, 16, 17 и 19 от Директива 2009/72 гласят:
„(9)
Без ефективно отделяне на мрежите от дейностите по производство и доставка („ефективно отделяне“) съществува вътрешно присъщ риск от дискриминация не само в експлоатацията на мрежата, но и в стимулите на вертикално интегрираните предприятия да инвестират адекватно в мрежите си.
[…]
(11)
Единствено отстраняването на стимулите за вертикално интегрираните предприятия да дискриминират конкурентите си по отношение на достъпа до мрежата и инвестициите може да осигури ефективно отделяне. Отделянето на собствеността, което предполага определянето на собственика на мрежата за системен оператор и неговата независимост от свързаните с доставката и производството интереси, е ефективен и стабилен начин за разрешаване на вътрешно присъщия конфликт на интереси и за гарантиране сигурността на доставките […].
(12)
Всяка система за отделяне следва ефективно да отстранява какъвто и да е конфликт на интереси между производители, доставчици и оператори на преносни системи, за да се създадат стимули за необходимите инвестиции и да се гарантира достъпът на нови участници на пазара при условията на прозрачен и ефикасен регулаторен режим, както и следва да не създава прекалено тежък регулаторен режим за националните регулаторни органи.
[…]
(16)
Създаването на системен оператор или на преносен оператор, независими от свързаните с доставката и производството интереси, следва да даде възможност на вертикално интегрирано предприятие да запази собствеността си върху свързаните с мрежите активи, като едновременно с това изпълнява изискването за ефективно отделяне на интересите, при условие че такъв независим системен оператор или такъв независим преносен оператор изпълнява всички функции на системен оператор, и при наличието на подробни нормативни разпоредби и засилен регулаторен надзор.
(17)
Когато на 3 септември 2009 г. предприятие, което притежава преносна система, е част от вертикално интегрирано предприятие, на държавите членки следователно следва да бъде предоставен избор между отделяне на собствеността и създаване на системен оператор или преносен оператор, който е независим от свързаните с доставката и производството интереси.
[…]
(19)
Пълната ефективност на възможните решения за създаването на независим системен оператор или независим преносен оператор следва бъде гарантирана чрез конкретни допълнителни правила. Правилата за независим преносен оператор осигуряват подходяща регулаторна рамка за гарантиране на лоялна конкуренция, достатъчно инвестиции, достъп за нови участници на пазара и интегриране на пазарите на електроенергия. Ефективното отделяне чрез независим преносен оператор следва да се основава върху стълб от организационни мерки и мерки, свързани с управлението на операторите на преносни системи, и върху стълб от мерки, свързани с инвестициите, свързването в мрежата на нови производствени мощности и интеграцията на пазарите посредством регионално сътрудничество. Независимостта на преносния оператор следва също така, inter alia, да се гарантира чрез определени „периоди за анализ“, по време на които не се упражнява никаква управленска или друга подобна дейност, предоставяща достъп до същата информация, която е възможно да бъде придобита при упражняването на управленска дейност във вертикално интегрираното предприятие […]“.
Член 2 от Директива 2009/72 е озаглавен „Определения“ и гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
4.
„оператор на преносна система“ означава физическо или юридическо лице, което отговаря за експлоатацията на преносната система, за нейната поддръжка и ако е необходимо — за развитието на преносната система на дадена територия, а където е приложимо — за взаимовръзките на тази система с други системи, както и за осигуряването в дългосрочен план на способността на системата да покрива разумни искания за пренос на електроенергия;
[…]“.
Член 9 от Директива 2009/72 е озаглавен „Отделяне на преносните системи и операторите на преносни системи“ и гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че, считано от 3 март 2012 г.:
а)
всяко предприятие, което притежава преносна система, действа като оператор на преносна система;
б)
едно и също лице или едни и същи лица нямат право:
i)
да упражняват пряко или непряко контрол върху предприятие, изпълняващо някоя от функциите по производство или доставка, както и да упражняват пряко или непряко контрол или да имат правомощия върху оператори на преносна система или върху преносна система; нито
ii)
да упражняват пряко или непряко контрол върху оператор на преносна система или върху преносна система, и да упражняват пряко или непряко контрол или да имат правомощия върху предприятие, изпълняващо някоя от функциите по производство или доставка;
в)
едно и също лице или едни и същи лица нямат право да определят членове на надзорния съвет, [на управителния] съвет или на законно представляващи предприятието органи, на оператор на преносна система или на преносна система, както и да упражняват пряко или непряко контрол или да имат правомощия върху предприятие, изпълняващо някоя от функциите производство или доставка; и
г)
едно и също лице няма право да бъде член на надзорния съвет, [на управителния] съвет или на законно представляващи предприятието органи едновременно на предприятие, изпълняващо някоя от функциите производство или доставка, и на оператор на преносна система или на преносна система.
[…]
8.   Когато на 3 септември 2009 г. преносната система принадлежи на вертикално интегрирано предприятие, държава членка може да вземе решение да не прилага параграф 1.
В този случай тази държава членка извършва едно от следните действия:
а)
определя независим системен оператор в съответствие с член 13; или
б)
изпълнява разпоредбите на глава V.
[…]“.
Член 10 от Директива 2009/72 е озаглавен „Определяне и сертифициране на оператори на преносни системи“ и предвижда:
„1.   Преди дадено предприятие да бъде одобрено или определено за оператор на преносна система, то се сертифицира съгласно процедурите, установени в параграфи 4, 5 и 6 от настоящия член и в член 3 от [Регламент № 714/2009].
2.   Предприятията, които притежават преносна система и които са сертифицирани от националния регулаторен орган по отношение на съответствието им с изискванията на член 9, съгласно посочената по-долу процедура за сертифициране, се одобряват и определят от държавите членки за оператори на преносни системи. Изборът на оператори на преносни системи се нотифицира на Комисията и се публикува в
Официален вестник на Европейския съюз
.
[…]“.
Член 13 от тази директива е озаглавен „Независим системен оператор“ и в параграф 1 предвижда:
„В случаите, когато към 3 септември 2009 г. преносната система принадлежи на вертикално интегрирано предприятие, държавите членки може да вземат решение да не прилагат член 9, параграф 1 и да определят независим системен оператор по предложение на собственика на преносната система. Определянето на независим системен оператор подлежи на одобрение от Комисията“.
Член 14 от споменатата директива е озаглавен „Отделяне на собствениците на преносни системи“ и в параграф 1 предвижда:
„Когато има определен независим оператор на система, собственикът на преносна система, който е част от вертикално интегрирани предприятия, е независим поне по отношение на правната си форма, организацията и вземането на решения от други дейности, които не са свързани с преноса“.
Глава V от Директива 2009/72 включва членове 17—23 и е озаглавена „Независим преносен оператор“.
Член 47 от споменатата директива е озаглавен „Докладване“ и предвижда в параграф 3:
„До 3 март 2013 г., като част от общия преглед, Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета подробен доклад, в който се показва степента, до която изискванията за отделяне съгласно глава V са успели да осигурят пълна и ефективна независимост на операторите на преносни системи, като за показател се използва ефективното и ефикасното отделяне“.
Регламент № 714/2009
Член 3 от Регламент № 714/2009 е озаглавен „Сертифициране на оператори на преносни системи“ и гласи:
„1.   Комисията разглежда незабавно всяка нотификация на решение за сертифициране на оператор на преносна система съгласно член 10, параграф 6 от [Директива 2009/72]. В срок от два месеца от деня на получаване на такава нотификация Комисията дава становището си на съответния национален регулаторен орган относно съответствието ѝ с член 10, параграф 2 или член 11, както и член 9 от [Директива 2009/72].
При изготвяне на посоченото в първа алинея становище Комисията може да поиска Агенцията да предостави становище относно решението на националния регулаторен орган. В такъв случай двумесечният срок, посочен в първа алинея, се удължава с два допълнителни месеца.
При отсъствието на становище от Комисията в рамките на срока, посочен в първа и втора алинея, се счита, че Комисията не повдига възражения срещу решението на регулаторния орган.
2.   В срок от два месеца от получаването на становище на Комисията националният регулаторен орган приема окончателното си решение относно сертифицирането на оператора на преносна система, като се съобразява в най-голяма степен с това становище. Решението на регулаторния орган и становището на Комисията се публикуват заедно.
[…]“.
Регламент № 1227/2011
Съображение 3 от Регламент № 1227/2011 гласи:
„В съвета, даден от Европейския комитет на регулаторите на ценни книжа и Групата на европейските регулатори в областта на електроенергията и природния газ, беше потвърдено, че съществуващото законодателство може да не обхваща надлежно въпроси, свързани с интегритета на пазарите на електроенергия и газ, и беше препоръчано да се обмисли създаването на подходяща законодателна рамка, пригодена към енергийния сектор, която да предотвратява пазарни злоупотреби и да взема предвид специфични за сектора условия, които не са обхванати от други директиви и регламенти“.
Член 2 от Регламент № 1227/2011 е озаглавен „Определения“ и предвижда:
„За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
[…]
3)
„Опит за манипулиране на пазара“ означава:
а)
извършването на каквато и да е сделка, издаване на каквото и да е нареждане за търгуване или предприемането на каквото и да било друго действие, свързано с енергиен продукт на едро, с намерение да се:
i)
дадат лъжливи или подвеждащи сигнали по отношение на предлагането, търсенето или цената на енергийни продукти на едро;
ii)
определят цената на един или повече енергийни продукти на едро на изкуствено равнище, освен ако лицето, което е осъществило сделката или е издало нареждането, докаже, че причините, които са го накарали да направи това, са законни и че въпросната сделка или въпросното нареждане за търгуване са съобразени с приетите пазарни практики на съответния пазар за търговия на едро с енергия; или
iii)
използва фиктивен способ или всякаква друга форма на заблуда или на измама, с които се дават или могат да дадат лъжливи или подвеждащи сигнали по отношение на предлагането, търсенето или цената на енергийни продукти на едро;
или
б)
разпространяването на информация [чрез медиите], включително по интернет[,] или по какъвто и да е друг начин, с намерение да се дадат лъжливи или подвеждащи сигнали що се отнася до доставките, търсенето или цената на енергийни продукти на едро.
[…]“.
Регламент № 2015/1222
Член 1 от Регламент 2015/1222 е озаглавен „Предмет и обхват“ и параграф 3 от него предвижда:
„Ако в дадена държава членка има повече от един оператор на преносни системи, настоящият регламент се прилага за всички оператори на преносни системи в държавата членка. Когато оператор на преносна система не притежава функция, съответстваща на едно или няколко задължения по настоящия регламент, държавите членки могат да предвидят отговорността за изпълнение на посочените задължения да бъде възложена на един или повече различни конкретни оператори на преносни системи“.
Българското право
Съгласно член 21, алинея 1, точка 1 от Закона за енергетиката (наричан по-нататък „ЗЕ“) КЕВР издава лицензии за пренос на електрическа енергия.
Съгласно член 21, алинея 1, точка 27 от ЗЕ КЕВР сертифицира операторите на електропреносната мрежа за спазване на изискванията за независимост, наблюдава тяхното спазване и изпраща съответните уведомления до Европейската комисия.
По силата на член 39, алинея 1, точка 2 от ЗЕ дейността по пренос на електрическа енергия подлежи на лицензиране.
Съгласно член 43, алинея 1, точка 1 от ЗЕ на територията на страната се издава само една лицензия за пренос на електрическа енергия.
Глава осма „а“ от ЗЕ определя правилата за сертифициране на оператори на преносни мрежи и за осъществяване на инвестиции.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Видно от акта за преюдициално запитване, на 27 декември 2013 г. БЕБ депозира пред КЕВР заявление за издаване на лицензия за „пренос на електрическа енергия и координатор на балансираща група, независим преносен оператор“.
На 24 април 2014 г., след като получава мълчалив отказ по заявлението си, БЕБ подава пред Върховния административен съд на България жалба с искане за отмяна на отказа.
С решение от 9 юни 2015 г. Върховният административен съд отменя мълчаливия отказ, тъй като не отговаря на изискванията за мотивиране.
В изпълнение на този съдебен акт на 6 октомври 2015 г. КЕВР приема решение, с което отхвърля заявлението на БЕБ от 27 декември 2013 г. като изцяло недопустимо.
По същество КЕВР счита, че съгласно член 43, алинея 1, точка 1 от ЗЕ за осъществяването на дейност по пренос на електрическа енергия на територията на Българя може да се издаде само една лицензия. Такава обаче КЕВР вече е издала с решение от 18 декември 2013 г. на „Електроенергиен системен оператор“ ЕАД (наричано по-нататък „ЕСО“) за период от 35 години. По отношение на дейността като координатор на балансираща група КЕВР подчертава, че свързаните с нея права и задължения предполагат упражняване на дейност по пренос на електрическа енергия. Накрая, що се отнася до дейността като независим преносен оператор, КЕВР отбелязва, че като такъв може да бъде сертифициран и определен по силата на лицензията си само операторът на електропреносната мрежа, в случая ЕСО.
БЕБ обжалва пред запитващата юрисдикция решението на КЕВР от 6 октомври 2015 г.
Запитващата юрисдикция иска по същество да се установи, от една страна, дали в България са изпълнени определени условия по член 9, параграф 1 от Директива 2009/72, и от друга страна, дали ограничаването на броя на лицензиантите за пренос на електрическа енергия за дадена територия е съвместимо с целта на Европейския съюз за създаване на конкурентен енергиен вътрешен пазар.
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли член 9, параграф 1, буква б), точки i) и ii) от [Директива 2009/72] едно и също лице да е едноличен собственик на капитала на независимия преносен оператор и на дружество, чиито основни дейности са производство и пренос на електрическа енергия?
2)
Допуска ли член 9, параграф 1, буква б), точки i) и ii) от [Директива 2009/72] едно и също лице да упражнява пряко или непряко контрол върху независимия преносен оператор и предприятие за производство и доставка на електрическа енергия?
3)
Допуска ли член 9, параграф 1, букви в) и г) от [Директива 2009/72] едно и също лице да назначава: членовете на надзорния съвет на независимия преносен оператор (който от своя страна избира членовете на управителния му съвет) и да назначава членовете на съвета на директорите на предприятие за производство и доставка на електрическа енергия?
4)
Допускат ли [Директива 2009/72], [Регламент № 714/2009], [Регламент № 1227/2011] и [Регламент 2015/1222] ограничения относно броя на лицензиантите за пренос на електрическа енергия за дадена територия?
5)
При положителен отговор на предходните въпроси и издадената само една лицензия по член 43, алинея 1, точка 1 от [ЗЕ] за територията на Република България, следва ли да се приеме, че е налице конфликт на интереси по смисъла на съображение 12 от Директива [2009/72]?
6)
Следва ли да се приеме, че националната норма на член 43, алинея 1, точка 1 от [ЗЕ] ограничава конкуренцията по смисъла на членове 101 и 102 ДФЕС, като определя, че на територията на страната се издава само една лицензия за пренос на електрическа енергия?“.
По преюдициалните въпроси
По въпроси от първи до трети и пети
С преюдициалните си въпроси от първи до трети и пети, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи как трябва да се тълкува член 9, параграф 1, букви б)—г) във връзка със съображение 12 от Директива 2009/72.
Видно от акта за преюдициално запитване, посочените въпроси се обясняват основно със съмненията на запитващата юрисдикция дали сертифицирането и определянето на ЕСО като независим преносен оператор на електропреносната мрежа на България отговарят на предвидените в споменатите разпоредби изисквания.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Ето защо, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
).
Презумпцията за релевантност на поставените от националните юрисдикции преюдициални въпроси може да бъде оборена само по изключение, когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 17 декември 2015 г., Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
, т.
). Всъщност преюдициалното запитване няма за цел да се формулират консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а да се отговори на необходимост, продиктувана от това, че действително трябва да се реши спор, свързан с правото на Съюза (решение от 10 ноември 2016 г., Private Equity Insurance Group,
C‑156/15
,
EU:C:2016:851
, т.
).
В случая от данните, с които разполага Съдът, в това число и от отговора на запитващата юрисдикция на отправеното ѝ от него искане за предоставяне на информация, става ясно, че за да се отдели управлението на електропреносната мрежа от дейностите по производство и доставка на електроенергия в България, е определен независим преносен оператор.
Правото на държавите членки да изберат да определят такъв независим преносен оператор е установено в член 9, параграф 8, буква б) от Директива 2009/72. Съгласно тази разпоредба, когато на 3 септември 2009 г. преносната система принадлежи на вертикално интегрирано предприятие, държава членка може да вземе решение да не прилага отнасящия се до отделянето на собствеността член 9, параграф 1 от тази директива. Един такъв избор води до задължение за съответната държава членка да спазва изискванията по глава V от споменатата директива и включените в тази глава членове 17—23 относно независимия преносен оператор.
Относно съмненията на запитващата юрисдикция във връзка с независимостта на ЕСО е важно да се отбележи, че от съображения 16, 17 и 19 от Директива 2009/72, както и от член 47, параграф 3 от същата директива следва, че целта на изискванията за отделяне по глава V от същата директива е да се гарантира пълна и ефективна независимост на преносните оператори от дейностите по производство и доставка.
Следователно в случая сертифицирането и определянето на ЕСО за независим преносен оператор на електропреносната мрежа на България трябва да отговаря на изискванията по членове 17—23, а не на тези по член 9, параграф 1, букви б)—г) от Директива 2009/72.
При тези обстоятелства поставените на Съда въпроси за тълкуването на член 9, параграф 1, букви б)—г) във връзка със съображение 12 от Директива 2009/72 очевидно не са релевантни за разрешаването на спора в главното производство.
С оглед на изложеното преюдициални въпроси от първи до трети и пети са недопустими.
По четвъртия въпрос
С четвъртия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директива 2009/72 и Регламенти № 714/2009, № 1227/2011 и 2015/1222 допускат държава членка да ограничи броя на лицензиантите за пренос на електрическа енергия за дадена територия.
В отговора си на искането на Съда за предоставяне на информация запитващата юрисдикция уточнява, че този въпрос визира по-специално членове 9, 10, 13 и 14 от Директива 2009/72, член 3 от Регламент № 714/2009, член 2, точка 3 във връзка със съображение 3 от Регламент № 1227/2011 и член 1, параграф 3 от Регламент 2015/1222.
Най-напред, що се отнася до членове 13 и 14 от Директива 2009/72, разпоредбите им уреждат случаите, в които към 3 септември 2009 г. преносната система е принадлежала на вертикално интегрирано предприятие и съответната държава членка е взела решение да определи независим системен оператор на основание член 9, параграф 8, буква а) от същата директива.
Видно обаче от точки 32 и 33 от настоящото решение, в България управлението на електропреносната мрежа е отделено от дейностите по производство и доставка на електроенергия, като е избран алтернативният вариант по член 9, параграф 8, буква б) от Директива 2009/72, състоящ се в определяне на независим преносен оператор.
Що се отнася до член 2, точка 3 от Регламент № 1227/2011 във връзка със съображение 3 от същия регламент, разпоредбата му определя какво следва да се разбира под „опит за манипулиране на пазара“, но от данните в акта за преюдициално запитване по никакъв начин не може да се заключи, че случаят, разглеждан от запитващата юрисдикция в главното производство, е такъв.
По-нататък, що се отнася до членове 9 и 10 от Директива 2009/72, както и до член 3 от Регламент № 714/2009, следва да се отбележи, че тези разпоредби — отнасящи се до отделянето на преносните системи от преносните оператори, както и до сертифицирането и определянето на последните — не съдържат каквито и да било правила относно издаването на лицензии за упражняване на дейност по пренос на електрическа енергия на територията на държавите членки.
От съображенията, изложени в точка 24 от настоящото решение, несъмнено става ясно, че съгласно българското законодателство само получилият единствената лицензия за упражняване на дейност по пренос на електрическа енергия може да бъде сертифициран и определен като преносен оператор в България.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 10, параграф 2 от Директива 2009/72 предприятията, които притежават преносна система и са сертифицирани от националния регулаторен орган по отношение на съответствието им с изискванията на член 9 от същата директива, се одобряват и определят от държавите членки за оператори на преносни системи.
Всъщност, видно от съображение 11 от споменатата директива, отделянето на собствеността предполага собственикът на мрежата да бъде определен за преносен оператор и да бъде независим от свързаните с доставката и производството интереси.
В случая обаче от предоставените на Съда данни следва, от една страна, че в България има само една електропреносна мрежа, и от друга страна, че тази мрежа, която към 3 септември 2009 г. принадлежи на вертикално интегрираното предприятие „Национална електрическа компания“, впоследствие става собственост на ЕСО.
В този смисъл от данните, с които разполага Съдът, по никакъв начин не може да се установи, че разглежданото в главното производство заявление на БЕБ попада в приложното поле на член 10, параграф 2 от Директива 2009/72, отнасящ се до сертифицирането и определянето като оператори на преносни системи на предприятия, които притежават преносна система.
Колкото до член 1, параграф 3 от Регламент 2015/1222, тази разпоредба само най-общо се отнася до хипотезата, при която в една държава членка има повече от един преносен оператор.
С оглед на изложеното на четвъртия въпрос следва да се отговори, че членове 9, 10, 13 и 14 от Директива 2009/72, член 3 от Регламент № 714/2009, член 2, точка 3 във връзка със съображение 3 от Регламент № 1227/2011 и член 1, параграф 3 от Регламент 2015/1222 допускат при обстоятелства като разглежданите в главното производство националното законодателство да ограничи броя на лицензиантите за пренос на електрическа енергия за дадена територия.
По шестия въпрос
С шестия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали законодателство на държава членка, съгласно което на територията на страната се издава само една лицензия за упражняване на дейност по пренос на електрическа енергия, ограничава конкуренцията по смисъла на членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС.
В това отношение, въпреки че се отнасят единствено до поведението на предприятия, но не и до законови или подзаконови мерки на държавите членки, членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС, разглеждани във връзка с член 4, параграф 3 ДЕС, който установява задължение за сътрудничество, все пак задължават държавите членки да не приемат или оставят в сила мерки, дори от законов или подзаконов характер, които могат да засегнат полезното действие на правилата на конкуренцията, приложими за предприятията (решение от 8 декември 2016 г., Eurosaneamientos и др.,
C‑532/15 и C‑538/15
,
EU:C:2016:932
, т.
).
Също така налице е нарушение на член 101 ДФЕС и на член 4, параграф 3 ДЕС, когато държава членка било налага или благоприятства сключването на споразумения, противоречащи на член 101 ДФЕС, или подпомага действието на такива споразумения, било лишава собствената си правна уредба от характера ѝ на държавни мерки, като предоставя на частни оператори отговорността по вземане на решения за намеса от икономически интерес (решение от 8 декември 2016 г., Eurosaneamientos и др.,
C‑532/15 и C‑538/15
,
EU:C:2016:932
, т.
).
Освен това съгласно практиката на Съда държава членка нарушава забраните, установени в членове 102 ДФЕС и 106, параграф 1 ДФЕС, когато самото упражняване от предприятието на предоставените му от нея специални или изключителни права води до злоупотреба с господстващото му положение или когато тези права могат да създадат положение, водещо до извършване на подобна злоупотреба от това предприятие. Създаването на господстващо положение чрез предоставяне на специални или изключителни права по смисъла на член 106, параграф 1 ДФЕС само по себе си обаче не е несъвместимо с член 102 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 2 юли 2015 г., Gullotta и Farmacia di Gullotta Davide & C.,
C‑497/12
,
EU:C:2015:436
, т.
).
В този контекст в съответствие с практиката на Съда, съгласно която при необходимост той трябва да преформулира въпросите, които са му зададени, за да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран (вж. в този смисъл решение от 12 септември 2013 г., Konstantinides,
C‑475/11
,
EU:C:2013:542
, т.
), шестият преюдициален въпрос следва да се тълкува в смисъл, че визира членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС във връзка с член 4, параграф 3 ДЕС и член 106, параграф 1 ДФЕС.
При все това обаче необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическия и правен контекст, в който се вписват поставените от него въпроси, или най-малкото да обясни фактическите хипотези, на които те се основават (решение от 5 декември 2013 г., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, т.
). Всъщност в рамките на производство по член 267 ДФЕС Съдът е оправомощен единствено да се произнася по тълкуването на дадена разпоредба на Съюза с оглед на фактите, които са му посочени от националната юрисдикция (решение от 5 декември 2013 г., Nordecon и Ramboll Eesti,
C‑561/12
,
EU:C:2013:793
, т.
).
Съгласно практиката на Съда това изискване за прецизност важи особено в областта на конкуренцията, която се характеризира със сложни фактически и правни положения (определение от 16 юли 2015 г., Striani и др.,
C‑299/15
, непубликувано,
EU:C:2015:519
, т.
).
Следва да се подчертае, че предоставените с актовете за преюдициално запитване сведения служат не само да се позволи на Съда да даде полезни отговори, но и да се предостави на правителствата на държавите членки, както и на другите заинтересовани страни възможност да представят становища в съответствие с член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз (решение от 27 ноември 2012 г., Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, т.
).
Изискванията относно съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява (решение от 5 юли 2016 г., Огнянов,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
, т.
).
В случая обаче следва да се констатира, че актът за преюдициално запитване, който по същество само посочва необходимостта от създаване на конкурентен европейски енергиен пазар, не пояснява причините, поради които запитващата юрисдикция счита, че разглежданото в главното производство законодателство би могло да нарушава членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС във връзка с член 4, параграф 3 ДЕС и член 106, параграф 1 ДФЕС.
При тези обстоятелства, тъй като Съдът не разполага с необходимите данни, за да бъде полезен с отговора си на шестия въпрос, последният следва да се приеме за недопустим.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Членове 9, 10, 13 и 14 от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО, член 3 от Регламент (ЕО) № 714/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно условията за достъп до мрежата за трансграничен обмен на електроенергия и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1228/2003, член 2, точка 3 във връзка със съображение 3 от Регламент (ЕС) № 1227/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно интегритета и прозрачността на пазара за търговия на едро с енергия, както и член 1, параграф 3 от Регламент (ЕС) 2015/1222 на Комисията от 24 юли 2015 година за установяване на насоки относно разпределянето на преносната способност и управлението на претоварването допускат при обстоятелства като тези в главното производство национално законодателство да ограничи броя на лицензиантите за пренос на електрическа енергия за дадена територия.

Da Cruz Vilaça
Levits
Borg Barthet
Berger
Biltgen
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 26 октомври 2017 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател на пети състав
J. L. da Cruz Vilaça
(
*1
)	Език на производството: български.