CELEX: 62019CJ0578
Præjudiciel forelæggelse
direktiv 90/314/EØF
artikel 5, stk. 2, tredje led
pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure
kontrakt om en pakkerejse indgået mellem en rejsearrangør og en forbruger
rejsearrangørens ansvar for, at de forpligtelser, der følger af kontrakten, opfyldes af andre tjenesteydere
skader, der skyldes handlinger foretaget af en ansat hos en tjenesteyder
ansvarsfritagelse
begivenhed, som rejsearrangøren eller tjenesteyderen ikke kunne forudse eller foregribe
begrebet »tjenesteyder«

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 2, tredje led, i Rådets direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (
EFT 1990, L 158, s. 59
).
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem X, en forbruger med bopæl i Det Forenede Kongerige, og Kuoni Travel Ltd (herefter »Kuoni«), en rejsearrangør med hjemsted i Det Forenede Kongerige, vedrørende et erstatningskrav fremsat af X som følge af en mangelfuld opfyldelse af den kontrakt om en pakkerejse, som X har indgået med Kuoni (herefter »den pågældende kontrakt«).
Retsforskrifter
EU-retten
Første, anden, tredje og tiende betragtning til direktiv 90/314 har følgende ordlyd:
»En af [Den Europæiske Unions] vigtigste målsætninger er gennemførelsen af det indre marked, som turismen er en væsentlig del af.
[M]edlemsstaternes lovgivning om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, er forskellig på mange punkter, og praksis på dette område viser betydelige afvigelser, hvilket medfører hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser med hensyn til pakkerejser og konkurrenceforvridninger mellem rejsearrangørerne i forskellige medlemsstater.
[I]ndførelsen af fælles regler for pakkerejser vil kunne bidrage til, at disse hindringer fjernes, og til, at der skabes et fælles marked for tjenesteydelser og således gøre det muligt for rejsearrangører at tilbyde rejser i andre medlemsstater, og for forbrugerne at købe pakkerejser overalt i [Unionen] på sammenlignelige vilkår.
[…]
[F]orbrugeren bør være omfattet af den i dette direktiv omhandlede beskyttelse, uanset om han er direkte kontraherende part, har fået rejsen overdraget eller tilhører en gruppe, på hvis vegne en anden har indgået en kontrakt om en pakkerejse.«
Dette direktivs artikel 1 fastsætter følgende:
»Dette direktiv har til formål at tilnærme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, der sælges eller udbydes til salg på [Unionens] område.«
Det nævnte direktivs artikel 2 bestemmer følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
Pakkerejse: en på forhånd fastlagt kombination af mindst to af nedenstående elementer, der sælges eller udbydes til salg til en samlet pris, og når ydelsen har en varighed på over 24 timer eller omfatter en overnatning:
a)
transport
b)
indkvartering
c)
andre turistmæssige ydelser, som udgør en væsentlig del af pakkerejsen, men som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering.
Særskilt fakturering af de enkelte elementer af en bestemt pakkerejse fritager ikke rejsearrangøren eller formidleren for forpligtelserne i henhold til dette direktiv.
2)
Rejsearrangør: en person, der jævnligt arrangerer pakkerejser og sælger eller udbyder disse til salg enten direkte eller gennem en formidler.
3)
Formidler: en person, der sælger eller udbyder en pakkerejse tilrettelagt af rejsearrangøren til salg.
4)
Forbruger: en person, der køber eller erklærer sig villig til at købe en pakkerejse […], eller enhver person, i hvis navn hovedkontrahenten forpligter sig til at købe pakkerejsen […], eller enhver person, til hvilken hovedkontrahenten eller en af de øvrige modtagere overdrager pakkerejsen […]
5)
Kontrakt: en aftale, der omfatter forbrugeren og rejsearrangøren og/eller formidleren.«
Artikel 4, stk. 6, andet afsnit, i direktiv 90/314 fastsætter følgende:
»I [de tilfælde, hvor forbrugeren hæver kontrakten efter stk. 5, eller hvis rejsearrangøren aflyser pakkerejsen inden det aftalte afrejsetidspunkt uanset årsag, medmindre denne kan tilregnes forbrugeren], skal han om fornødent have erstatning fra enten rejsearrangøren eller formidleren for manglende opfyldelse af kontrakten i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning medmindre:
[…]
ii)
aflysningen skyldes force majeure (dog bortset fra overbooking), hvorved der forstås usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som den, der påberåber sig dem, ikke har nogen indflydelse på, og som han ikke har mulighed for at afværge, også selv om han udviser den størst mulige påpasselighed.«
Dette direktivs artikel 5, stk. 1-3, bestemmer følgende:
»1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at den rejsearrangør og/eller formidler, der er part i kontrakten, over for forbrugeren er ansvarlig for, at de kontraktmæssige forpligtelser opfyldes, uanset om disse forpligtelser påhviler rejsearrangøren/formidleren selv eller andre tjenesteydere, og uden at indskrænke rejsearrangørens og/eller formidlerens ret til at søge sig fyldestgjort hos sådanne andre tjenesteydere.
2.   Med hensyn til de skader, der påføres forbrugeren som følge af manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten, træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at rejsearrangøren og/eller formidleren er ansvarlig, medmindre denne manglende eller mangelfulde opfyldelse hverken kan tilskrives en fejl fra deres eller en anden tjenesteyders side, fordi
–
den konstaterede manglende opfyldelse af kontrakten kan tilskrives forbrugeren
–
den manglende opfyldelse kan tilskrives en tredjepart, som ikke har forbindelse med leveringen af de i kontrakten omhandlede tjenesteydelser, og er af uforudselig eller uafvendelig karakter
–
den manglende opfyldelse skyldes force majeure, som defineret i artikel 4, stk. 6, litra b), nr. ii), eller en begivenhed, som hverken rejsearrangøren og/eller formidleren eller tjenesteyderen trods den nødvendige agtpågivenhed kunne forudse eller foregribe.
[…]
3.   Stk. 1 og 2 kan ikke fraviges ved en særlig klausul herom i kontrakten, jf. dog stk. 2, fjerde afsnit.
[…]«
Det Forenede Kongeriges ret
1992-Regulations
Package Travel, Package Holidays and Package Tours Regulations 1992 (forordning fra 1992 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, herefter »1992-Regulations«) af 22. december 1992 gennemførte direktiv 90/314 i Det Forenede Kongeriges ret.
Regulation 15(1), (2) og (5) i 1992-Regulations bestemmer:
»1.   Den anden kontraktpart er ansvarlig over for forbrugeren for korrekt opfyldelse af de kontraktmæssige forpligtelser, uanset om disse forpligtelser påhviler denne anden kontraktpart eller andre tjenesteydere, men dette har ingen indflydelse på den anden kontraktparts beføjelser eller søgsmålsret over for disse andre tjenesteydere.
2.   Den anden kontraktpart er ansvarlig over for forbrugeren for enhver skade, der påføres denne som følge af manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten, medmindre denne manglende eller mangelfulde opfyldelse hverken kan tilskrives en fejl fra denne anden kontraktparts eller fra en anden tjenesteyders side, fordi
a)
den konstaterede manglende opfyldelse af kontrakten kan tilskrives forbrugeren
b)
den manglende opfyldelse kan tilskrives en tredjepart, som ikke har forbindelse med leveringen af de i kontrakten omhandlede tjenesteydelser, og er af uforudselig eller uundgåelig karakter; eller fordi
c)
den manglende opfyldelse skyldes
i)
usædvanlige og uforudsigelige begivenheder, som den, der påberåber sig undtagelsen, trods den nødvendige agtpågivenhed ikke har nogen indflydelse på, og som denne ikke har mulighed for at afværge; eller
ii)
en begivenhed, som hverken den anden kontraktpart eller tjenesteyderen trods den nødvendige agtpågivenhed kunne forudse eller foregribe.
[…]
5.   Paragraphs (1) og (2) kan ikke fraviges ved en særlig klausul herom i kontrakten, jf. dog paragraph (3) og paragraph (4) ovenfor.«
1982-Act
I henhold til regulation 13 i Supply of Goods and Services Act 1982 (lov af 1982 om levering af varer og tjenesteydelser) af 13. juli 1982 i den udgave, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, var Kuoni forpligtet til at levere de ydelser, der var fastsat i kontrakten, med rimelig agtpågivenhed og omhu.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
X og hendes mand indgik den pågældende kontrakt med Kuoni, og ifølge kontrakten skulle dette selskab levere parret en pakkerejse til Sri Lanka, der omfattede flyvninger tur/retur fra Det Forenede Kongerige samt et ophold med 15 overnatninger og alt inkluderet på et hotel fra den 8. til den 23. juli 2010.
Klausul 2.2 i denne kontrakt bestemte følgende:
»Kontrakten indgås med [Kuoni]. Vi sørger for at levere de forskellige ydelser, der er indeholdt i den ferie, De bestiller hos os.«
Kontraktens klausul 5.10(b) fastsatte dels, at Kuoni påtog sig ansvaret, hvis »en del af Deres feriearrangement (»holiday arrangements«), der er bestilt inden afrejsen fra Det Forenede Kongerige, som følge af en fejl, der kan tilskrives [dette selskab] eller en af [dettes] repræsentanter eller leverandører, ikke er som beskrevet i brochuren eller ikke er af rimelig standard, eller hvis [medkontrahenten] eller et medlem af [dennes] gruppe afgår ved døden eller kommer til skade som følge af en aktivitet, der er indeholdt i dette feriearrangement«, dels, at Kuoni ikke »påtager [sig] […] ansvaret, hvis og i det omfang en mangel i forbindelse med […] feriearrangement[et] eller et dødsfald eller en tilskadekomst ikke kan tilskrives en fejl fra [selskabets] eller [dets] repræsentanters eller leverandørers side; eller kan tilskrives [medkontrahenten]; […] eller skyldes uforudsigelige begivenheder, som [dette selskab] eller [dettes] repræsentanter eller leverandører trods den nødvendige agtpågivenhed ikke havde mulighed for at forudse eller at undgå«.
Da X den 17. juli 2010 var på vej til receptionen på det hotel, hvor hun var indlogeret, mødte hun N, en elektriker, der var ansat på dette hotel, og som var på arbejde og bar den uniform, som hotellets personale anvendte. Efter at have tilbudt X at vise hende en genvej til receptionen, lokkede N hende med ind i et teknikrum, hvor han voldtog hende og udsatte hende for overgreb.
I forbindelse med tvisten i hovedsagen gjorde X et erstatningskrav gældende over for Kuoni som følge af voldtægten og overgrebene med den begrundelse, at voldtægten og overgrebene udgjorde en mangelfuld opfyldelse af den pågældende kontrakt samt en tilsidesættelse af 1992-Regulations. Kuoni bestred, at den voldtægt og de overgreb, der blev begået af N, kunne udgøre en tilsidesættelse af selskabets forpligtelser over for X i henhold til denne kontrakt eller i henhold til 1992-Regulations. Til støtte for denne bestridelse påberåbte Kuoni sig kontraktens klausul 5.10(b) og regulation 15(2)(c)(ii) i 1992-Regulations.
High Court of Justice (England & Wales) (ret i første instans (England og Wales), Det Forenede Kongerige) frifandt Kuoni i X’ erstatningssøgsmål med den begrundelse, at »feriearrangementer« i den pågældende kontrakts klausul 5.10(b) ikke omfattede et medlem af vedligeholdelsespersonalet, der fulgte en gæst til receptionen. Denne ret anførte endvidere i et obiter dictum, at Kuoni under alle omstændigheder kunne have påberåbt sig den ansvarsfritagelsesgrund, der er fastsat i regulation 15(2)(c)(ii) i 1992-Regulations.
I appelsagen forkastede Court of Appeal (England & Wales) (appeldomstol (England og Wales), Det Forenede Kongerige) ligeledes X’ appel. Denne appeldomstol fastslog, at et medlem af hotellets vedligeholdelsespersonale, som hotelgæsten genkendte som sådan, og som fulgte denne gæst til hotellets reception, ikke var omfattet af anvendelsesområdet for den pågældende kontrakts klausul 5.10(b). Appeldomstolen fandt tillige, at 1992-Regulations ikke havde til formål at lette et sagsanlæg mod en rejsearrangør støttet på en culpøs handling begået af en ansat hos en leverandør, når denne handling ikke lå inden for »de opgaver, til hvilke denne [var] ansat«, og når denne leverandør ikke ifaldt et afledt ansvar i henhold til gældende national forbrugerlovgivning eller i henhold til den udenlandske lovgivning, der fandt anvendelse på den nævnte leverandør. Endelig anførte appeldomstolen i et obiter dictum, at Kuoni hverken var ansvarlig efter kontraktens klausul 5.10(b) eller i medfør af regulation 15 i 1992-Regulations, idet N ikke var en »leverandør« i disse bestemmelsers forstand.
En dommer ved Court of Appeal (England & Wales) (appeldomstol (England og Wales) udtrykte dog i en dissens tvivl om den vurdering, hvorefter hotellet ikke ifaldt ansvar efter engelsk ret for en voldtægt begået af en ansat i uniform, der blev præsenteret for offentligheden som værende en pålidelig ansat. Denne dommer udtalte, at en person, der påtager sig et kontraktligt ansvar, efter engelsk ret forbliver personligt ansvarlig for opfyldelsen af kontrakten, selv om denne opfyldes af en tredjepart. Med hensyn til direktiv 90/314 udtalte vedkommende, at dette såvel som 1992-Regulations hovedsageligt havde til formål at give de turister, hvis ferie var blevet ødelagt, beføjelser over for den anden part i kontrakten. Ifølge denne dommer bør det være op til rejsearrangøren at afklare konsekvenserne af den ødelagte ferie med sine egne medkontrahenter, hvorefter disse medkontrahenter må afklare de efterfølgende problemer med deres egne ansatte eller underleverandører. Den nævnte dommer anførte endvidere, at der ikke var noget grundlag for at konkludere, at begrebet »leverandør« skulle begrænse sig til det pågældende hotel i det tilfælde, hvor der var en underleverandør eller en ansat. Vedkommende dommer tilføjede, at der ikke var nogen tvivl om, at visse ansatte skulle anses for at være leverandører.
Under den efterfølgende appel har Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) vurderet, at den har fået forelagt to hovedspørgsmål vedrørende for det første, om voldtægten af og overgrebene på X udgør en mangelfuld opfyldelse af Kuonis forpligtelser i henhold til den pågældende kontrakt, og for det andet om Kuoni i bekræftende fald kan fritages for sit ansvar for N’s handling ved at påberåbe sig kontraktens klausul 5.10(b) og eventuelt regulation 15(2)(c) i 1992-Regulations.
Med henblik på at tage stilling til dette andet spørgsmål har Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) fundet det nødvendigt at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse.
I forbindelse med denne forelæggelse har den nævnte domstol præciseret, at det må lægges til grund, at et medlem af hotelpersonalets ledsagelse af X til receptionen var en tjenesteydelse, der henhørte under det »feriearrangement«, som Kuoni havde forpligtet sig til at levere, og at den begåede voldtægt og de begåede overgreb udgjorde en mangelfuld opfyldelse af den pågældende kontrakt.
På denne baggrund har Supreme Court of The United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er der, når de forpligtelser, der følger af en kontrakt, som en rejsearrangør eller formidler har indgået med en forbruger om en pakkerejse, der er omfattet af [direktiv 90/314], ikke eller kun mangelfuldt er blevet opfyldt, og denne manglende eller mangelfulde opfyldelse skyldes handlinger, som kan tilregnes en ansat i en hotelvirksomhed, der leverer tjenesteydelser relateret til denne kontrakt:
a)
grundlag for at anvende den ansvarsfrihedsgrund, der er fastsat i artikel 5, stk. 2, tredje led, andet alternativ [i direktiv 90/314]; og i givet fald
b)
hvilke kriterier skal den nationale ret lægge til grund ved vurderingen af, om denne ansvarsfrihedsgrund finder anvendelse?
2)
Indgår en rejsearrangør eller formidler en kontrakt med en forbruger om en pakkerejse, der er omfattet af [direktiv 90/314], og leverer en hotelvirksomhed tjenesteydelser i relation til denne kontrakt, skal en ansat i denne hotelvirksomhed da selv anses for at være »tjenesteyder« i relation til ansvarsfrihedsgrunden i henhold til […] artikel 5, stk. 2, tredje led [i direktiv 90/314]?«
Anmodningen om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del
Efter generaladvokatens fremsættelse af forslaget til afgørelse har Kuoni ved dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 3. december 2020 anmodet om, at retsforhandlingernes mundtlige del genåbnes i henhold til artikel 83 i Domstolens procesreglement.
Kuoni har i denne anmodning præciseret, at der bør afsiges kendelse om en sådan genåbning i tilfælde af, at Domstolen måtte finde, at den foreliggende sag bør afgøres på grundlag af en fortolkning af udtrykket »begivenhed«, således som generaladvokaten har fortolket dette udtryk i punkt 78-84 i forslaget til afgørelse.
I medfør af procesreglementets artikel 83 kan Domstolen til enhver tid, efter at have hørt generaladvokaten, ved kendelse bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part, efter at denne del af retsforhandlingerne er afsluttet, er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet.
Det skal imidlertid bemærkes, at generaladvokaten i henhold til artikel 252, stk. 2, TEUF fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt skal fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i henhold til statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver generaladvokatens medvirken. Domstolen er hverken bundet af dette forslag til afgørelse eller af den begrundelse, som generaladvokaten er fremkommet med (dom af 3.9.2020, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen,
C-742/18 P
,
EU:C:2020:628
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I øvrigt er der i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i procesreglementet ikke fastsat bestemmelser om, at der kan indgives indlæg til generaladvokatens forslag til afgørelse. En uenighed med generaladvokatens forslag til afgørelse kan derfor ikke i sig selv udgøre et forhold, som kan begrunde genåbning af den mundtlige forhandling (dom af 3.9.2020, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen,
C-742/18 P
,
EU:C:2020:628
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den konkrete sag har parterne i tvisten i hovedsagen og de øvrige berørte, der er omfattet af artikel 23 i statutten for den Europæiske Unions Domstol, været i stand til at fremsætte deres bemærkninger til rækkevidden af udtrykket »begivenhed«, der er indeholdt i artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314.
I forbindelse med det første forelagte spørgsmål, der vedrører fortolkningen af denne bestemmelse og dermed fortolkningen af hvert af udtrykkene i denne, har parterne således kunnet fremsætte skriftlige bemærkninger over for Domstolen, og Kuoni såvel som andre parter har fremsat sådanne bemærkninger. Visse parter har i øvrigt specifikt taget stilling til udtrykket »begivenhed« i deres skriftlige indlæg. I deres besvarelser af det syvende skriftlige spørgsmål, som Domstolen har stillet dem, har parterne desuden på ny haft mulighed for at udtale sig om rækkevidden af den nævnte bestemmelse.
Under disse omstændigheder finder Domstolen, efter at have hørt generaladvokaten, at alle de forhold, der er relevante for vurderingen af de spørgsmål, som den har fået stillet af den forelæggende ret, har kunnet drøftes for den, og at det derfor er ufornødent at anordne en genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del.
Om de præjudicielle spørgsmål
Med sine to spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314, idet denne bestemmelse fastsætter en ansvarsfritagelsesgrund for en arrangør af en pakkerejse med hensyn til den korrekte opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en kontrakt om en sådan rejse, som er indgået mellem denne arrangør og en forbruger og er reguleret ved dette direktiv, skal fortolkes således, at i tilfælde af en manglende eller mangelfuld opfyldelse af disse forpligtelser, der skyldes handlinger foretaget af en ansat hos en tjenesteyder, som opfylder den nævnte kontrakt, skal denne ansatte anses for at være en tjenesteyder i relation til anvendelsen af denne bestemmelse, og at arrangøren i medfør af den nævnte bestemmelse kan fritages for sit ansvar for en sådan manglende eller mangelfuld opfyldelse.
Hvad angår den første del af den forelæggende rets spørgsmål bemærkes, at det fremgår af artikel 1 i direktiv 90/314, at dette direktiv har til formål at tilnærme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, der sælges eller udbydes til salg på Unionens område.
Som det fremgår af artikel 2 i direktiv 90/314, er de kontrakter, der er omfattet af dette direktiv, kontrakter, som er indgået mellem på den ene side en forbruger og på den anden side en rejsearrangør eller en formidler, og som omhandler en pakkerejse sammensat af salg til en samlet pris af en ydelse, der har en varighed på over 24 timer eller omfatter en overnatning, og som kombinerer mindst to af de tre elementer transport, indkvartering og andre turistmæssige ydelser, som udgør en væsentlig del af pakkerejsen, men som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering (herefter »pakkerejsekontrakter«).
Med henblik på at gennemføre den tilnærmelse, der er fastsat i artikel 1 i direktiv 90/314, indføres der med dette direktiv bl.a. en ordning om kontraktligt ansvar for arrangører af pakkerejser over for de forbrugere, der med disse arrangører har indgået en kontrakt om sådanne rejser. Navnlig fastsætter artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/314, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at den rejsearrangør og/eller formidler, der er part i en sådan kontrakt, over for forbrugeren er ansvarlig for, at de kontraktmæssige forpligtelser opfyldes, uanset om disse forpligtelser påhviler rejsearrangøren/formidleren selv eller andre tjenesteydere. I dette direktivs artikel 5, stk. 3, præciseres det endvidere, at dette ansvar ikke kan fraviges ved en særlig klausul herom i kontrakten. De eneste undtagelser, der tillades i dette direktiv, er dem, der er angivet udtømmende i direktivets artikel 5, stk. 2.
Artikel 5, stk. 1 og 3, i direktiv 90/314 begrænser således friheden for parterne i en kontrakt om en pakkerejse til at bestemme indholdet af de kontraktklausuler, der skal gælde for parterne, ved at pålægge rejsearrangøren et ansvar over for forbrugeren med hensyn til den korrekte opfyldelse af denne kontrakt. En af særegenhederne ved dette ansvar er, at det omfatter den korrekte opfyldelse af de forpligtelser, der følger af kontrakten om en pakkerejse, ved hjælp af tjenesteydere. Imidlertid definerer direktiv 90/314 ikke begrebet »tjenesteyder«, og det henviser heller ikke udtrykkeligt til medlemsstaternes lovgivning i denne henseende.
I et sådant tilfælde følger det såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af ligebehandlingsprincippet, at indholdet af en EU-retlig bestemmelse normalt i hele Unionen skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, Novo Banco,
C-253/19
,
EU:C:2020:585
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår i denne henseende af fast retspraksis, at fastlæggelsen af betydningen og rækkevidden af udtryk, som ikke er defineret i EU-retten, skal ske efter deres normale betydning i sædvanlig sprogbrug, idet der tages hensyn til den generelle sammenhæng, hvori de anvendes, og de mål, der forfølges med den lovgivning, som de udgør en del af (dom af 10.3.2005, EasyCar,
C-336/03
,
EU:C:2005:150
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Udtrykket »tjenesteyder«, der er indeholdt i artikel 5 i direktiv 90/314, betegner ifølge sin normale betydning i sædvanlig sprogbrug en fysisk eller juridisk person, der leverer tjenesteydelser mod betaling. Som generaladvokaten ligeledes har anført i punkt 54 i forslaget til afgørelse, går denne betydning igen i forskellige sprogversioner af denne bestemmelse.
Desuden bekræftes den nævnte betydning af den sammenhæng, som den pågældende bestemmelse indgår i. Som det følger af denne doms præmis 33, omhandler pakkerejsekontrakter således en levering af en kombination af tjenesteydelser vedrørende transport, indkvartering og andre turistmæssige ydelser. De forpligtelser over for forbrugeren, der følger af disse kontrakter, og som er reguleret ved den ordning om kontraktligt ansvar, der er fastsat i artikel 5 i direktiv 90/314, kan imidlertid opfyldes gennem fysiske eller juridiske personer, som er selvstændige i forhold til rejsearrangøren og leverer tjenesteydelser mod betaling.
De formål, der forfølges med direktiv 90/314 – og som ifølge første til tredje betragtning til dette direktiv især består i at fjerne hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser og konkurrenceforvridninger, samt, ifølge tiende betragtning til direktivet, i at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne (dom af 16.2.2012, Blödel-Pawlik,
C-134/11
,
EU:C:2012:98
, præmis
og den deri nævnte retspraksis) – understøtter ligeledes en sådan fortolkning af udtrykket »tjenesteyder«, eftersom denne fortolkning sikrer en ensartet rækkevidde af rejsearrangørens ansvar over for forbrugeren.
Når dette er sagt, kan en ansat hos en tjenesteyder ikke selv kvalificeres som tjenesteyder som omhandlet i artikel 5 i direktiv 90/314, da vedkommende ikke har indgået nogen aftale med pakkerejsearrangøren om at levere en tjenesteydelse til denne, men begrænser sig til at udføre et arbejde på vegne af en tjenesteyder, som har indgået en sådan aftale med denne arrangør, således at de handlinger, som denne ansatte foretager, når vedkommende udfører dette arbejde, i de fleste tilfælde skal medvirke til opfyldelsen af de forpligtelser, der påhviler den tjenesteyder, der beskæftiger vedkommende.
Endvidere betegner udtrykket »ansat« en person, der udfører sit arbejde inden for rammerne af et underordnelsesforhold til sin arbejdsgiver og dermed under dennes kontrol. En tjenesteyder står imidlertid pr. definition ikke i noget underordnelsesforhold, når vedkommende leverer sine tjenesteydelser, således at en ansat ikke kan anses for at være en tjenesteyder i relation til anvendelsen af artikel 5 i direktiv 90/314.
Den omstændighed, at en ansat hos en tjenesteyder ikke selv kan anses for en tjenesteyder ved anvendelsen af den ordning om kontraktligt ansvar, der er indført i artikel 5 i direktiv 90/314, udelukker dog ikke, at denne ansattes handlinger eller undladelser – i henseende til denne ordning – kan sidestilles med handlinger foretaget af eller undladelser hos den tjenesteyder, der beskæftiger vedkommende.
Med henblik på at vurdere, om der kan foretages en sådan sidestilling, skal det for det første bemærkes, at det ansvar for rejsearrangøren, der er fastsat i artikel 5 i direktiv 90/314, udelukkende omhandler de forpligtelser, der følger af den pakkerejsekontrakt – således som defineret i dette direktiv – som denne rejsearrangør har indgået med denne forbruger. Dette ansvar berører derfor ikke det ansvar for parterne i denne kontrakt eller for tredjeparter, der følger af andre forpligtelser eller andre ansvarsordninger, såsom det strafferetlige ansvar.
I betragtning af det i denne doms præmis 40 nævnte formål, der forfølges med direktiv 90/314, og som især består i at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne, kan de forpligtelser, der følger af en pakkerejsekontrakt – og hvis mangelfulde eller manglende opfyldelse udløser et ansvar for rejsearrangøren – imidlertid ikke fortolkes restriktivt. De nævnte forpligtelser omfatter samtlige de forpligtelser, der er knyttet til de leveringer af transportydelser, indkvarteringsydelser og turistmæssige ydelser, som følger af formålet med pakkerejsekontrakten, uanset om disse forpligtelser skal opfyldes af rejsearrangøren selv eller af tjenesteydere.
For at rejsearrangøren kan ifalde det ansvar, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/314, kræves det – som generaladvokaten ligeledes har påpeget i punkt 40 i forslaget til afgørelse – at der foreligger en forbindelse mellem den handling eller undladelse, der har påført forbrugeren en skade, og de forpligtelser for rejsearrangøren, der følger af pakkerejsekontrakten.
For det andet skal det bemærkes, at de forpligtelser, der følger af en af direktiv 90/314 omfattet pakkerejsekontrakt, således som disse forpligtelser er præciseret i denne doms præmis 45, kan opfyldes af tjenesteydere, som selv kan handle gennem deres ansatte, der står under deres opsyn. Disse ansattes foretagelse eller undladelse af visse handlinger kan derfor udgøre en manglende eller mangelfuld opfyldelse af de forpligtelser, der følger af pakkerejsekontrakten.
Selv om denne manglende eller mangelfulde opfyldelse udspringer af forhold begået af ansatte, der står under opsyn af en tjenesteyder, kan den følgelig udløse et ansvar for rejsearrangøren i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/314.
Denne fortolkning understøttes af det formål om forbrugerbeskyttelse, der forfølges med direktiv 90/314. Som generaladvokaten ligeledes i det væsentlige har påpeget i punkt 62 i forslaget til afgørelse, ville der således uden et sådant ansvar blive opstillet en uberettiget sondring mellem på den ene side rejsearrangørernes ansvar for forhold begået af deres tjenesteydere, når disse sidstnævnte selv opfylder forpligtelser, der følger af en pakkerejsekontrakt, og på den anden side det ansvar, der skyldes de samme forhold begået af ansatte hos disse tjenesteydere, som opfylder disse forpligtelser, hvilket ville gøre det muligt for en rejsearrangør at unddrage sig sit ansvar.
Det følger derfor af artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/314, at en manglende eller mangelfuld opfyldelse af en forpligtelse, der følger af en kontrakt om en pakkerejse, som skyldes en ansat hos en tjenesteyder, udløser et ansvar for arrangøren af denne rejse over for den forbruger, som arrangøren har indgået denne kontrakt med, når denne manglende eller mangelfulde opfyldelse har påført denne forbruger en skade.
Som det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, går den forelæggende ret i den konkrete sag ud fra den forudsætning, at et medlem af hotelpersonalets ledsagelse af X til receptionen var en tjenesteydelse, der henhørte under det feriearrangement, som Kuoni i henhold til den pågældende kontrakt havde forpligtet sig til at levere, og at N’s voldtægt af og overgreb på X udgjorde en mangelfuld opfyldelse af denne kontrakt.
Det følger heraf, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede kan en rejsearrangør som Kuoni holdes ansvarlig over for en forbruger som X for en mangelfuld opfyldelse af den kontrakt, der binder parterne, i det tilfælde, hvor denne mangelfulde opfyldelse udspringer af en handling begået af en ansat hos en tjenesteyder, der opfylder de forpligtelser, som følger af den nævnte kontrakt.
Hvad angår den anden del af den forelæggende rets spørgsmål, der er omtalt i nærværende doms præmis 31, bemærkes, at artikel 5, stk. 2, i direktiv 90/314 fastsætter en række undtagelser fra en pakkerejsearrangørs ansvar. I medfør af denne bestemmelse er rejsearrangøren ansvarlig for de skader, der påføres forbrugeren som følge af en manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten om en pakkerejse, medmindre denne manglende eller mangelfulde opfyldelse hverken kan tilskrives en fejl fra rejsearrangørens eller en anden tjenesteyders side, fordi en af de ansvarsfritagelsesgrunde, der er anført i denne bestemmelse, finder anvendelse på vedkommende.
Blandt disse fritagelsesgrunde optræder den, der er angivet i artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314, og som omfatter de situationer, hvor den manglende eller mangelfulde opfyldelse af kontrakten skyldes en begivenhed, som hverken rejsearrangøren eller tjenesteyderen trods den nødvendige agtpågivenhed kunne forudse eller foregribe.
Som det fremgår af denne doms præmis 19 og 31, ønsker den forelæggende ret i den konkrete sag nærmere bestemt oplyst, om den omstændighed, at en pakkerejsearrangør har overladt opfyldelsen af en kontrakt, der binder vedkommende til to forbrugere, til en leverandør af hotelydelser, og at en ansat hos denne tjenesteyder har begået en voldtægt af og en række overgreb på den ene af disse to forbrugere, kan udgøre en begivenhed, der ikke kunne forudses eller foregribes i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne fritagelsesgrund.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den nævnte fritagelsesgrund skal undergives en streng fortolkning, eftersom den fraviger den regel, der opstiller det ansvar for rejsearrangører, som er fastsat i artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/314 (jf. analogt dom af 22.1.2020, Pensionsversicherungsanstalt (Ophør med erhvervsaktivitet efter pensionsalderen),
C-32/19
,
EU:C:2020:25
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal desuden bemærkes, at det følger af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 36 og 37, at denne fritagelsesgrund, da den ikke henviser til national ret, skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning under hensyntagen til ikke blot dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til det formål, der forfølges med direktiv 90/314.
For det første fremgår det i denne forbindelse af ordlyden af artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314, at den af denne bestemmelse omfattede begivenhed, der ikke kunne forudses eller foregribes, adskiller sig fra force majeure. Den nævnte bestemmelse angiver således som selvstændig fritagelsesgrund force majeure og definerer – ved at henvise til dette direktivs artikel 4, stk. 6, litra b), nr. ii) – dette tilfælde som usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som den, der påberåber sig dem, ikke har nogen indflydelse på, og som han ikke har mulighed for at afværge, også selv om han udviser den størst mulige påpasselighed. Det adskillende adverbium »eller«, der er placeret mellem den force majeure, som er angivet i den første del af artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314, og den begivenhed, der ikke kunne forudses eller foregribes, som er nævnt i denne bestemmelses andet alternativ, udelukker, at den nævnte begivenhed kan sidestilles med et tilfælde af force majeure.
For det andet fritager artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314 rejsearrangøren for forpligtelsen til at yde forbrugeren erstatning for de skader, der er forårsaget enten af uforudselige begivenheder, uafhængigt af hvorvidt de er normale, eller af begivenheder, der ikke kunne foregribes, uafhængigt af hvorvidt de er forudselige eller normale.
For det tredje fremgår det af artikel 5, stk. 2, i direktiv 90/314, at de fritagelsesgrunde, der er opregnet i denne bestemmelses forskellige led, udtrykkeligt angiver de præcise tilfælde, hvor en manglende eller mangelfuld opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en pakkerejsekontrakt, hverken kan tilskrives rejsearrangøren eller en anden tjenesteyder, fordi der ikke kan tilskrives dem nogen fejl. Dette fravær af fejl forudsætter, at den begivenhed, der ikke kunne forudses eller foregribes, som er omfattet af artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314, skal fortolkes som tagende sigte på et forhold eller en hændelse, som ikke falder ind under rejsearrangørens eller tjenesteyderens kontrolsfære.
Eftersom en ansat hos en tjenesteyders handlinger eller undladelser i tilknytning til opfyldelsen af forpligtelser, der følger af en pakkerejsekontrakt, som medfører en manglende eller mangelfuld opfyldelse af rejsearrangørens nævnte forpligtelser over for forbrugeren, af de grunde, der er gennemgået i denne doms præmis 48, falder ind under denne kontrolsfære, kan disse handlinger eller undladelser imidlertid ikke anses for begivenheder, der ikke kunne forudses eller foregribes i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314.
Følgelig skal det fastslås, at artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314 ikke kan påberåbes med henblik på at fritage rejsearrangører for deres forpligtelse til at erstatte de skader, der er blevet påført forbrugere som følge af en manglende eller mangelfuld opfyldelse af forpligtelser, der følger af pakkerejsekontrakter indgået med disse rejsearrangører, når disse misligholdelser skyldes handlinger foretaget af eller undladelser hos ansatte hos tjenesteydere, som opfylder de nævnte forpligtelser.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 2, tredje led, i direktiv 90/314, idet denne bestemmelse fastsætter en ansvarsfritagelsesgrund for en arrangør af en pakkerejse med hensyn til den korrekte opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en kontrakt om en sådan rejse, som er indgået mellem denne arrangør og en forbruger og er reguleret ved dette direktiv, skal fortolkes således, at i tilfælde af en manglende eller mangelfuld opfyldelse af disse forpligtelser, der skyldes handlinger foretaget af en ansat hos en tjenesteyder, som opfylder denne kontrakt:
–
kan denne ansatte ikke anses for at være en tjenesteyder i relation til anvendelsen af denne bestemmelse, og
–
arrangøren kan ikke i medfør af den nævnte bestemmelse fritages for sit ansvar for en sådan manglende eller mangelfuld opfyldelse.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

Artikel 5, stk. 2, tredje led, i Rådets direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, idet denne bestemmelse fastsætter en ansvarsfritagelsesgrund for en arrangør af en pakkerejse med hensyn til den korrekte opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en kontrakt om en sådan rejse, som er indgået mellem denne arrangør og en forbruger og er reguleret ved dette direktiv, skal fortolkes således, at i tilfælde af en manglende eller mangelfuld opfyldelse af disse forpligtelser, der skyldes handlinger foretaget af en ansat hos en tjenesteyder, som opfylder denne kontrakt:

–
kan denne ansatte ikke anses for at være en tjenesteyder i relation til anvendelsen af denne bestemmelse, og
–
arrangøren kan ikke i medfør af den nævnte bestemmelse fritages for sit ansvar for en sådan manglende eller mangelfuld opfyldelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.