CELEX: 62017CJ0664
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Direktiivi 2001/23/EY
Soveltamisala
Yrityksen osan luovutus
Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen
Luovutuksen käsite
Taloudellisen yksikön käsite
Emoyhtiön liiketoiminnan osan luovuttaminen uudelle tytäryhtiölle
Identiteetti
Itsenäisyys
Taloudellisen toiminnan jatkaminen
Taloudellisen toiminnan jatkamisen pysyvyyttä koskeva kriteeri
Turvautuminen kolmansien osapuolten tuotannontekijöihin
Aikomus purkaa luovutettu yksikkö

Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY (
EYVL 2001, L 82, s. 16
) 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Ellinika Nafpigeia AE ja toisaalta Panagiotis Anagnostopoulos ja 89 muuta työntekijää (jäljempänä asianomaiset työntekijät) ja joka koskee näiden sopimuspuolten välillä alun perin tehtyjen työsopimusten täyttämistä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivillä 2001/23 on kodifioitu 11.4.2001 lähtien työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annettu neuvoston direktiivi 77/187/ETY (
EYVL 1977, L 61, s. 26
), sellaisena kuin se oli muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/50/EY (
EYVL 1998, L 201, s. 88
). Koska kaikki pääasiassa kyseessä olevaan luovutukseen liittyvät asiassa merkitykselliset tosiseikat ovat tapahtuneet 11.4.2001 jälkeen, pääasiassa on ajallisesti sovellettava direktiiviä 2001/23.
Direktiivin 2001/23 johdanto-osan kolmannessa ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
On tarpeen huolehtia työntekijöiden suojasta sen varmistamiseksi, että heidän oikeutensa turvataan, kun työnantaja vaihtuu.
– –
(8)
Oikeusvarmuuden ja avoimuuden vuoksi on ollut tarpeen, että luovutuksen oikeudellista käsitettä selkeytetään ottaen huomioon Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö. Selkeyttämisellä ei kuitenkaan ole muutettu direktiivin 77/187/ETY soveltamisalaa sellaisena kuin se on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan mukaan.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”a)
Tätä direktiiviä sovelletaan yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.
b)
Jollei a alakohdasta ja tämän artiklan jäljempänä olevista säännöksistä muuta johdu, tässä direktiivissä tarkoitettuna luovutuksena pidetään oman identiteettinsä säilyttävän taloudellisen yksikön luovuttamista, jolla tarkoitetaan pää- ja sivutoimisen taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.”
Mainitun direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’luovuttajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen seurauksena lakkaa olemasta työnantaja yrityksessä, liikkeessä taikka yritys- tai liiketoiminnan osassa;
b)
’luovutuksensaajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, josta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen seurauksena tulee yrityksessä, liikkeessä taikka yritys- tai liiketoiminnan osassa työnantaja.”
Direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Ne luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät tällaisen luovutuksen seurauksena luovutuksensaajalle.”
Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutus ei sellaisenaan ole peruste, jota luovuttaja tai luovutuksensaaja voi käyttää irtisanomiseen. Tämä säännös ei estä irtisanomisia työvoiman muutoksiin johtavista taloudellisista, teknisistä tai organisatorisista syistä.
– –
2.   Jos työsopimus tai työsuhde päätetään sen vuoksi, että luovutuksesta seuraa olennainen työehtojen muutos työntekijän vahingoksi, työnantajan katsotaan olevan vastuussa työsopimuksen tai työsuhteen päättämisestä.”
Mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jolleivät jäsenvaltiot toisin säädä, 3 ja 4 artiklaa ei sovelleta sellaisen yrityksen, liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutukseen, jossa on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi, ja sitä toteutetaan toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa (joka voi olla toimivaltaisen viranomaisen valtuuttama maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjä).”
Kreikan oikeus
Direktiivin 98/50/EY noudattamisen edellyttämistä toimenpiteistä työntekijöiden oikeuksien turvaamiseksi yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä annetun presidentin asetuksen 178/2002 (Métra schetiká me tin prostasía ton dikaiomáton ton ergazoménon se períptosi metavívasis epicheiríseon, enkatastáseon í tmimáton enkatastáseon í epicheiríseon, se symmórfosi pros tin Odigía 98/50/EK tou Symvoulíou) (FEK A’ 162/12.7.2002; jäljempänä presidentin asetus 178/2002) 2 §:n 1 momentin a ja c kohdan nojalla kyseisen asetuksen säännöksiä sovelletaan kaikissa sopimukseen tai lakiin perustuvissa yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksissa tai sulautumisissa, jotka johtavat työnantajan vaihtumiseen ja jotka voivat koskea julkisia tai yksityisiä laitoksia, jotka harjoittavat voittoa tavoittelevaa tai tavoittelematonta taloudellista toimintaa.
Kyseisen asetuksen 2 §:n 1 momentin b kohdassa määritellään ”luovutus” oman identiteettinsä säilyttävän taloudellisen yksikön luovuttamiseksi, missä yhteydessä taloudellisella yksiköllä tarkoitetaan pää- tai sivutoimisen taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.
Mainitun asetuksen 3 §:n 1 momentin a kohdassa määritellään ”luovuttaja” luonnolliseksi henkilöksi tai oikeushenkilöksi, joka edellä mainitun kaltaisen luovutuksen seurauksena lakkaa olemasta työnantaja yrityksessä, liikkeessä taikka yritys- tai liiketoiminnan osassa, ja b kohdassa ”luovutuksensaaja” luonnolliseksi henkilöksi tai oikeushenkilöksi, josta tällaisen luovutuksen seurauksena tulee yrityksessä, liikkeessä taikka yritys- tai liiketoiminnan osassa työnantaja.
Presidentin asetuksen 178/2002 4 §:n 1 momentin 1 kohdan nojalla kaikki luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät luovutuksensaajalle luovutuspäivästä lukien.
Kyseisen asetuksen 4 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetään, että luovuttaja on luovutuksen jälkeenkin yhteisvastuullisesti luovutuksensaajan kanssa täysimääräisesti vastuussa sopimuksesta johtuvista velvoitteista tai työsuhteesta, kunnes luovutuksensaaja ottaa tehtävänsä vastaan.
Mainitun asetuksen 4 §:n 2 momentista seuraa, että luovutuksensaaja pysyttää luovutuksen jälkeenkin työolosuhteet, joista on jo sovittu työehtosopimuksessa, välitystuomiossa, asetuksessa tai yksittäisessä työsopimuksessa.
Presidentin asetuksen 178/2002 5 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään, että yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutus ei ole sellaisenaan työntekijöiden irtisanomisperuste. Tämän asetuksen 5 §:n 1 momentin 2 kohdan säännösten mukaan irtisanominen sallitaan kuitenkin aina, jos se osoittautuu välttämättömäksi taloudellisista, teknisistä tai organisatorisista syistä, jotka edellyttävät henkilöstömuutoksia, sillä edellytyksellä, että irtisanomisia koskevia säännöksiä noudatetaan. Kyseisen asetuksen 5 §:n 2 momentissa säädetään kuitenkin, että jos työsopimus tai ‑suhde puretaan sen vuoksi, että luovutuksesta aiheutuu työolosuhteiden huomattava muutos työntekijöiden vahingoksi, on katsottava, että työsopimuksen tai ‑suhteen purkaminen on johtunut työnantajasta.
Presidentin asetuksen 178/2002 6 §:n 1 momentin nojalla saman asetuksen 4 ja 5 §:n mukaisia luovutuksen seurauksia ei sovelleta tapauksessa, jossa luovuttaja on konkurssimenettelyn tai minkä tahansa muun samankaltaisen menettelyn kohteena.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ellinika Nafpigeia oli ottanut asianomaiset työntekijät palvelukseensa noin 30 vuotta sitten tehdyillä toistaiseksi voimassa olevilla työsopimuksilla työskentelemään Skaramangasissa (Kreikka) sijaitsevissa kyseisen yhtiön laitoksissa.
Mainittu yhtiö oli vuodesta 1985 lähtien julkisen sektorin yritys, joka yksityistettiin vuonna 2002 ja jolle määrättiin henkilöstön vähentämistä koskeva kielto 30.9.2008 asti.
Ellinika Nafpigeia harjoitti yksityistämisensä ajankohtana neljän tyyppistä toimintaa eli sota-alusten ja kauppa-alusten rakentamista, alusten korjaamista, sukellusveneiden rakentamista ja korjaamista sekä rautatiekulkuneuvojen rakentamista ja korjaamista. Nämä toiminnot oli jaettu neljälle osastolle, jotka olivat pinta-alusosasto, korjausosasto, sukellusveneosasto ja liikkuvan kaluston osasto. Ellinika Nafpigeian rakenteelliseen organisaatioon kuului myös neljä ”tuotantoryhmää”, jotka olivat valssaamo, putkitehdas, puuntyöstöryhmä ja metallintyöstöryhmä. Näiden ”tuotantoryhmien” myötävaikutus oli välttämätön edellä mainituiksi osastoiksi organisoitujen toimintojen puitteissa tehtävien töiden suorittamiseksi.
Lyhyen ajan kuluttua sen yksityistämisestä Ellinika Nafpigeia perusti liikkuvan kaluston alalle Etaireia Trochaiou Ylikou Ellados ΑΕ ‑nimisen tytäryhtiön (jäljempänä ETYE) siirtääkseen sille sopimukset, jotka kuuluivat meneillään olevaan erityyppisten rautatiekulkuneuvojen rakennus- ja toimitusohjelmaan. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Ellinika Nafpigeia ja ETYE olivat tehneet useita sopimuksia siinä tarkoituksessa, että Ellinika Nafpigeian liikkuvan kaluston osasto voisi toimia 1.10.2006 alkaen ETYE-nimisenä itsenäisenä yhtiönä.
Näiden sopimusten kohteena oli muun muassa Ellinika Nafpigeian erään maa-alueen vuokraaminen elinkeinotoimintaa varten, irtaimen omaisuuden erien myynti ja luovutus Ellinika Nafpigeialta ETYE:lle, Ellinika Nafpigeian ETYE:lle suorittamat hallintopalvelut sekä kolmen ohjelmasopimuksen perusteella suoritettavien keskeneräisten töiden antaminen Ellinika Nafpigeialta ETYE:n suoritettaviksi.
Ellinika Nafpigeia ja ETYE tekivät vuoden 2007 aikana muita sopimuksia, joiden kohteena oli muun muassa ETYE:n henkilöstön lainaaminen Ellinika Nafpigeialle, ohjelmasopimuksen perusteella suoritettavien keskeneräisten töiden antaminen Ellinika Nafpigeialta ETYE:n suoritettaviksi sekä ETYE:n Ellinika Nafpigeialle suorittamat palvelut.
Ellinika Nafpigeia ja ETYE tekivät 28.9.2007 puitesopimuksen, jonka mukaan viimeksi mainittu yhtiö oli tarkoitus purkaa 30.9.2008. Lisäksi sovittiin, että Ellinika Nafpigeia vastaa purkamisen aiheuttamista kustannuksista, jotka muodostuvat ETYE:n 160 työntekijän irtisanomisesta aiheutuvista arvioiduista kustannuksista. Tämän purkamisen suunniteltua päivämäärää lykättiin kuitenkin kyseiseen puitesopimukseen 10.9.2008 tehdyllä muutoksella.
Kaikki ETYE:n osakkeet siirtyivät 1.10.2007 ΙΝΤΕΙ Industriebeteiligungsgesellschaft mbH:n (ΙΝΤΕΙ) ja Industriegesellschaft Waggonbau Ammendorf mbH:n (ΙGWA), joka oli saksalaisten rajavastuuyhtiöiden konserni, omistukseen.
Asianomaisille työntekijöille ilmoitettiin 8.10.2007 päivätyllä tiedonannolla ETYE:n siirtymisestä kyseisen konsernin omistukseen. ETYE:n kaikkia työntekijöitä koskeva palkkaa ja työehtoja koskeva työehtosopimus tehtiin 13.5.2008.
Polymeles Protodikeio Athinon (Ateenan alioikeuden monijäseninen kokoonpano, Kreikka) asetti ETYE:n konkurssiin vuonna 2010.
Asianomaiset työntekijät nostivat 1.6.2009 Monomeles Protodikeio Athinonissa (Ateenan alioikeuden yhden tuomarin kokoonpano, Kreikka) kanteen, jossa tuomioistuinta vaadittiin toteamaan, että he ovat edelleen toistaiseksi voimassa oleviin työsopimuksiin perustuvassa työsuhteessa Ellinika Nafpigeiaan, että Ellinika Nafpigeia oli velvollinen suorittamaan heille lakisääteisiä korvauksia erityisesti koko ajanjaksolta, jona heidän työsopimuksensa ovat voimassa, sekä, mikäli työsopimukset irtisanottaisiin, Ellinika Nafpigeia olisi velvollinen suorittamaan kullekin työntekijälle lakisääteiset irtisanomiskorvaukset.
Asiaa käsitelleen tuomioistuimen hyväksyttyä kyseisen kanteen Ellinika Nafpigeia valitti Efeteio Athinoniin (Ateenan ylioikeus, Kreikka). Tämä tuomioistuin pysytti ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion ja arvioi muun muassa, että ETYE ei ollut koskaan ollut itsenäinen organisatorinen yksikkö. Se totesi ensinnäkin, että ETYE ei ollut itsenäinen tuotantoyksikkö, koska Ellinika Nafpigeian neljän tuotantoryhmän panos oli välttämätön liikkuvan kaluston tuotantoa ja korjausta varten ja koska ETYE:n olisi mahdotonta rakentaa ja korjata rautatiekulkuneuvoja, jos Ellinika Nafpigeia lopettaisi toimintansa kokonaan. Toiseksi ETYE:llä itsellään ei ollut sen tarvitsemaa hallinnollista tukea, jonka toimitti Ellinika Nafpigeia, ja kolmanneksi se ei ollut taloudellisesti itsenäinen, koska sen taloushallinnosta huolehti Ellinika Nafpigeia. Efeteio Athinon katsoi tästä seuraavan, että kyseessä ei ollut yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutus ja että Ellinika Nafpigeia oli näin ollen edelleen asianomaisten työntekijöiden työnantaja.
Ellinika Nafpigeia teki tästä tuomiosta 29.8.2013 kassaatiovalituksen Areios Pagosiin (ylin tuomioistuin, Kreikka). Asiaa käsittelevässä ylimmän tuomioistuimen jaostossa ilmeni erimielisyyttä direktiivin 2001/23 1 artiklaan sisältyvän käsitteen ”taloudellinen yksikkö” ulottuvuudesta.
Jaoston kolmen jäsenen mukaan ETYE:llä ei näet ollut mahdollisuutta jatkaa toimintaa, joka oli annettu sen tehtäväksi, koska ennen kyseessä olevaa luovutusta sillä ei ollut ollut käytössään tarvittavaa aineellista ja teknistä infrastruktuuria ja koska liikkuvan kaluston osasto, joka nähtävästi oli luovutettu sille, ei voinut toimia ilman Ellinika Nafpigeian tuotantoryhmien tukea sekä sen hallinto- ja talouspalveluja. Tätä arviointia tukee ETYE:n toiminnan vähäisyys, joka oli johtanut sen konkurssiin. Edellä todetut seikat tukivat myös asianomaisten työntekijöiden näkemystä, jonka mukaan kyseisen luovutuksen tavoitteena oli Ellinika Nafpigeian rautatiekulkuneuvojen rakennus- ja korjaamistoiminnan lopettaminen ja siihen liittyvien työpaikkojen lakkauttaminen ilman että sen tarvitsisi vastata kielteisistä taloudellisista seurauksista.
Asiaa käsittelevän jaoston kaksi jäsentä katsoo sen sijaan, että luovutettu yksikkö oli sekä ennen kyseessä olevaa luovutusta että sen jälkeen riittävän itsenäinen harjoittaakseen taloudellista toimintaansa. Heidän mukaansa vähemmän merkityksellisen yksikön luovutuksen tapauksessa ”taloudellisen yksikön” käsitteen muodostavia osatekijöitä voitaisiin arvioida vähemmän ankarasti kuin siinä tapauksessa, että luovutetaan yritys kokonaisuudessaan tai sen päätoiminta. Se seikka, että luovuttaja oli tukenut luovutuksensaajana olevaa tytäryhtiötä ostetun liiketoiminnan harjoittamisessa, ei heidän mukaansa sulje pois sitä, että kyseessä on luovutus, koska luovutuksen käsitteen tulkinnassa on otettava huomioon yritystoiminnan harjoittamisen erilaiset mahdolliset muodot, joihin voi kuulua muun muassa turvautuminen kolmansien osapuolten toimittamiin tavaroihin ja palveluihin. Myöskään luovuttajan ja luovutuksensaajan aikomuksena oleva yrityksen purkaminen ei ole aihetodiste siitä, että kyseessä ei olisi luovutus vaan että se olisi seikka, josta tapauksen mukaan voitaisiin päätellä kansallisen oikeuden sääntöjen perusteella, että luovuttajana oleva työnantaja on yksipuolisesti muuttanut työsopimuksen ehtoja ja purkanut työsopimuksen.
Näin ollen Areios Pagos päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin [2001/23] 1 artiklan oikean merkityksen mukaan ja määritettäessä, onko kyse yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksesta, taloudellisena yksikkönä pidettävä täysin itsenäisesti toimivaa tuotantoyksikköä, joka kykenee toimimaan taloudellisen tavoitteensa saavuttamiseksi ilman, että se lainkaan hankkii (ostamalla, lainaamalla, vuokraamalla tms.) tuotannontekijöitä (raaka-aineita, työvoimaa, kalustoa, lopputuotteen osia, tukipalveluja, taloudellisia resursseja jne.) kolmansilta osapuolilta? Vai riittääkö taloudelliseksi yksiköksi luonnehtimiseksi se, että tuotantoyksikön toiminnan kohde on erillinen, että kyseisen toiminnan tosiasiallinen kohde on taloudellisesti toimiva yritys ja että on mahdollista organisoida tuotannontekijät (raaka-aineet, koneet ja muu kalusto, työvoima ja tukipalvelut) tehokkaasti kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi ilman, että asiaan vaikuttaa, hankkiiko uusi toiminnasta vastuussa oleva toimija tuotannontekijöitä myös ulkopuoliselta taholta tai epäonnistuuko toimija tavoitteen saavuttamisessa kyseisessä yksittäistapauksessa?
2)
Onko direktiivin [2001/23] 1 artiklan oikean merkityksen mukaan katsottava, ettei kyseessä ole luovutus, jos luovuttajan tai luovutuksensaajan taikka molempien tavoitteena ei ole vain se, että uusi toimija jatkaa toimintaa menestyksekkäästi, vaan myös toiminnan tuleva lakkaaminen kyseisen yrityksen purkautuessa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kahdella kysymyksellään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan tuotantoyksikön luovutukseen silloin, kun yhtäältä luovuttajan, luovutuksensaajan tai molempien yhteisenä tarkoituksena on se, että luovutuksensaaja jatkaa luovuttajan harjoittamaa taloudellista toimintaa, mutta myös se, että luovutuksensaaja myöhemmin lakkautetaan purkamalla, ja kun toisaalta kyseinen yksikkö ei ole täysin itsenäinen, koska se ei kykene saavuttamaan taloudellista tavoitettaan turvautumatta kolmansilta osapuolilta hankittaviin tuotannontekijöihin.
Aluksi on todettava, että direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a alakohdasta ilmenee, että direktiiviä sovelletaan yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.
Luovutuksen on täytettävä edellä mainittujen edellytysten lisäksi myös kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset eli se, että luovutuksen kohteena on oman identiteettinsä säilyttävä taloudellinen yksikkö, jolla tarkoitetaan pää- ja sivutoimisen taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.
Hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on ensiksi vastattava kysymykseen siitä, voidaanko direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 1 artiklan 1 kohdan b alakohtaa soveltaa tilanteessa, jossa luovuttajan, luovutuksensaajan tai molempien yhteisenä tarkoituksena ei ole vain se, että luovutuksensaaja jatkaa luovutetun yksikön toimintaa, vaan myös luovutuksensaajan purkaminen myöhemmin. Vain siinä tapauksessa, että vastaus on myöntävä, on nimittäin tarpeen vastata kysymykseen siitä, voiko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen luovutettu yksikkö kuulua direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan soveltamisalaan.
Vaikka ensinnäkin direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että luovutuksen tarkoituksena on oltava taloudellisen toiminnan harjoittaminen, säännöksen sanamuodosta ei kuitenkaan ilmene, että taloudellisen toiminnan harjoittamisen olisi jatkuttava rajattomasti, eikä myöskään, ettei luovuttajan, luovutuksensaajan tai molempien yhteisenä tarkoituksena saisi samalla olla se, että kyseisen toiminnan harjoittamisen jälkeen luovutuksensaaja myöhemmin lakkautetaan.
Näin ollen mistään direktiivin 2001/23 säännöksestä ei seuraa, että unionin lainsäätäjän tarkoitus olisi ollut asettaa mainitun direktiivin soveltamisen edellytykseksi se, että luovutuksensaajan olemassaolo jatkuu tiettyä määräaikaa kauemmin.
Tämän jälkeen on syytä korostaa, että tulkinta, joka johtaisi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen luovutuksen jättämiseen direktiivin 2001/23 soveltamisalan ulkopuolelle, olisi tällä direktiivillä tavoitellun ensisijaisen päämäärän vastainen.
Direktiivin 2001/23 tavoitteena on nimittäin varmistaa taloudellisessa yksikössä voimassa olevien työsuhteiden jatkuvuus omistajanvaihdoksesta riippumatta (tuomio 6.3.2014, Amatori ym.,
EU:C:2014:124
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Pääasiassa kyseessä oleva luovutus näyttää olevan toteutettu erityisesti siksi, että uusi toiminnanharjoittaja jatkaisi taloudellista toimintaa, joten direktiivillä 2001/23 taattu työsuhteiden jatkuvuus on turvattava tässä tapauksessa.
Tätä tulkintaa tukee vielä direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohta, joka on osa sitä asiayhteyttä, johon kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan b alakohta liittyy.
Direktiivin 2001/23 5 artiklan 1 kohdan nojalla kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklaa ei nimittäin lähtökohtaisesti sovelleta silloin, kun on aloitettu luovuttajaa koskeva konkurssimenettely tai muu samankaltainen maksukyvyttömyysmenettely luovuttajan varojen selvittämiseksi.
Tästä seuraa, että direktiivin 2001/23 3 ja 4 artiklassa säädetty työntekijöiden suoja voi lakata vain siinä tapauksessa, että tällaisen menettelyn kohteena luovutuksen ajankohtana on luovuttaja.
Pääasiassa on sen sijaan kiistatonta yhtäältä se, että luovuttaja ei ole tällaisen menettelyn kohteena, ja toisaalta se, että luovutetun liiketoiminnan on tarkoitettu lakkaavan vasta tulevaisuudessa, kun luovutuksensaaja puretaan.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa työntekijöitä, joita luovutus koskee, ei voida jättää heille direktiivin 2001/23 3 ja 4 artiklassa myönnetyn suojan ulkopuolelle.
Edellä todetusta seuraa, että direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 1 artiklan 1 kohdan b alakohtaa voidaan lähtökohtaisesti soveltaa tilanteessa, jossa luovuttajan, luovutuksensaajan tai molempien yhteisenä tarkoituksena ei ole vain se, että luovutuksensaaja jatkaa luovutetun yksikön toimintaa, vaan myös luovutuksensaajan purkaminen myöhemmin.
Kuten tämän tuomion 31 kohdasta ilmenee, ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella näyttää kuitenkin olevan epäilyjä siitä, onko siinä vireillä olevassa asiassa kyse luovutuksesta, jolla luovuttaja, luovutuksensaaja tai molemmat yhdessä kiertävät lainsäädäntöä peitelläkseen todellisen tarkoituksensa, joka on helpottaa luovutetun yksikön purkamista tarvitsematta vastata purkamisen taloudellisista seurauksista.
Tältä osin on muistutettava unionin oikeuden yleisestä periaatteesta, jonka mukaan unionin lainsäädännön soveltamista ei voida ulottaa niin laajalle, että sen avulla voitaisiin vilpillisesti tai väärinkäytöksin hyötyä unionin oikeudessa säädetyistä eduista (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2019, N Luxembourg 1 ym.,
C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16
,
EU:C:2019:134
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että unionin oikeuden säännöksiin perustuva etu on evättävä silloin, kun näihin säännöksiin ei vedota niiden tavoitteiden toteuttamiseksi vaan unionin oikeuden mukaisen edun saamiseksi silloin, kun tämän edun saamisen edellytykset täyttyvät vain muodollisesti (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2019, N Luxembourg 1 ym.,
C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16
,
EU:C:2019:134
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen on annettava ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllisiä ohjeita sen tarkistamiseksi, noudattavatko luovuttaja ja luovutuksensaaja tämän tuomion 50 kohdassa todettua periaatetta.
Tältä osin on niin, että vaikka direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään sen soveltamisen edellytykseksi luovutetun yksikön taloudellisen toiminnan jatkuminen luovutuksen jälkeen, pelkkä kyseisen toiminnan jatkuminen ei voi itsessään johtaa toteamukseen, jonka mukaan tämä edellytys täyttyy.
Oikeuskäytännössä on nimittäin katsottu, että luovutuksen kuuluminen direktiivin 2001/23 soveltamisalaan edellyttää, että luovutus mahdollistaa luovutuksensaajalle luovuttajan toiminnan tai sen jonkin osan jatkamisen pysyvästi (ks. vastaavasti tuomio 2.12.1999, Allen ym.,
C‑234/98
,
EU:C:1999:594
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä vahvistetulla pysyvyyttä koskevalla vaatimuksella on katsottava viitattavan järjestyneeseen kokonaisuuteen, joka muodostuu erilaisista tuotannontekijöistä, erityisesti aineellisesta ja aineettomasta omaisuudesta ja tarvittavasta henkilöstöstä, jotka mahdollistavat luovutetulle yksikölle taloudellisen toiminnan jatkamisen (ks. vastaavasti tuomio 19.9.1995, Rygaard,
C‑48/94
,
EU:C:1995:290
,
kohta).
Sellaista tuotannontekijöiden kokonaisuutta, joka heti luovutuksesta lähtien on omiaan aikaansaamaan tuotantopanosten ja tuotosten välisen epätasapainon, joka siten on vaarassa johtaa tuotannon tyrehtymiseen ja vähitellen mutta väistämättä myös luovutetun toiminnan lakkaamiseen, ei kuitenkaan voida pitää pysyvyyttä koskevan vaatimuksen mukaisena, mutta lisäksi se voi muun muassa osoittaa asianomaisten talouden toimijoiden vilpillisen tarkoituksen välttyä luovutetun yksikön tulevan purkamisen kielteisiltä taloudellisilta vaikutuksilta, joista luovuttajan olisi ollut normaalisti vastattava ja joista luovutuksensaaja ei kykene vastaamaan.
Näin voi olla myös silloin, jos luovutetun yksikön toiminta koski vain tiettyjen sopimusten tai ohjelmien loppuunsaattamista muodostamatta luovutuksensaajayrityksessä tämän tuomion 55 kohdassa mainittujen kaltaisten tekijöiden järjestynyttä kokonaisuutta (ks. vastaavasti tuomio 19.9.1995, Rygaard,
C‑48/94
,
EU:C:1995:290
,
–
kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava edellä mainittujen perusteiden mukaisesti, noudattavatko luovuttaja ja luovutuksensaaja pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa tämän tuomion 50 kohdassa mainittua unionin oikeuden yleistä periaatetta ja voivatko ne siten saada edut, joista direktiivissä 2001/23 säädetään yritysluovutustilanteessa.
Kuten tämän tuomion 37 kohdassa mainittiin, asiassa on toiseksi tutkittava, voidaanko direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen yksikön luovutukseen.
Jotta luovutus kuuluisi mainitun direktiivin soveltamisalaan, sen on koskettava luovuttajayrityksen osaa, joka muodostaa taloudellisen yksikön, jolla tarkoitetaan sellaista henkilöiden ja muiden tuotannontekijöiden muodostamaa organisoitua kokonaisuutta, jonka avulla voidaan harjoittaa omaan tavoitteeseensa tähtäävää taloudellista toimintaa ja joka on riittävän organisoitu ja itsenäinen (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2007, Jouini ym.,
C‑458/05
,
EU:C:2007:512
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä varten edellytetään myös, että kyseisen taloudellisen yksikön on säilytettävä oma identiteettinsä luovutuksen jälkeen (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2009, Klarenberg,
C‑466/07
,
EU:C:2009:85
,
kohta).
Koska taloudellisen yksikön identiteetti muodostuu useista toisistaan erottamattomista seikoista, kuten sen henkilökunnasta, johdosta, työn organisoinnista, sen toimintatavoista tai sen käytössä mahdollisesti olevista tuotantovälineistä (tuomio 20.7.2017, Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), tämä identiteetti edellyttää välttämättä muiden seikkojen ohella toiminnallista itsenäisyyttä.
Koska tällaisen yksikön toiminnallinen itsenäisyys kuuluu erottamattomasti sen identiteettiin, se on siten direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn vaatimuksen mukaisesti säilytettävä luovutuksen jälkeen.
Ei myöskään ole välttämätöntä, että kyseinen itsenäisyys olisi täydellinen. Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodosta nimittäin ilmenee nimenomaisesti, ettei direktiiviä sovelleta ainoastaan yrityksen luovutukseen vaan myös luovutettaessa yrityksen osa.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yrityksen tuotantoyksikköä, jonka toimintaa harjoitettiin ennen luovutusta kyseisen yrityksen puitteissa ja jonka itsenäisyys kyseisen yrityksen puitteissa oli tästä syystä rajoitettu, ei voida suoralta kädeltä jättää direktiivin 2001/23 soveltamisalan ulkopuolelle.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että luovutetulla tuotantoyksiköllä ei ehkä ollut tarvittavaa toimintakapasiteettia saavuttaakseen taloudellisen tavoitteensa turvautumatta kolmannen osapuolen toimittamiin tuotannontekijöihin.
Vaikka nimittäin saman yrityksen eri osilla on yrityksen koko laajuuden mukainen itsenäisyys, yrityksen osilta saattaa puuttua niiden omissa suhteissa ulkopuolisiin tahoihin tarvittava itsenäisyys.
Unionin tuomioistuin on katsonut samankaltaisessa asiayhteydessä muun muassa, että direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkinta, jolla suljettaisiin tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tilanne, jossa luovutetun toiminnan harjoittamiselle välttämätön aineellinen liikeomaisuus ei ole koskaan lakannut kuulumasta luovuttajalle, poistaisi direktiiviltä 2001/23 osittain sen tehokkaan vaikutuksen (ks. tuomio 7.8.2018, Colino Sigüenza,
C‑472/16
,
EU:C:2018:646
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tuotantoyksikkö, joka muodostuu Ellinika Nafpigeian liikkuvan kaluston osastosta, on tämän tuomion 21 kohdasta ilmenevin tavoin luovutettu ETYE:lle, joka on ensiksi mainitun yhtiön tytäryhtiö, kyseisellä yksiköllä ei kuitenkaan enää voida katsoa olevan emoyhtiön itsenäisyyttä. Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen yrityksestä irrotetun yksikön itsenäisyyden säilyttäminen edellyttää siten, että kyseisellä yksiköllä on luovutuksen jälkeen riittävät takeet, joilla varmistetaan sen mahdollisuus saada tuotannontekijöitä kyseessä olevalta kolmannelta taholta, jottei yksikkö ole riippuvainen tämän kolmannen tahon yksipuolisesti tekemistä taloudellisista valinnoista.
Tällaiset takeet voivat olla muodoltaan erityisesti luovutetun yksikön ja asianomaisen kolmannen tahon välisiä sopimuksia, joilla vahvistetaan täsmälliset ja sitovat ehdot, joilla turvataan kolmannen osapuolen toimittamien tuotannontekijöiden saanti.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on viime kädessä tarkistettava tämän tuomion 69 ja 70 kohdassa selostettujen perusteiden mukaisesti ja kaikki kyseessä olevalle liiketoimelle ominaiset olosuhteet huomioon ottaen, onko luovutetulla yksiköllä riittävät takeet, joilla sille turvataan kolmannen osapuolen toimittamien tuotannontekijöiden saanti.
Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava, että direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan tuotantoyksikön luovutukseen tilanteessa, jossa yhtäältä luovuttajan, luovutuksensaajan tai molempien yhteisenä tarkoituksena ei ole vain se, että luovutuksensaaja jatkaa luovuttajan harjoittamaa taloudellista toimintaa, vaan myös se, että luovutuksensaajan olemassaolo myöhemmin lakkaa purkamisen vuoksi, ja jossa toisaalta kyseinen yksikkö ei ole täysin itsenäinen, koska sillä ei ole kapasiteettia taloudellisen tarkoituksensa saavuttamiseen turvautumatta kolmansilta osapuolilta hankittaviin tuotannontekijöihin, sillä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistettavaksi kuuluvalla edellytyksellä, että yhtäältä noudatetaan unionin oikeuden yleistä periaatetta, jonka mukaan luovuttaja ja luovutuksensaaja eivät saa pyrkiä vilpillisesti tai väärinkäytöksin hyötymään eduista, joita ne voisivat saada direktiivin 2001/23 perusteella, ja että toisaalta kyseisellä tuotantoyksiköllä on luovutuksen jälkeen riittävät takeet, joilla varmistetaan sen mahdollisuus saada tuotannontekijöitä kolmannelta taholta, jottei se ole riippuvainen tämän kolmannen tahon yksipuolisesti tekemistä taloudellisista valinnoista.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annettua neuvoston direktiiviä 2001/23/EY ja erityisesti sen 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan tuotantoyksikön luovutukseen tilanteessa, jossa yhtäältä luovuttajan, luovutuksensaajan tai molempien yhteisenä tarkoituksena ei ole vain se, että luovutuksensaaja jatkaa luovuttajan harjoittamaa taloudellista toimintaa, vaan myös se, että luovutuksensaajan olemassaolo myöhemmin lakkaa purkamisen vuoksi, ja jossa toisaalta kyseinen yksikkö ei ole täysin itsenäinen, koska sillä ei ole kapasiteettia taloudellisen tarkoituksensa saavuttamiseen turvautumatta kolmansilta osapuolilta hankittaviin tuotannontekijöihin, sillä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistettavaksi kuuluvalla edellytyksellä, että yhtäältä noudatetaan unionin oikeuden yleistä periaatetta, jonka mukaan luovuttaja ja luovutuksensaaja eivät saa pyrkiä vilpillisesti tai väärinkäytöksin hyötymään eduista, joita ne voisivat saada direktiivin 2001/23 perusteella, ja että toisaalta kyseisellä tuotantoyksiköllä on luovutuksen jälkeen riittävät takeet, joilla varmistetaan sen mahdollisuus saada tuotannontekijöitä kolmannelta taholta, jottei se ole riippuvainen tämän kolmannen tahon yksipuolisesti tekemistä taloudellisista valinnoista.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.