CELEX: 62020CJ0054
Pritožba
Javni uslužbenci
Nepogodbena odgovornost Evropske unije zaradi neizpolnitve obveznosti institucije, da zagotovi zaščito svojih uradnikov
Delegacija Evropske komisije v Maroku
Umorjeni uradnik
Nepremoženjska škoda, ki sta jo utrpela brat in sestra uradnika
Pravno sredstvo
Členi 270, 268 in 340 PDEU
Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije
Členi 40, 42b, 55a, 73, 90 in 91
Pojem ,vsaka oseba‘
Obrazložitev

Evropska komisija s pritožbo predlaga, prvič, razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 20. novembra 2019, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑502/16
,
EU:T:2019:795
; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to Komisiji solidarno naložilo, naj Stefanu Missirju Mamachiju di Lusignanu in Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano vsakemu izplača znesek 10.000 EUR iz naslova povrnitve nepremoženjske škode, ki sta jo utrpela zaradi smrti Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, in drugič, naj o zadevi odloči, da bi tožbo na prvi stopnji zavrglo kot nedopustno.
Pravni okvir
Člen 40 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za ta spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), določa:
„1.   V izjemnih okoliščinah in na lastno zahtevo lahko zaposleni uradnik dobi neplačan dopust zaradi osebnih razlogov.
[…]
2.   Brez poseganja v določbe člena 15 tak dopust ne sme presegati enega leta. Dopust se lahko podaljša.
Podaljšanja ne smejo preseči enega leta. V času celotne uradnikove kariere seštevek dopustov iz osebnih razlogov ne sme preseči dvanajstih let.
Če pa uradnik zaprosi za tak dopust, da bi lahko:
[…]
(iii)
pomagal zakoncu, predniku, potomcu, bratu ali sestri v primeru zdravniško potrjene hude bolezni ali invalidnosti.[,]
se dopust lahko podaljša brez omejitev, pod pogojem, da so ob vsakokratnem podaljšanju izpolnjeni pogoji, zahtevani za odobritev dopusta.
[…]“
Člen 42b, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„V primeru zdravniško potrjene hude bolezni ali invalidnosti uradnikovega zakonca, sorodnika v ravni črti, potomca, brata ali sestre ima uradnik pravico do družinskega dopusta brez osnovne plače. V času celotne uradnikove kariere seštevek takih dopustov ne sme preseči devetih mesecev.“
Člen 55a Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradnik lahko zaprosi za dovoljenje, da dela z delovnim časom, krajšim od polnega.
Organ za imenovanja to lahko dovoli, če je združljivo z interesi službe.
2.   Uradnik lahko tako dovoljenje dobi v naslednjih primerih:
[…]
(e)
za nego hudo bolnega ali invalidnega zakonca, prednika, potomca, brata ali sestre,
[…]“
Člen 73 Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradnik je zavarovan od datuma začetka dela za primer poklicne bolezni in nesreče po pogojih iz pravil, ki jih sporazumno pripravijo organi za imenovanja institucij Unije po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise. K plačilu zavarovanja za tveganja, ki niso povezana z delom, prispeva do 0,1 % svoje osnovne plače.
V teh pravilih je določeno, za katera tveganja zavarovanje ne velja.
2.   Izplačujejo se naslednje denarne dajatve:
(a)
V primeru smrti:
Izplačilo pavšalnega zneska v višini petkratne letne osnovne plače umrlega, ki se izračuna na podlagi mesečnih zneskov plač, prejetih v 12-ih mesecih pred nesrečo, naslednjim osebam:
–
zakoncu in otrokom umrlega uradnika po zanje veljavnem dednem pravu; pri čemer zakonec ne sme dobiti manj kakor 25 % pavšalnega zneska;
–
če ni oseb iz zgoraj omenjene kategorije, drugim potomcem uradnika po zanje veljavnem dednem pravu;
–
če ni oseb iz zgornjih dveh kategorij, sorodnikom umrlega uradnika v ravni črti po za njih veljavnem dednem pravu;
–
če ni oseb iz zgornjih treh kategorij, instituciji.
[…]“
Člen 90 Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri organu za imenovanja vloži zahtevo za sprejem odločitve, ki se nanaša nanjo. Organ obvesti zadevno osebo o svoji obrazloženi odločitvi v štirih mesecih od datuma zahteve. Če po izteku tega roka ni odgovora na zahtevo, se šteje, da gre za molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, zoper katero se lahko vloži pritožba v skladu z naslednjim odstavkom.
2.   Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri organu za imenovanja vloži pritožbo zoper akt, ki je imel zanjo negativne posledice, ne glede na to, ali je omenjeni organ sprejel odločitev ali pa ni sprejel nobenega od ukrepov, predpisanih v Kadrovskih predpisih. Pritožbo je treba vložiti v treh mesecih. […]
[…]
[…] Če po izteku tega roka ni odgovora na pritožbo, se šteje, da gre za molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, zoper katero se lahko vloži pritožba na podlagi člena 91.“
Člen 91(1) Kadrovskih predpisov določa:
„Sodišče Evropske unije je pristojno za vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). […]“
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora, kot je bilo predstavljeno v točkah od 1 do 9 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti tako.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, ki bi moral nastopiti funkcijo političnega in diplomatskega svetovalca delegacije Komisije v Maroku, je bil skupaj s svojo soprogo 18. septembra 2006 umorjen v Rabatu (Maroko). Ta umora sta bila storjena v hiši, ki jo je ta delegacija najela za Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana (v nadaljevanju: pokojni uradnik), njegovo soprogo in njune štiri otroke.
Livio Missir Mamachi di Lusignano, oče pokojnega uradnika, je 12. maja 2009 pri Sodišču za uslužbence Evropske unije vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se Komisiji naloži povrnitev tako premoženjske škode, ki je nastala otrokom pokojnega uradnika, kot nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli ti otroci, on sam kot oče pokojnega uradnika in zadnjenavedeni v imenu njegovih otrok, ki so pravni nasledniki zadnjenavedenega.
Sodišče za uslužbence je s sodbo z dne 12. maja 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F50/09
,
EU:F:2011:55
), to tožbo zavrglo kot nedopustno v delu, v katerem se je nanašala na povrnitev nepremoženjske škode, in jo zavrnilo kot neutemeljeno v delu, v katerem se je nanašala na povrnitev premoženjske škode.
Oče in otroci pokojnega uradnika so pri Splošnem sodišču vložili pritožbo zoper to sodbo in zahtevali njeno razveljavitev.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 10. julija 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
), tej pritožbi ugodilo. Ta sodba je bila predmet preveritve Sodišča, ki jo je s sodbo z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), delno razveljavilo. Splošno sodišče je v okviru vrnitve zadeve po preveritvi s sodbo z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), odločilo o tožbenih razlogih, ki jih ni obravnavalo v sodbi z dne 10. julija 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
).
Oče in otroci pokojnega uradnika, ki so se jim pridružili mati, brat in sestra tega uradnika, so 16. septembra 2011 pri Splošnem sodišču vložili tožbo na podlagi členov 268 in 340 PDEU, ki je bila po odstopu tožečih strank s sklepom z dne 25. novembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑494/11
, neobjavljen,
EU:T:2015:909
), izbrisana.
Oče pokojnega uradnika, ki so ga po njegovi smrti nasledili njegovi pravni nasledniki, in otroci tega uradnika, ki so se jim pridružili mati, brat in sestra navedenega uradnika, so 17. septembra 2011 v skladu s postopkom, določenim v členu 90(1) Kadrovskih predpisov, ponovno vložili zahtevke za povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpeli.
Komisija je z odločbo z dne 17. januarja 2012 te zahtevke zavrnila. Pravni nasledniki očeta pokojnega uradnika, otroci, mati, brat in sestra tega uradnika so 13. aprila 2012 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov zoper odločbo z dne 17. januarja 2012 vložili pritožbo. Organ za imenovanja je z odločbo z dne 26. julija 2012 to pritožbo zavrnil.
Postopek pred Sodiščem za uslužbence in pred Splošnim sodiščem ter izpodbijana sodba
Pravni nasledniki očeta pokojnega uradnika, otroci, mati, brat in sestra tega uradnika so 7. novembra 2012 pri Sodišču za uslužbence na podlagi člena 270 PDEU zoper odločbo z dne 26. julija 2012 vložili tožbo. Ta tožba je bila vpisana pod opravilno številko F‑132/12.
S to tožbo so Sodišču za uslužbence predlagali, naj to odločbo razveljavi, Komisiji naloži povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpeli, in škode, ki jo je utrpel pokojni uradnik, ter naj tej instituciji naloži plačilo kompenzacijskih in zamudnih obresti. Brat in sestra pokojnega uradnika sta zlasti zahtevala, naj se Komisiji naloži, da vsakemu od njiju plača znesek v višini 154.350 EUR iz naslova nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpela.
Postopek pred Sodiščem za uslužbence je bil prvič prekinjen, da bi se upoštevali odločbi, s katerima se je končal postopek v zadevah T‑401/11 P in T‑494/11, navedeni v točkah 13 in 14 te sodbe, in drugič, da bi se upoštevala preveritev Sodišča v zadevi C‑417/14 RX‑II in vrnitev zadeve Splošnemu sodišču v zadevi T‑401/11 P RENV‑RX, navedeni v teh točkah.
Zadeva F‑132/12 je bila 2. septembra 2016 na podlagi Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (
UL 2016, L 200, str. 137
) prenesena na Splošno sodišče in vpisana pod opravilno številko T‑502/16.
Komisija je izpodbijala tako dopustnost kot utemeljenost navedene tožbe.
Komisija je v zvezi z dopustnostjo menila, da brata in sestre pokojnega uradnika ni mogoče šteti za osebi, za kateri veljajo Kadrovski predpisi v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov, tako da Splošno sodišče, ki odloča na podlagi svoje pristojnosti sodišča za uslužbence, ki jo ima na podlagi člena 270 PDEU, ni pristojno in tožba ni dopustna.
Splošno sodišče je ta ugovor nedopustnosti v točkah od 40 do 64 izpodbijane sodbe zavrnilo, ker je ocenilo, da imata brat in sestra pokojnega uradnika procesno upravičenje za vložitev tožbe iz člena 270 PDEU.
Splošno sodišče je v utemeljitev te zavrnitve opozorilo, da je tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU in člena 91 Kadrovskih predpisov, dopustna le, če se nanaša na spor med Unijo in osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi. Da bi se štelo, da Kadrovski predpisi veljajo za tožečo stranko, je Splošno sodišče štelo, da morajo zanjo veljati ne iz katerega koli naslova, temveč iz naslova, ki bodisi odraža upoštevno zvezo med njo in aktom, ki ga izpodbija, bodisi odraža tako zvezo med njo in uradnikom, v čigar interese je bilo poseženo, s čimer naj bi tožeči stranki nastala lastna škoda. Po mnenju Splošnega sodišča pa to velja za brate in sestre uradnika, ker se nanje nanašajo členi 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov. Splošno sodišče v zvezi s tem poudarja, da je zakonodajalec Unije s konkretnimi določbami Kadrovskih predpisov želel upoštevati njihovo bližnje razmerje z uradnikom. Splošno sodišče je pojasnilo, da dejstvo, da v času umora pokojnega uradnika njegova brat in sestra nista bila konkretno v nobenem od položajev iz členov 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov, nikakor ne izključuje priznanja sorojenske vezi v Kadrovskih predpisih. Tako v skladu s točko 54 izpodbijane sodbe te določbe Kadrovskih predpisov niso upoštevne zato, ker bi ustrezale konkretnemu položaju strank v času dejanskega stanja, ampak zato, ker izražajo priznanje družinskih vezi med uradniki ter njihovimi brati in sestrami v Kadrovskih predpisih. Splošno sodišče meni, da je ta presoja potrjena s presojami Sodišča v točkah 41 in 42 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
).
Splošno sodišče je iz tega v točki 57 izpodbijane sodbe sklepalo, da je treba za brate in sestre uradnika šteti, da zanje „veljajo Kadrovski predpisi“ za določitev pravnega sredstva, ki ga morajo uporabiti, kadar nameravajo zahtevati povrnitev nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli zaradi smrti njihovega brata ali sestre – uradnika, za katero je po njihovem mnenju odgovorna institucija. Splošno sodišče je v bistvu še pojasnilo, da dejstvo, da bratje in sestre uradnika niso na padajočem seznamu iz člena 73 Kadrovskih predpisov in torej niso potencialni upravičenci do dajatev, ki se zagotavljajo iz naslova tega člena, se pa nanje nanašajo druge določbe Kadrovskih predpisov, ki odražajo upoštevno vez s pokojnim uradnikom, nikakor ne pomeni, da so prikrajšani za procesno možnost, da na podlagi člena 270 PDEU zahtevajo odškodnino za lastno škodo.
Splošno sodišče je v zvezi s presojo utemeljenosti odškodninskih zahtevkov brata in sestre pokojnega uradnika v točkah 134 in 135 izpodbijane sodbe med drugim zavrnilo očitke Komisije, ki so temeljili na točkah 33 in 34 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), z obrazložitvijo, da se ti točki nanašata na pristojnost Splošnega sodišča in ne na utemeljenost teh zahtevkov.
Splošno sodišče je poleg tega v točkah od 155 do 172 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev Komisije, da brat in sestra pokojnega uradnika nista zadostno dokazala obstoja vzročne zveze med kršitvijo obveznosti Komisije, da zaščiti pokojnega uradnika, in njuno škodo. V zvezi s tem se je oprlo na dokončno priznanje vzročne zveze med to kršitvijo in umorom pokojnega uradnika v sodbah z dne 12. maja 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), in z dne7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
, točka
), ter štelo, da okoliščina, da nepremoženjska škoda brata in sestre tega uradnika v primerjavi s škodo, ki jo je utrpel zadnjenavedeni, pomeni posredno škodo, ni vplivala na dejstvo, da bi morala biti ta nepremoženjska škoda v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna državam članicam, priznana za popravljivo.
Splošno sodišče je nazadnje na podlagi vseh razlogov, povzetih v izpodbijani sodbi, Komisiji naložilo solidarno plačilo zneska po 10.000 EUR bratu in sestri pokojnega uradnika iz naslova povrnitve nepremoženjske škode, ki sta jo utrpela, skupaj z zamudnimi obrestmi.
Predlogi strank
Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem ji je Splošno sodišče naložilo povrnitev nepremoženjske škode, ki sta jo Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano utrpela zaradi smrti njunega brata;
–
samo odloči o zadevi in tožbo na prvi stopnji zavrže kot nedopustno ter
–
Stefanu Missirju Mamachiju di Lusignanu in Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka na prvi stopnji.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano Sodišču predlagata, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov v zvezi s pritožbenim postopkom in postopkom na prvi stopnji.
Pritožba
Komisija v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga. V okviru prvega pritožbenega razloga meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je štelo, da imata brat in sestra pokojnega uradnika, da bi pridobila odškodnino za škodo, nastalo zaradi smrti tega uradnika, možnost vložiti tožbo na podlagi člena 270 PDEU. Komisija v okviru drugega pritožbenega razloga, navedenega podredno, trdi, da je Splošno sodišče kršilo svojo obveznost obrazložitve.
Prvi pritožbeni razlog
Prvi pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov.
Prvi del prvega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Komisija Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da brat in sestra pokojnega uradnika lahko vložita tožbo na podlagi člena 270 PDEU, ker sta osebi, za kateri veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) teh predpisov.
Na prvem mestu, Komisija trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 48 do 64 izpodbijane sodbe napačno navedlo in uporabilo načelno trditev, v skladu s katero je oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi, zaradi svoje družinske vezi z uradnikom družinski član uradnika. Člen 91(1) Kadrovskih predpisov naj se ne bi nanašal na vez, na podlagi katere se za osebo šteje, kot da zanjo veljajo Kadrovski predpisi, temveč na pravico osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi, da izpodbija akt, ki posega v njen položaj. Komisija meni, da Splošno sodišče iz členov 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov ne more sklepati, da Kadrovski predpisi veljajo za brata ali sestro uradnika v smislu člena 91(1) teh predpisov, ker naj bi obveznosti iz teh členov obstajale le glede uradnikov, ne pa članov njegove družine. Zakonodajalec Unije zadnjenavedenih naj ne bi opredelil kot upravičene do dajatve, predvidene v Kadrovskih predpisih. Zato naj bi imeli na podlagi navedenih členov procesno upravičenje samo uradniki.
Na drugem mestu, Komisija meni, da je merilo, ki ga je Splošno sodišče navedlo in uporabilo v točkah od 51 do 62 izpodbijane sodbe, v skladu s katerim za neko osebo Kadrovski predpisi veljajo iz naslova, ki odraža vez med njo in uradnikom, v čigar interese je bilo poseženo, s čimer naj bi tožeči stranki nastala lastna škoda, v nasprotju s členom 91(1) Kadrovskih predpisov, v katerem je navedena oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi in ki izpodbija akt, ki posega v njen položaj. Odločilno merilo za Splošno sodišče naj bi bilo merilo škodovanja uradnikovim interesom, in ne merilo škodovanja interesom osebe, ki izvršuje svojo pravico do dostopa do sodišča. Tako naj bi merilo, ki ga je uporabilo Splošno sodišče, vodilo do diskrecijske presoje upoštevnosti vezi med tožečo stranko in aktom, ki ga izpodbija, ter bi tako posplošilo dostop do sodišča iz člena 91(1) Kadrovskih predpisov. To merilo bi pogoju dopustnosti, ki se nanaša na obstoj akta, ki posega v položaj tožeče stranke, odvzelo vso vsebino, saj bi bilo mogoče v primeru kakršne koli določbe Kadrovskih predpisov, tudi če se ta ne uporablja za določeno osebo, to osebo vedno šteti za osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi, neodvisno od kakršne koli povezave med aktom, ki ga izpodbija, in obveznostmi, določenimi v Kadrovskih predpisih.
Na tretjem mestu, v nasprotju s tem, kar izhaja iz izpodbijane sodbe, naj točke od 30 do 35 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), ne bi potrjevale razlage pojma „oseba, za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) teh predpisov, ki jo je podalo Splošno sodišče. Tako naj bi Sodišče v točki 34 te sodbe ugotovilo, da Kadrovski predpisi za osebo veljajo, kadar ta spada na področje uporabe teh predpisov, ki je določeno s posebnimi določbami Kadrovskih predpisov, ki se nanašajo na osebe, ki niso uradniki, kot na potencialne naslovnike določene dajatve, tako kot člen 73 Kadrovskih predpisov, ki določa, da so družinski člani uradnika potencialni upravičenci do nekaterih dajatev v primeru smrti tega uradnika. Tako naj bi Sodišče štelo, da je člen 73 Kadrovskih predpisov upošteven za ugotovitev, ali so bratje in sestre uradnika osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi, ne zato, ker na splošno izraža vez med uradnikom in njegovo družino, temveč zato, ker se v primeru uradnikove smrti lahko uporablja za nekatere posebne družinske člane tega uradnika. Komisija meni, da je člen 73 Kadrovskih predpisov – ker brat in sestra pokojnega uradnika v utemeljitev tožbe navajata nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi smrti zadnjenavedenega – edina upoštevna določba za ugotovitev, ali sta osebi, za kateri veljajo Kadrovski predpisi. Na podlagi tega člena pa to naj ne bi bili.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano menita, da je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Sodišče je na podlagi člena 270 PDEU v mejah in pod pogoji, ki so določeni v kadrovskih predpisih ali v pogojih za zaposlitev drugih uslužbencev Unije, pristojno za vse spore med Unijo in njenimi uslužbenci. V skladu s členom 256(1) PDEU ter členoma 50a in 56 Statuta Sodišča Evropske unije to pristojnost na prvi stopnji izvaja Splošno sodišče, v pritožbenem postopku pa Sodišče.
Člen 270 PDEU na tak način ustvarja pravno sredstvo za spore na področju javnih uslužbencev, ki se razlikuje od splošnih pravnih sredstev, kot sta ničnostna tožba, urejena s členom 263 PDEU, in odškodninska tožba, ki jo urejata člen 268 PDEU ter člen 340, drugi in tretji odstavek, PDEU.
Za določitev pristojnosti sodišča Unije, ki odloča na podlagi člena 270 PDEU, je treba glede na to, da navedeni člen napotuje na Kadrovske predpise, poleg tega člena upoštevati določbe teh predpisov, zlasti njihova člena 90 in 91, ki izvajata člen 270 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, točka
in navedena sodna praksa). V teh določbah je navedena pristojnost opredeljena tako
ratione materiae
kot
ratione personae
.
V zvezi s pristojnostjo
ratione materiae
sodišč Unije na podlagi člena 270 PDEU je treba poudariti, da je namen Kadrovskih predpisov urediti pravna razmerja med institucijami Unije in njihovimi uradniki tako, da med drugim določajo vrsto vzajemnih pravic in obveznosti (sodba z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, točka
in navedena sodna praksa). S Kadrovskimi predpisi so na tak način urejeni pogoji za zaposlitev uradnikov institucij Unije. Zato člen 270 PDEU sodiščem Unije podeljuje stvarno pristojnost za odločanje o sporih, ki izvirajo iz delovnega razmerja, ki povezuje te osebe z institucijami Unije.
Ker je Sodišče na podlagi člena 270 PDEU, kot se izvaja s členom 91(1) Kadrovskih predpisov, pristojno za odločanje o „vseh sporih“ med Unijo in osebami, za katere veljajo Kadrovski predpisi, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da vsi spori med uradnikom in institucijo, ki ji pripada, tudi kadar gre za odškodninsko tožbo – če ta spor izvira iz delovnega razmerja, ki povezuje tega uradnika s to institucijo – spadajo na področje uporabe teh določb (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, OH (Imuniteta pred sodnimi postopki),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako pristojnost
ratione materiae
sodišč Unije na podlagi člena 270 PDEU temelji na izvoru zadevnega spora, kakor je določen v točki 41 te sodbe, in ne na pravni podlagi, ki bi lahko utemeljevala pravico do odškodnine (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano proti Komisiji,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, točka
).
Pristojnost
ratione personae
sodišč Unije na podlagi člena 270 PDEU pa se nanaša le na posamične spore. Člena 90 in 91 Kadrovskih predpisov namreč določata postopek, ki je zasnovan izključno za posamične spore (glej v tem smislu sodbo z dne 8. oktobra 1974, Union syndicale – Service public européen in drugi/Svet,
175/73
,
EU:C:1974:95
, točka
).
Poleg tega člen 91(1) Kadrovskih predpisov določa, da je Sodišče pristojno za vse spore med Unijo in „katero koli osebo, za katero veljajo […] [K]adrovski predpisi“, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov. V skladu z zadnjenavedeno določbo lahko „vsaka oseba, za katero veljajo […] [K]adrovski predpisi“, […] pri organu za imenovanja vloži pritožbo zoper akt, ki je imel zanjo negativne posledice.
Ti določbi, ki se splošno nanašata na vsako osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi, sami po sebi ne omogočata razlikovanja glede na to, ali tožbo vloži uradnik ali katera koli druga oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi (sodba z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, točka
). Tako v skladu z navedenima določbama pristojnost
ratione personae
sodišč Unije na podlagi člena 270 PDEU ni omejena le na tožbe, ki jih vložijo uradniki, ampak vključuje tiste, ki jih vloži katera koli druga oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi.
Za določitev oseb, ki niso uradniki, za katere se lahko šteje, da zanje „veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov, je treba opozoriti, kot izhaja iz točke 41 te sodbe, da je namen Kadrovskih predpisov urediti pravna razmerja med institucijami Unije in njihovimi uradniki.
Za dosego tega namena Kadrovski predpisi ne določajo le vrste vzajemnih pravic in obveznosti med temi institucijami in njihovimi uradniki, ampak nekaterim družinskim članom uradnikov podeljujejo tudi pravice in ugodnosti.
Tako člen 73 Kadrovskih predpisov preživelemu zakoncu, otrokom, drugim potomcem in/ali prednikom uradnika pod določenimi pogoji v primeru smrti tega uradnika podeljuje pravico do dajatev.
Poleg tega členi 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov zakoncu, predniku, potomcu, bratu ali sestri uradnika, ki imajo hudo bolezen ali invalidnost, omogočajo, da prejmejo pomoč tega uradnika, če ta za to pomoč uveljavlja svojo pravico do prošnje za dopust iz osebnih razlogov, družinski dopust ali delo s krajšim delovnim časom. S temi določbami, katerih namen je uradniku omogočiti, da svoje poklicno življenje uskladi z določenimi zahtevami njegovega zasebnega življenja, se tako – kadar se temu uradniku odobri čas, da skrbi za nekatere svoje družinske člane v težavah – zadnjenavedenim daje ugodnost.
Podelitev teh pravic in ugodnosti tem določenim družinskim članom uradnika pomeni priznanje tesnih družinskih vezi, ki te osebe povezujejo z uradnikom, in potencialnega vpliva teh družinskih vezi na razmere, v katerih mora uradnik opravljati svoje delo.
Posledica tega, da Kadrovski predpisi na ta način upoštevajo te družinske člane uradnika, je, da so osebe, „za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) teh predpisov, in to ne glede na to, ali ima tožeča stranka v obravnavanem primeru dejansko pravico ali ugodnost, ki je podeljena s Kadrovskimi predpisi, kot sta ti, ki sta navedeni v točkah 49 in 50 te sodbe. Določitev pristojnosti
ratione personae
sodišč Unije na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov namreč ni odvisna od vprašanja dejanske podelitve pravice ali ugodnosti osebi, za katero veljajo Kadrovski predpisi in ki pri teh sodiščih vloži tožbo. Če bi bilo drugače, bi bilo treba za odločanje o tej pristojnosti za obravnavo tožbe, vložene pri navedenih sodiščih, predhodno preučiti utemeljenost te tožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, točka
).
Presoje, da so družinski člani uradnika iz členov 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov, ne omaje dejstvo, da se mora v skladu z zadnjenavedeno določbo spor nanašati na zakonitost akta, ki posega v položaj osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Člen 90 Kadrovskih predpisov namreč določa obvezen postopek pred tožbo, tako da je mogoče tožbo na podlagi člena 270 PDEU vložiti šele po tem, ko je bila pritožba, ki jo je vložila tožeča stranka, zavrnjena po izrecni ali implicitni odločitvi organa za imenovanja o zavrnitvi njene zahteve. Ničnostna ali odškodninska tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, je zato dopustna samo v primeru izrecne ali implicitne odločitve o zavrnitvi upravne pritožbe, ki je akt, ki posega v položaj osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov. Nič pa ne nasprotuje temu, da bi bil družinski član uradnika, ki je naveden v členih 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov, naslovnik odločbe o zavrnitvi pritožbe v zvezi s prvotno odločbo, ki posega v njegov položaj v smislu členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov.
Poleg tega v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, presoja, v skladu s katero lahko pristojnost
ratione personae
sodišč Unije, ki odločajo na podlagi člena 270 PDEU, temelji na členih 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov, ki podeljujejo ugodnosti določenim družinskim članom uradnika, ne temelji na diskrecijski presoji vezi med tožečo stranko in aktom, ki ga izpodbija. Napačno je namreč šteti, da bi bilo mogoče tožečo stranko v primeru katere koli določbe Kadrovskih predpisov vedno šteti za osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi, neodvisno od kakršne koli povezave med aktom, ki ga izpodbija, in obveznostmi, določenimi v Kadrovskih predpisih. Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, je dopustna le, če, prvič, Kadrovski predpisi veljajo za tožečo stranko in če ta izpodbija odločbo o zavrnitvi njene upravne pritožbe v smislu členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov, in drugič, če spor izvira iz delovnega razmerja, ki povezuje uradnika ali uslužbenca z institucijo ali organom Unije.
Tako so družinski člani uradnika iz členov 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov osebe, za katere, čeprav niso uradniki, zaradi družinskih vezi, ki jih s tem uradnikom imajo, veljajo Kadrovski predpisi v smislu člena 91(1) teh predpisov, in ki torej lahko – če spor izvira iz delovnega razmerja iz prejšnje točke te sodbe – vložijo odškodninsko tožbo (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, točka
).
Zato Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točkah od 48 do 64 izpodbijane sodbe v bistvu ugotovilo, da so glede na vsebino členov 40, 42b in 55a Kadrovskih predpisov, ki nalaga, da se s temi predpisi priznajo vezi med uradnikom ter njegovimi brati in sestrami, zadnjenavedeni osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) teh predpisov.
Zaradi vseh zgoraj navedenih razlogov je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del prvega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Komisija v bistvu meni, da če bi Sodišče štelo, da so bratje in sestre pokojnega uradnika osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) Kadrovskih predpisov, bi moralo vseeno upoštevati dejstvo, da iz točk od 31 do 35 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), izhaja, da bi bile v primeru smrti uradnika samo osebe, ki so izrecno navedene v členu 73 Kadrovskih predpisov, osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi zaradi vložitve tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica te smrti.
Zato naj bi Splošno sodišče v točkah 134 in 135 izpodbijane sodbe s tem, da je bratu in sestri pokojnega uradnika za zahtevanje povračila njune nepremoženjske škode na podlagi določbe Kadrovskih predpisov, ki ni člen 73 teh predpisov, priznalo procesno upravičenje na podlagi člena 270 PDEU, in s tem, da je trdilo, da je sklicevanje v točkah 33 in 34 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), neprimerno in da ga je treba zavrniti, napačno uporabilo pravo.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano menita, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da je Sodišče v točkah od 33 do 35 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), priznalo pristojnost
ratione personae
Sodišča za uslužbence za odločanje o odškodninskem zahtevku, ki ga je oče pokojnega uradnika vložil v svojem imenu in v imenu otrok zadnjenavedenega. V zvezi s tem je poudarilo, da se člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov nanaša na te osebe v delu, v katerem so v tej določbi otroci uradnika in njegovi predniki izrecno navedeni kot osebe, ki so lahko v primeru njegove smrti upravičene do dajatev iz navedene določbe. Vendar je, kot izhaja iz točke 52 te sodbe, pojasnilo tudi, da vprašanja, ali so navedene osebe dejansko imele pravico do dajatev, zagotovljenih s Kadrovskimi predpisi, pri ugotavljanju pristojnosti
ratione personae
tega Splošnega sodišča ni mogoče upoštevati, saj bi bilo treba v nasprotnem primeru za odločitev o tej pristojnosti predhodno preučiti utemeljenost tožbe, vložene pri njem.
V nasprotju s tem, kar trdi Komisija, pa iz točk 33 in 34 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), ne izhaja, da so edine osebe, ki niso uradniki, ki lahko zaradi smrti uradnika vložijo odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU, tiste iz člena 73(2)(a) Kadrovskih predpisov. Opredelitev v zadnjenavedeni določbi zakonca, potomcev in prednikov uradnika kot oseb, ki so lahko v primeru smrti zadnjenavedenega upravičene do dajatve, je namreč le eden od primerov, v katerem določba Kadrovskih predpisov v smislu člena 91(1) teh predpisov velja za osebe, ki niso uradniki, in ki lahko torej vložijo odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU. Opredelitev iz navedenega člena 73(2)(a) Kadrovskih predpisov, v katerem je določeno, da se v primeru smrti uradnika določenim osebam izplača pavšal nekaterih denarnih prejemkov, torej ne omejuje kroga oseb, za katere veljajo Kadrovski predpisi, ki lahko na podlagi člena 270 PDEU zaradi škode, ki je posledica smrti uradnika, vložijo tožbo za izplačilo odškodnine, ki se razlikuje od navedenih dajatev.
Zato Splošno sodišče s tem, da je v okviru presoje utemeljenosti odškodninskih zahtevkov brata in sestre pokojnega uradnika, naslovljenih na Komisijo, v točkah 134 in 135 izpodbijane sodbe štelo, da se točki 33 in 34 sodbe z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), nanašata na določitev sodišča, pristojnega
ratione personae
, in da je zato sklicevanje na ti točki neprimerno in ga je treba zavrniti, ni napačno uporabilo prava.
Drugi del prvega pritožbenega razloga je zato treba zavrniti kot neutemeljen in je torej treba prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Komisija z drugim pritožbenim razlogom, navedenim podredno, meni, da Splošno sodišče ni izpolnilo svoje obveznosti obrazložitve.
Na eni strani naj Splošno sodišče v točkah od 154 do 168, 171, 172 in 181 izpodbijane sodbe ne bi obrazložilo obstoja vzročne zveze med ravnanjem Komisije in nepremoženjsko škodo, povzročeno bratu in sestri pokojnega uradnika. Razlogi, navedeni v točkah 155 in 161 izpodbijane sodbe, v skladu s katerimi naj Komisija ne bi izpodbijala obstoja te vzročne zveze, ta pa naj bi izhajala iz sodbe z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), naj ne bi bili upoštevni, ker naj bi bili napačni.
Na drugi strani naj bi bilo razlogovanje Splošnega sodišča protislovno, ker je v točkah 161 in 162 izpodbijane sodbe ocenilo, da je vezano na sodbo z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), s katero je ugotovljena odgovornost Komisije za smrt zadevnega uradnika, medtem ko je v točki 166 izpodbijane sodbe izključilo, da bi bila lahko ugotovitev te odgovornosti v obravnavani zadevi upoštevna. Zato naj Splošno sodišče v točkah 172 in 181 izpodbijane sodbe ne bi moglo ugotoviti, da je bila Komisija odgovorna za nepremoženjsko škodo, ki sta jo utrpela brat in sestra pokojnega uradnika.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano menita, da drugi pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče v skladu s členom 296, drugi odstavek, PDEU, in s členom 36 Statuta Sodišča Evropske unije, bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od utemeljenosti obrazložitve (glej v tem smislu sodbo z dne 30. novembra 2016, Komisija/Francija in Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, točka
).
Tako mu, prav tako v skladu z ustaljeno sodno prakso, ta obveznost nalaga, da jasno in nedvoumno navede razlogovanje, ki mu je sledilo, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da Sodišče lahko opravi sodni nadzor (glej v tem smislu sodbi z dne 26. julija 2017, Staatliche Porzellan‑Manufaktur Meissen/EUIPO,
C‑471/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:602
, točka
, in z dne 25. novembra 2020, Komisija/GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v točkah od 153 do 155 izpodbijane sodbe menilo, da je Sodišče za uslužbence v točkah od 182 do 190 sodbe z dne 12. maja 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), razsodilo, da obstaja vzročna zveza med krivdnimi opustitvami obveznosti Komisije, da zagotovi zaščito zadevnega uradnika, in njegovim umorom ter da je bila ta presoja dokončna, ker Komisija zoper to sodbo ni vložila pritožbe. Prav tako je opozorilo, da je v sodbi z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), navedlo, da Komisija navedene presoje Sodišča za uslužbence ni izpodbijala.
Poleg tega je Splošno sodišče v točkah od 156 do 161 izpodbijane sodbe med drugim navedlo, da je razprava o razmerju med teorijama enakosti pogojev in adekvatne vzročnosti, do katere je prišlo v okviru postopka, v katerem je bila izdana sodba z dne 12. maja 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), in v okviru postopka, v katerem je bila izdana sodba z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), potekala izključno zaradi ugotovitve, ali je Komisijo mogoče razglasiti za odgovorno za smrt zadevnega uradnika.
Splošno sodišče je v točkah od 162 do 166 izpodbijane sodbe v bistvu štelo, da je dokončno ugotovitev sodišča Unije o obstoju vzročne zveze med krivdnim ravnanjem Komisije in umorom zadevnega uradnika mogoče v celoti prenesti na obravnavani primer. Med drugim je menilo, da okoliščina, da tožeče stranke na prvi stopnji niso otroci ali starši pokojnega uradnika, ampak brat in sestra tega uradnika, ni pomembna, ker člen 73 Kadrovskih predpisov ni ovira za to, da bi bratje in sestre uradnika lahko dobili odškodnino, in ker iz splošnih načel, skupnih državam članicam, izhaja pravica bratov in sester, da glede na okoliščine primera zahtevajo odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi izgube svojega brata. Poleg tega je navedlo, da okoliščina, da nepremoženjska škoda bratov in sester uradnika v primerjavi s škodo, ki jo je utrpel uradnik sam, pomeni posredno škodo, ne izključuje tega, da je to nepremoženjsko škodo v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna državam članicam, mogoče priznati za popravljivo.
Nazadnje, Splošno sodišče je v točkah od 167 do 169 izpodbijane sodbe poudarilo, da sta tožeči stranki na prvi stopnji navedli posebne preudarke, da bi dokazali resničnost in intenzivnost nepremoženjske škode, ki sta jo utrpeli zaradi smrti njunega brata, pri čemer sta se sklicevali na edinstvene in posebej dramatične okoliščine te smrti, velike bojazni družine za prihodnost otrok tega uradnika ter nepravično bolečino in trpljenje, ki sta bila posledica izgube njunega brata. Splošno sodišče je priznalo, da so ti preudarki taki, da so bratu in sestri pokojnega uradnika dejansko lahko povzročili psihično trpljenje neobičajne intenzivnosti, vendar da razen tega nista predložila dokaza o obstoju čustvenih vezi med tem uradnikom in njegovima bratom in sestro, ki bi presegale običajne čustvene vezi med odraslimi brati in sestrami, ki imajo samostojno življenje.
Glede na ta dejstva je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče ustrezno obrazložilo, zakaj je štelo, da obstaja vzročna zveza med kršitvijo obveznosti Komisije, da zaščiti pokojnega uradnika, in nepremoženjsko škodo, ki sta jo brat in sestra tega uradnika utrpela zaradi njegovega umora. Točke od 153 do 169 izpodbijane sodbe namreč dovolj jasno in nedvoumno predstavljajo razlogovanje Splošnega sodišča ter zlasti Komisiji omogočajo, da se seznani z utemeljitvijo sprejete odločbe, Sodišču pa, da opravi sodni nadzor.
Te zadnje presoje ne omajajo trditve Komisije, v skladu s katerimi, prvič, je v okviru postopka, v katerem je bila izdana izpodbijana sodba, izpodbijala obstoj vzročne zveze med svojim ravnanjem in nepremoženjsko škodo brata in sestre pokojnega uradnika, drugič, ni mogla vložiti pritožbe zoper sodbo z dne 12. maja 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), ker s svojimi predlogi ni bila neuspešna, in zato iz tega, da ni vložila pritožbe, ni mogoče sklepati, da ne izpodbija presoje iz te sodbe, in tretjič, na podlagi preudarkov iz sodbe z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), Splošnega sodišča ni mogoče izvzeti iz obveznosti, da navede razloge, iz katerih je obstajala vzročna zveza med ravnanjem Komisije in nepremoženjsko škodo, ki sta jo navedla brat in sestra pokojnega uradnika.
Komisija namreč s temi trditvami izpodbija utemeljenost presoje Splošnega sodišča v zvezi z obstojem te vzročne zveze in ne dejstva, da Splošno sodišče ni jasno in nedvoumno navedlo razlogovanja, ki mu je sledilo v izpodbijani sodbi. Kot je bilo navedeno v točki 69 te sodbe, pa je obveznost obrazložitve bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve.
Poleg tega presoje, da je izpodbijana sodba ustrezno obrazložena, ni mogoče izpodbiti s trditvijo Komisije, ki se nanaša na protislovje med obrazložitvijo iz točk 161 in 162 izpodbijane sodbe in obrazložitvijo iz točke 166 te sodbe. Splošno sodišče je namreč lahko, ne da bi prišlo do protislovja, ugotovilo, prvič, da je bila sodba z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), upoštevna za ugotovitev vzročne zveze med krivdnim ravnanjem Komisije in umorom zadevnega uradnika, in drugič, da preudarka, da je nepremoženjska škoda bratov in sester uradnika, ki jo utrpijo zaradi njegove smrti, škoda, ki je v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna državam članicam, priznana za popravljivo, ni mogoče ovreči s sodbo z dne 7. decembra, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), ker Splošno sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, ni odločalo o vprašanju povrnitve nepremoženjske škode brata in sestre pokojnega uradnika.
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in da je treba zato pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča to odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena.
Člen 138 tega poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporablja v pritožbenem postopku, v odstavku 1 določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano sta predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške, ki sta jih priglasila Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Evropska komisija poleg svojih stroškov nosi stroške, ki sta jih priglasila Stefano Missir Mamachi di Lusignano in Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.