CELEX: 62020CJ0162
Обжалване
Публична служба
Длъжностни лица
Правилник за длъжностните лица на Европейския съюз
Член 60, първа алинея
Неразрешено отсъствие
Обхват
Приспадане от годишния отпуск
Удържане от заплатата
Длъжностно лице, което не е изпълнило задълженията си по членове 21 и 55 от Правилника

С жалбата си WV иска да бъде отменено определението на Общия съд на Европейския съюз от 29 януари 2020 г., WV/ЕСВД (T‑471/18, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното определение“,
EU:T:2020:26
), с което този съд отхвърля искането ѝ на основание член 270 ДФЕС с предмет отмяна, от една страна, на решението на Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) от 27 ноември 2017 г. за удържане от заплатата ѝ на сума, съответстваща на възнаграждението за 72 календарни дни (наричано по-нататък „спорното решение“), а от друга страна, доколкото е необходимо, отмяна на решението на ЕСВД от 2 май 2018 г. да отхвърли подадената от жалбоподателката на 3 януари 2018 г. административна жалба (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на административната жалба“).
Правна уредба
Член 1д, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз, в редакцията му, приложима към спора, по който е подадена настоящата жалба (наричан по-нататък „Правилникът“), предвижда:
„На длъжностни лица на активна служба се осигуряват условия на труд, отговарящи на подходящи стандарти за здравословни и безопасни условия, които са най-малко равни на минималните изисквания, приложими съгласно мерките, приети в тези области по силата на Договорите“.
Член 12а, параграф 1 от Правилника предвижда, че длъжностните лица се въздържат от всякаква форма на психически или сексуален тормоз. В член 12а, параграфи 3 и 4 се съдържа определение съответно на психическия и сексуалния тормоз.
Според член 21 от Правилника:
„Всяко длъжностно лице, независимо от неговото ниво в йерархията, е длъжно да подпомага и съветва горестоящите; то носи отговорност за изпълнението на възложените му служебни задължения.
Длъжностно лице, на което е възложена отговорност за дадена служба, отговаря пред висшестоящите по отношение на предоставените му правомощия и за изпълнението на дадените от него инструкции. Отговорността на неговите подчинени по никакъв начин не го освобождава от неговата собствена отговорност“.
Член 55 от Правилника предвижда:
„1.   Активно заетите длъжностни лица са на разположение на институцията по всяко време.
2.   Обичайната работна седмица варира от 40 до 42 часа при определена от органа по назначаването продължителност на работния ден. В рамките на тези ограничения органът по назначаването може, след консултации с Комитета по персонала, да определи подходящо работно време за някои групи длъжностни лица, натоварени със специфични функции.
3.   Освен това от длъжностното лице може да бъде поискано, предвид нуждите на службата или правилата за безопасност, да остане дежур[но] на работното си място или в дома си извън нормалната продължителност на работното време. Институцията определя подробни правила за прилагането на настоящата алинея след консултации със своя комитет по персонала.
[…]“.
Член 60, първа алинея от Правилника гласи:
„Освен в случай на болест или злополука, длъжностното лице няма право да отсъства без предварително разрешение на прекия си ръководител. Без да се засягат дисциплинарните мерки, които биха могли да намерят приложение, надлежно установеното неразрешено отсъствие се приспада от годишния отпуск на съответното длъжностно лице. В случай че годишният отпуск вече е изчерпан, лицето губи правото си на заплата за съответния период от време“.
Член 86 от Правилника гласи следното:
„1.   Всяко неизпълнение от страна на длъжностно лице или бивше длъжностно лице на задълженията му, произтичащи от настоящия правилник, било то умишлено или по небрежност, ангажира дисциплинарната му отговорност.
2.   При наличието на данни, от които може да се предположи, че е налице неизпълнение по параграф 1, органът по назначаването или [Европейската служба за борба с измамите (OLAF)] могат да образуват административно разследване.
3.   Дисциплинарните правила, процедури и мерки, както и правилата и процедурите за административни разследвания, са изложени в приложение IХ“.
Член 9, параграф 1 от приложение IX към Правилника, озаглавено „Дисциплинарно производство“, предвижда:
„Органът по назначаването може да налага следните санкции:
а)
писмено предупреждение;
б)
забележка;
в)
спиране на повишаването на стъпка за срок от един до двайсет и три месеца;
г)
понижаване на стъпка;
д)
временно понижаване за срок от 15 дни до една година;
е)
понижаване в рамките на същата длъжностна група;
ж)
класиране в по-ниска функционална група, със или без понижаване на стъпката;
з)
освобождаване от длъжност и ако е приложимо, pro tempore намаление на пенсията или удържане за определен период от време на сума от обезщетението за инвалидност; последиците на тази санкция не се простират върху лицата на издръжка от длъжностното лице. […]“.
Обстоятелствата по спора
За целите на настоящата жалба обстоятелствата по спора, изложени в точки 1—48 от обжалваното определение, могат да бъдат обобщени по следния начин.
Жалбоподателката, WV, е длъжностно лице на Европейския съюз. Тя е назначена в ЕСВД от 1 януари 2011 г. и от тази дата е изпълнявала функциите си в няколко отдели на ЕСВД. По-специално от 1 февруари 2015 г. до 30 септември 2016 г. жалбоподателката изпълнява служебните си задължения в отдел „EURCA West3“ на ЕСВД.
От 1 октомври до 15 ноември 2016 г. жалбоподателката е прехвърлена в интерес на службата в отдел „Americas.2“, а впоследствие на 16 ноември 2016 г. — в отдел „PRISM“ на ЕСВД. Жалбоподателката посочва, че е сезирала многократно администрацията, за да се запознае с мотивите за изключването ѝ от отдела „EURCA West3“.
На 16 януари 2017 г. жалбоподателката била уведомена, че отсъствията ѝ се считат за „неразрешени“. Що се отнася до присъствието ѝ, тя също така е уведомена, че все още не е била видяна в офиса си.
На 10 февруари 2017 г. жалбоподателката отправя запитване до прекия си ръководител във връзка с отсъствията ѝ.
С електронно писмо от 3 април 2017 г. жалбоподателката изпраща медицинско свидетелство, за да оправдае отсъствията си на 30 и 31 март 2017 г., както и на 3 април 2017 г.
С електронно писмо от 10 април 2017 г. жалбоподателката уведомява своя пряк ръководител, че в информационната система за управление на персонала Sysper са въведени неправилно отсъствия, някои от които за бъдещи дати.
На 11 април 2017 г. жалбоподателката и прекият ѝ ръководител си разменят електронни писма относно отсъствията, за които се твърди, че са без основателна причина.
На 25 и 26 април 2017 г. жалбоподателката и началникът на отдела ѝ си разменят електронни писма относно това, че нейният пряк ръководител смята, че присъствието ѝ в офиса се приема от администрацията за отсъствие без основателна причина. Началникът на отдела по-специално посочва на жалбоподателката условията, които трябва да бъдат изпълнени, за да се приеме, че тя е „на работа“.
На 12 септември 2017 г. началникът на отдела на жалбоподателката ѝ изпраща записка, в която се посочва, че за периода от 1 януари до 14 юли 2017 г. жалбоподателката има 85 календарни дни отсъствия без основателна причина, които ще бъдат приспаднати от заплатата ѝ в съответствие с член 60 от Правилника.
С електронно писмо от 15 септември 2017 г. жалбоподателката отговаря на тази записка и иска по-специално да ѝ бъдат предадени извлеченията от контролния режим при влизане и излизане от сградата.
На 25 септември 2017 г. началникът на отдел „HR 3“ уведомява жалбоподателката, че поради съображения за защита на данните не може да разполага с тези извлечения.
Със спорното решение ЕСВД уведомява жалбоподателката, че изчислението на отсъствията ѝ без основателна причина е преразгледано, а именно, че 9 дни ще бъдат преобразувани в годишен отпуск и че равностойността на 72 дни ще бъде приспадната от заплатата ѝ.
На 7 декември 2017 г. жалбоподателката е уведомена за сумата, която ще бъде удържана от заплатата ѝ, считано от февруари 2018 г.
На 3 януари 2018 г. жалбоподателката подава административна жалба срещу спорното решение на основание член 90, параграф 2 от Правилника.
На 6 февруари 2018 г. служба „Управление и плащане по индивидуални права“ (PMO) на Европейската комисия приспада съответната сума от заплатата на жалбоподателката въз основа на това решение.
На 27 април 2018 г. жалбоподателката получава извлеченията от контролния режим при влизане и излизане от сградата за периода от 1 януари до 8 февруари 2017 г.
На 2 май 2018 г. ОН приема решението за отхвърляне на административната жалба.
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 2 август 2018 г., жалбоподателката иска, от една страна, да бъде отменено спорното решение, и доколкото е необходимо, решението за отхвърляне на административната жалба, и от друга страна, Общият съд да постанови, че сумите, които трябва да ѝ бъдат възстановени, ще бъдат увеличени с лихви за забава.
Освен това в приложение на член 89, параграф 3, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд жалбоподателката иска от последния да разпореди на ЕСВД да представи различни документи и доказателства.
В подкрепа на жалбата си до Общия съд жалбоподателката изтъква едно-единствено основание, с което се позовава на нарушение на член 1д, параграф 2, както и на членове 12, 12а, 21, 25, 26, 55 и 60 от Правилника, на членове 1 и 2 от приложение IX към Правилника, на задължението за полагане на дължимата грижа, на принципа на добра администрация, на Регламент (ЕО) № 45/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2000 година относно защитата на лицата по отношение на обработката на лични данни от институции и органи на Общността и за свободното движение на такива данни (
ОВ L 8, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 30, стр. 142), на членове 41, 47 и 52 от Хартата на основните права на Европейския съюз, на Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., на правото на защита и на член 296 ДФЕС.
С единственото си основание жалбоподателката изтъква и злоупотреби с право, злоупотреба с процесуални права, явно нарушение на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на равни процесуални възможности, както и нарушение на принципа, налагащ на администрацията да приеме решение само въз основа на законно допустими мотиви, на принципите на пропорционалност, на състезателност и на правна сигурност, както и на Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (
ОВ L 145, 2001 г., стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76).
С обжалваното определение Общият съд отхвърля жалбата като отчасти явно недопустима и отчасти явно лишена от всякакво правно основание.
Що се отнася до искането за отмяна на спорното решение и на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, Общият съд най-напред приема, че само доводите, изведени от нарушение на членове 21, 55 и 60 от Правилника, както и от задължението за мотивиране, са представени във форма, отговаряща на минималните изисквания, предвидени в член 76, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд, и отхвърля останалите доводи като явно недопустими.
По-нататък Общият съд отхвърля като явно лишени от всякакво правно основание доводите, изведени от нарушение на членове 21, 55 и 60 от Правилника, както и от задължението за мотивиране.
На първо място, що се отнася до твърдяното нарушение на членове 21, 55 и 60 от Правилника, в точка 79 от обжалваното определение Общият съд постановява по-специално че дори да се приеме за установено, че жалбоподателката действително е присъствала в помещенията на ЕСВД, както тя твърди, това не променя факта, че като е изразила ясно намерението си да не работи в отдел „PRISM“, тъй като желае да се съсредоточи единствено върху административните въпроси, свързани с прехвърлянето ѝ, жалбоподателката не е спазила изискуемите условия по членове 21 и 55 от Правилника. Ето защо според Общия съд ЕСВД не може да бъде упрекната за това, че според последната жалбоподателката се намира в хипотезата на отсъствия без основателна причина. От друга страна, Общият съд отбелязва, че тъй като отсъствията, приети от ЕСВД, не са били предварително разрешени от ръководителите на жалбоподателката, удържането от заплатата ѝ на сума, съответстваща на възнаграждението ѝ за 72 календарни дни, е само последица от неспазването на изискванията, предвидени в член 60 от Правилника.
На второ място, що се отнася до твърдяната липса на мотиви на решението за отхвърляне на административната жалба, след като припомня, от една страна, че е възможно да се приеме, че дадено решение е в достатъчна степен мотивирано, след като е прието в известен на съответното длъжностно лице контекст, който му позволява да разбере неговия обхват, и от друга страна, че познаването от заинтересованото лице на този контекст може да представлява мотивиране на разглежданото решение, в точка 85 от обжалваното определение Общият съд приема, че от контекста, в който е прието решението за отхвърляне на административната жалба, става ясно, че жалбоподателката е била много точно запозната с контекста, в който е прието спорното решение. В това отношение Общият съд уточнява, че самата жалбоподателка е приложила към административната си жалба множество писма и електронни писма, които е обменяла с ЕСВД, чийто предмет е удържането от заплатата на дните, считани за отсъствия без основателна причина.
На трето място, в резултат на отхвърлянето на исканията за отмяна на спорното решение, както и на решението за отхвърляне на административната жалба, при това със същите мотиви, в точка 87 от обжалваното определение Общият съд отхвърля исканията на жалбоподателката да постанови, че сумите, които трябва да ѝ бъдат възстановени, ще бъдат увеличени с лихви за забава.
Накрая, предвид отхвърлянето на тези искания за отмяна като отчасти явно недопустими и отчасти явно неоснователни, в точки 88 и 89 от обжалваното определение Общият съд постановява, че искането, формулирано от жалбоподателката на основание член 89, параграф 3, буква г) от Процедурния правилник, също трябва да се отхвърли. Според Общия съд от жалбата не следва, че документите, чието представяне е поискано, биха могли да оборят констатацията в точки 74—80 от обжалваното определение, че жалбоподателката не е подпомогнала прекия си ръководител, изпълнявайки задачи, които са ѝ били възложени, и не се е поставила във всеки един момент на разположение на ЕСВД в съответствие със задълженията, произтичащи от членове 21 и 55 от Правилника, нито пък, че тези документи са от естество да докажат, че решението за отхвърляне на административната жалба не е мотивирано в достатъчна степен. Във всеки случай жалбоподателката не идентифицирала достатъчно точно документите, чието представяне иска, нито предоставила на Общия съд минимални доказателства, обосноваващи полезността на тези документи за нуждите на производството в съответствие с член 88, параграф 2 от този правилник.
Искания на страните
С жалбата си WV иска от Съда:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да осъди ЕСВД да заплати всички съдебни разноски, включително направените в производството пред Общия съд, и
–
да върне делото на Общия съд, за да се произнесе по жалбата.
ЕСВД иска от Съда:
–
да обяви жалбата за недопустима или поне за неоснователна и
–
да осъди WV да заплати разходите и разноските по производството.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателката изтъква едно-единствено основание, а именно неспазване на принципа на свободното събиране на доказателствата и на понятието за съвкупност от съвпадащи косвени доказателства, а следователно и неспазване на правилата относно доказателствената тежест, отказ от правосъдие, дискриминация, изопачаване на фактите и явни грешки в преценката, които водят до неточни правни мотиви на обжалваното определение. Това основание е разделено на шест части.
ЕСВД смята, че посоченото основание трябва да се отхвърли като недопустимо, тъй като не отговаря на изискванията, произтичащи от член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и от член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда, или поне трябва да се отхвърли по същество.
По допустимостта на жалбата
Доводи на страните
ЕСВД смята, че жалбата е недопустима, тъй като единственото ѝ основание не е ясно. Така, най-напред, оплакването, свързано с явна грешка в преценката на доказателствата от Общия съд, било развито хаотично, без да се обяснява по какъв начин тази твърдяна грешка следва да доведе до отмяна на спорното решение. По-нататък, оплакването, свързано с твърдения отказ от правосъдие, всъщност се отнасяло до нарушение на правото на ефективни правни средства за защита. Жалбата обаче не посочвала ясно по какъв начин Общият съд нарушил това право, нито също изтъкнатия принцип на недопускане на дискриминация. Накрая, в изложението на единственото основание не се посочвало твърдяно нарушение на член 60 от Правилника.
Жалбоподателката поддържа, че жалбата е допустима.
Съображения на Съда
От член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, както и от член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва да посочва точно пороците на съдебното решение или определение, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя такова искане, тъй като в противен случай жалбата или съответното основание ще бъдат недопустими (вж. решения от 2 март 2021 г., Комисия/Италия и др.,
C‑425/19 P
,
EU:C:2021:154
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 20 май 2021 г., Dickmanns/EUIPO,
C‑63/20 P
, непубликувано,
EU:C:2021:406
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално не отговаря на тези изисквания и трябва да се обяви за недопустимо основание, чиито доводи не са достатъчно ясни и точни, за да позволят на Съда да упражни контрола си за законосъобразност, по-специално защото съществените обстоятелства, на които почива основанието, не следват достатъчно последователно и разбираемо от текста на тази жалба, който е формулиран неясно и двусмислено в това отношение. Съдът е постановил също, че трябва да се отхвърли като явно недопустима жалба, която няма съгласувана структура, ограничавайки се до общи твърдения, без да съдържа точни указания относно точките от обжалваното решение, които евентуално са опорочени от грешка при прилагане на правото (решение от 4 октомври 2018 г., Staelen/Омбудсман,
C‑45/18 P
, непубликувано,
EU:C:2018:814
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, макар представянето на някои от доводите в настоящата жалба несъмнено да е могло да бъде по-ясно, за да се улесни разбирането им, това не променя факта, че жалбата съдържа редица правни доводи, отнасящи се по-специално до ясно определени елементи от обжалваното определение. Следователно доводите на ЕСВД не могат да доведат до обявяване на посочената жалба за недопустима в нейната цялост, а трябва да бъдат преценени при разглеждането на всяка от шестте части на единственото основание.
При тези условия настоящата жалба следва да се обяви за допустима.
По встъпителната бележка на жалбоподателката
Доводи на страните
В частта от жалбата си до Съда, озаглавена „Факти и обстоятелства в хода на производството“, жалбоподателката отбелязва, че в изложението си на фактите и обстоятелствата, предхождащи спора, Общият съд пропуснал да посочи и да вземе предвид някои фактически обстоятелства, въз основа на които почива анализът на жалбоподателката.
ЕСВД изтъква, че жалбоподателката не посочва конкретните последици, които подобен пропуск имал спрямо жалбата ѝ до Общия съд.
Съображения на Съда
В това отношение е важно да се отбележи, че жалбоподателката само изброява фактически обстоятелства, за които твърди, че Общият съд не е взел предвид, и препраща общо към оплакването за неспазване на принципа на свободното събиране на доказателствата и на понятието за съвкупност от съвпадащи косвени доказателства, а следователно и за неспазването на правилата относно доказателствената тежест, без да посочи точно кои точки от обжалваното определение били опорочени от грешка при прилагане на правото поради този твърдян пропуск.
Следователно подобни твърдения не отговарят на изискванията, припомнени в точки 44 и 45 от настоящото решение, и поради това трябва да бъдат отхвърлени като недопустими.
По същество
Първата и втората част от единственото основание на жалбата на жалбоподателката се отнасят до мотивите на обжалваното определение, с които Общият съд отхвърля някои твърдения на жалбоподателката като явно недопустими. Третата, четвъртата и петата част от това основание се отнасят до мотивите на обжалваното определение, с които Общият съд е отхвърлил като явно лишени от всякакво правно основание доводите на жалбоподателката за нарушение на членове 21, 55 и 60 от Правилника, както и за задължението за мотивиране. Шестата част от посоченото основание се отнася до отхвърлянето от Общия съд на искането за приемане на процесуално-организационно действие на основание член 89, параграф 3, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд.
По първата и втората част от единственото основание
–
Доводи на страните
С първата част от единственото си основание, която се отнася до точки 63 и 64 от обжалваното определение, жалбоподателката упреква Общия съд в това, че неправилно е приел, че твърдяното нарушение на член 1д, параграф 2 и на член 12а от Правилника не е било предмет на каквото и да било развитие в жалбата. На първо място обаче жалбоподателката се позовала на член 1д от Правилника, тъй като в точка 54 от жалбата си до Общия съд посочила, от една страна, че по силата на задължението за постигане на определен резултат ОН бил длъжен да се увери, че длъжностното лице може да упражнява професията си в подходящ контекст, здравословен и лишен от нападки, непрестанни клевети и/или тормоз, а от друга страна, че здравословното състояние на жалбоподателката се е влошило на работното ѝ място поради клеветнически, злонамерени и съдържащи тормоз действия, за които е съобщено и са доказани. Второ, в тази жалба до Общия съд жалбоподателката посочила също, че е претърпяла психически тормоз и в точка 53 от нея се позовала на точния текст на член 12а, параграф 3 от Правилника.
С втората част от единственото си основание жалбоподателката упреква Общия съд за начина, по който е разгледал нейното оплакване за злоупотреба с процесуални права, както и за нарушение на задължението за полагане на дължимата грижа и на задължението за постигане на определен резултат, за да се гарантира, че дадено длъжностно лице може да упражнява професията си в подходящ контекст, здравословен и лишен от нападки, клевети или тормоз.
На първо място, Общият съд изложил неясни мотиви и поради това опорочил от правна страна отказа да разгледа това оплакване, тъй като, след като го изложил в точка 65 от обжалваното определение, Общият съд нито отхвърлил това оплакване като недопустимо, нито го разгледал по същество.
На второ място, жалбоподателката оспорва констатациите на Общия съд в точка 65 от обжалваното определение и твърди, че за да стигне до тези констатации, Общият съд не е взел предвид цялата преписка и не е разгледал напълно доказателствата. По този начин той нарушил принципа на свободното събиране на доказателствата и на понятието за съвкупност от съвпадащи косвени доказателства, и следователно нарушил правилата относно доказателствената тежест, което довело до отказ от правосъдие. По-специално жалбоподателката твърди, че това оплакване се подкрепя от приложения A.4, A.8, A.10, A.16, A.21, A.24, A.25, A.26 и A.30 към жалбата му до Общия съд.
Що се отнася до втората част от единственото основание, ЕСВД изтъква, че поради пълната липса в жалбата до Общия съд на позоваване на доказателствата, жалбоподателката не може да упреква Общия съд, че не е взел предвид доказателствата, които подкрепяли нейните твърдения, а именно приложения A.4, A.8, A.10 и A.16, посочени за първи път във фазата на обжалването. Диспозитивното начало, което урежда производството пред Общия съд, изисквало жалбоподателката да посочи точно доказателствата, до които се отнасят правните основания, без Общият съд да е длъжен служебно да издирва в преписката доказателствата, съответстващи на оплакванията на жалбоподателката.
Съображения на Съда
Що се отнася до първата част от единственото основание, с която жалбоподателката поддържа, че Общият съд е изопачил доводите ѝ, като неправилно е приел, че твърдяното нарушение на член 1д, параграф 2 и на член 12а от Правилника не е било предмет на каквото и да било развитие в жалбата, следва да се припомни, че в рамките на производството по обжалване контролът на Съда има за предмет по-специално да се провери дали Общият съд е отговорил достатъчно от правна страна на всички доводи, изложени от жалбоподателя (решение от 25 юни 2020 г., Комисия/CX,
C‑131/19 P
, непубликувано,
EU:C:2020:502
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, основанието за липса на отговор от страна на Общия съд на доводите, изложени в първоинстанционното производство, по същество е равнозначно на позоваване на нарушение на задължението за мотивиране, произтичащо от член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим за Общия съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут, и от член 119 от Процедурния правилник на Общия съд (решение от 25 юни 2020 г., Комисия/CX,
C‑131/19 P
, непубликувано,
EU:C:2020:502
, т.
и цитираната съдебна практика).
Въпреки това, както Съдът многократно е постановявал, задължението на Общия съд да мотивира своите решения не би могло да се тълкува като включващо задължението да отговаря в подробности на всеки изложен от жалбоподателя довод, особено ако той не е достатъчно ясен и точен (решение от 15 април 2010 г., Gualtieri/Комисия,
C‑485/08 P
,
EU:C:2010:188
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така Общият съд не може да бъде упрекнат, че при наличието на общи твърдения и указания като съдържащите се в точки 53 и 54 от жалбата в първоинстанционното производство е приел, че твърдяното нарушение на членове 1д и 12а от Правилника не е било предмет на каквото и да било правно развитие.
Следователно първата част от единственото основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
Що се отнася до втората част от единственото основание, следва първо да се констатира, че доводът на жалбоподателката, че Общият съд не бил мотивирал отказа си да разгледа това оплакване, тъй като нито го е обявил за недопустимо, нито го e разгледал по същество, се основава на неправилен прочит на обжалваното определение.
От текста на поименния вариант на обжалваното определение, приложен към жалбата на жалбоподателката, става ясно, че след като в точка 64 от него посочва, че „твърденията, указани в точка 63 [от това определение], не отговарят на минималните изисквания за яснота и съгласуваност на член 76, буква г) от Процедурния правилник“, Общият съд уточнява в точка 65 от посоченото определение, че такъв е „и случаят на оплакването за злоупотреба с процесуални права и за нарушение на задължението за полагане на дължимата грижа, както и на задължението за постигане на определен резултат, за да се гарантира, че дадено длъжностно лице може да упражнява професията си в подходящ контекст, здравословен и лишен от нападки, клевети или тормоз“. По-нататък в същата точка 65 Общият съд продължава, като посочва по-специално че „в подкрепа на това оплакване жалбоподателката посочва само най-общо и без доказателства, ако това не е общо препращане към „фактите, както са развити в настоящата жалба“, и към „неопровержими доказателства“, „насочен срещу [нея] контекст в тъмни краски и очевидно професионално изключване“, както и много други обстоятелства.
По-нататък, в точка 66 от приложения към жалбата на жалбоподателката поименен вариант на обжалваното определение Общият съд стига до извода, че твърденията, посочени в точки 62—65, трябва да се отхвърлят като явно недопустими.
Следователно твърдението, че Общият съд не е мотивирал отказа си да разгледа оплакването за злоупотреба с процесуални права, както и за нарушение на задължението за полагане на дължимата грижа и на задължението за постигане на определен резултат, за да се гарантира, че дадено длъжностно лице може да упражнява професията си в подходящ контекст, здравословен и лишен от нападки, клевети или тормоз, е неоснователно.
Второ, що се отнася до второто оплакване от втората част на единственото основание, посочено в точка 56 от настоящото решение, следва да се припомни, както следва от практиката на Съда, че „краткото изложение на основанията“, което трябва да съдържа всяка искова молба по смисъла на член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим към Общия съд по силата на член 53, първа алинея от този статут, и на член 76, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд, означава, че исковата молба или жалбата трябва да сочи изрично в какво се състои основанието на иска или жалбата (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, т.
и цитираната съдебна практика, и определение от 21 януари 2016 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия,
C‑103/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:51
, т.
).
Така, за да е допустим(а) искът или жалбата пред Общия съд, е необходимо съществените фактически и правни обстоятелства, на които се основава, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба. Въпреки че съдържанието на исковата молба или жалбата може да бъде обосновавано и допълвано по конкретни въпроси чрез препращане към определени пасажи от приложени към нея доказателства, общото препращане към други, макар и приложени към исковата молба или жалбата документи, не може да компенсира липсата на съществена част от правните доводи, които следва да бъдат посочени в самата искова молба или жалба съгласно разпоредбите, упоменати в предходната точка на настоящото решение (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, т.
, и определение от 21 януари 2016 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия,
C‑103/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:51
, т.
).
Чисто доказателствената и документална функция на приложенията означава, че когато те съдържат правни обстоятелства, на които почиват някои изложени в исковата молба или в жалбата основания, тези обстоятелства трябва да бъдат включени в самия текст на тази искова молба или жалба или поне да бъдат обозначени в достатъчна степен в нея (вж. решение от 2 октомври 2019 г., Crédit mutuel Arkéa/ЕЦБ,
C‑152/18 P и C‑153/18 P
,
EU:C:2019:810
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно Общият съд не е длъжен да изследва и установява в приложенията основанията и доводите, на които би могъл/могла да се основава искът или жалбата, тъй като приложенията имат чисто доказателствена и документална функция (вж. в този смисъл решение от 16 септември 2020 г., BP/FRA,
C‑669/19 P
, непубликувано,
EU:C:2020:713
, т.
).
Следователно второто оплакване от втората част на единственото основание следва да се отхвърли по същество.
Ето защо първата и втората част от това основание трябва да се отхвърлят по същество.
По петата част от единственото основание
–
Доводи на страните
С петата част от единственото основание, която следва да се разгледа най-напред, жалбоподателката упреква Общия съд, че е приложил неправилно член 60 от Правилника и не е взел предвид правното основание на спорното решение. Според жалбоподателката, като е приел, че това решение, основано на член 60 от Правилника, е валидно, Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото при анализа на този член 60 и освен това е изопачил фактите, като е приел, че отсъствията на жалбоподателката са неразрешени, въпреки че е присъствала физически.
На първо място, Общият съд анализирал твърдяното наличие на отсъствия без основателна причина от гледна точка не на член 60 от Правилника, който представлява правното основание на спорното решение, а на основание на членове 21 и 55 от Правилника.
Като потвърдил съдържащия се в спорното решение анализ на ОН, приравняващ присъствието на жалбоподателката в помещенията на институцията, което не отговаряло на очакванията на последната по отношение на наличност и усърдие, на отсъствие без основателна причина, Общият съд нарушил член 60 от Правилника, който се отнася до отсъствия без предварително разрешение, освен в случай на болест или злополука. Доколкото обаче жалбоподателката е присъствала в тези помещения, член 60 не бил приложим.
Ако ОН е смятал, че жалбоподателката не отговаря на тези очаквания, той е трябвало да образува дисциплинарни производства. Нарушение на членове 21 и 55 от Правилника обаче не може да се санкционира с удържане от заплатата или с приспадане от отпуските, тъй като такива мерки не са предвидени в член 9 от приложение IX към Правилника. Така удържане от заплатата не може да представлява прикрито или заместващо дисциплинарно наказание.
На второ място и във всеки случай, ЕСВД не представила длъжностна характеристика, нито посочила целите, които трябва да бъдат постигнати, и конкретните задачи, възложени на жалбоподателката, нито доказала нейния отказ да ги изпълни. В това отношение Общият съд допуснал явна грешка в преценката, като в точка 74 от обжалваното определение се позовава на отговора на жалбоподателката на доклада ѝ за оценка за 2016 г., въпреки че твърдените ѝ отсъствия без основателна причина, както са определени от Общия съд, се отнасят до 2017 г.
ЕСВД отбелязва, че петата част от единственото основание, доколкото се отнася до твърдяно нарушение на член 60 от Правилника, не се съдържа в изложението на единственото основание. Във всеки случай тази част не била основателна. В това отношение Общият съд правилно отбелязал, че длъжностното лице трябва във всеки един момент да бъде на разположение на институцията, че въпросният член 60 санкционира всяко неразрешено отсъствие и следователно изисква действително присъствие на работното място, което зависи от спазването от страна на длъжностното лице на две кумулативни условия, посочени в членове 21 и 55 от Правилника, а именно да подпомага ръководството си в изпълнението на възложените му задачи и за тази цел да бъде на разположение на институцията по всяко време. Следователно, противно на твърдяното от жалбоподателката, ОН се основавал на членове 21, 55 и 60 от Правилника, взети заедно, а не само на последния член.
–
Съображения на Съда
Що се отнася до твърдяната недопустимост на петата част от единственото основание, е важно да се отбележи, от една страна, че макар в изложението на това основание да се съдържа твърдение относно „явни грешки в преценката, които водят до неточни правни мотиви“ на обжалваното определение, доводите в петата част ясно показват, че с нея жалбоподателката упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приложил член 60 от Правилника.
От друга страна, посочената пета част посочва точно критикувани части на обжалваното определение, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя искането за отмяна на това определение в съответствие с изискванията, припомнени в точка 44 от настоящото решение.
Следователно петата част от единственото основание е допустима.
Що се отнася до първото оплакване от петата част на единственото основание, с което жалбоподателката упреква Общия съд, че е приложил неправилно член 60 от Правилника, следва да се отбележи, че в точки 70—80 от обжалваното определение Общият съд е проверил дали спорното решение и решението за отхвърляне на административната жалба съответстват на членове 21, 55 и 60 от Правилника.
След като в точки 71 и 72 от обжалваното определение е припомнил съдържанието на тези членове, както и съдържанието на точка Б от въведението на Решение C(2013) 9051 окончателен на Комисията от 16 декември 2013 година относно отпуските, приложимо за ЕСВД по силата на решение ЕСВД DEC(2014) 009 от 13 февруари 2014 г., в точка 73 от това определение Общият съд констатира, че жалбоподателката не е спазила изискванията, предвидени в тези разпоредби.
Така в точки 74 и 75 от посоченото определение Общият съд най-напред посочва, що се отнася до условията, предвидени в членове 21 и 55 от Правилника, че ОН правилно е приел, че от преписката, и по-специално от отговора на жалбоподателката на нейния доклад за оценка за 2016 г., става ясно, че от момента на прехвърлянето ѝ в отдел „PRISM“ и въпреки различните предупреждения и напомняния за заповедта на нейните ръководители, заинтересованото лице е изразило намерението си да не работи в този отдел.
По-нататък, в точка 76 от обжалваното определение Общият съд е отбелязал, че желанието да не подпомага ръководителите си и да не изпълнява възложените задачи се проявява и в електронно писмо на жалбоподателката от 11 април 2017 г., в което тя посочва, че е присъствала всеки ден в ЕСВД, за да се опита да разреши положението, в което е попаднала след незаконосъобразното ѝ изключване от отдел „EURCA West3“ и неправомерното ѝ прехвърляне в отдел „PRISM“. В електронното си писмо жалбоподателката посочва също, че не е била непременно седнала в офиса си през целия ден.
Накрая, в точка 77 от обжалваното определение Общият съд добавя, че дори жалбоподателката да смята, че прехвърлянето ѝ не е уместно, тя може да поиска друго назначаване, но че това не я освобождава от задължението до назначаването ѝ да работи в отдел „PRISM“, за да изпълнява функции, свързани с длъжността ѝ, и във всеки момент да бъде на разположение на ЕСВД. В точка 78 от това определение Общият съд уточнява, че ако жалбоподателката е смятала, че прехвърлянето ѝ е опорочено от какъвто и да било порок, тя е можела да се позове на предоставените ѝ способи за защита, но че основните ѝ задължения за лоялност и сътрудничество все пак не ѝ позволяват да откаже да изпълни задълженията си, произтичащи от това прехвърляне.
В точка 79 от обжалваното определение Общият съд стига до извода, че дори да се приеме за установено, че жалбоподателката действително е присъствала в помещенията на ЕСВД, както тя твърди, това не променя факта, че като е изразила ясно намерението си да не работи в отдел „PRISM“ с мотива, че иска да се съсредоточи единствено върху административните въпроси, свързани с прехвърлянето ѝ, жалбоподателката явно не е спазила условията, изисквани от членове 21 и 55 от Правилника. По-нататък Общият съд добавя, че ЕСВД не може да бъде упрекната в това, че според нея жалбоподателката се намира в хипотезата на отсъствия без основателна причина и че тъй като приетите от ЕСВД отсъствия не са били предварително разрешени от нейните ръководители, удържането от заплатата на сума, съответстваща на възнаграждението за 72 календарни дни, е само последицата от неспазването на изискванията, предвидени в член 60 от Правилника.
Накрая, в точка 80 от обжалваното определение Общият съд посочва, че изводът, до който стига в точка 79, не може да бъде поставен под въпрос от твърдението на жалбоподателката, че е представила многобройни доказателства, удостоверяващи присъствието ѝ в офиса и в отдел „PRISM“. В това отношение Общият съд по същество приема, че въпреки датата на изпращането им тези доказателства не позволяват да се удостовери нито че жалбоподателката е подпомагала ръководителите си, изпълнявайки възложените ѝ задачи, нито че във всеки един момент е била на разположение на ЕСВД в съответствие със задълженията, произтичащи от членове 21 и 55 от Правилника.
От изложените по-горе съображения следва, че по същество Общият съд е приел, че — след като ясно е изразила намерението си да не работи в отдела, в който е била преместена, жалбоподателката не е спазила условията, изисквани от членове 21 и 55 от Правилника — ЕСВД не може да бъде упрекната за това, че според нея жалбоподателката се намира в хипотезата на отсъствия без основателна причина и че следователно в съответствие с член 60 от Правилника ЕСВД валидно е могла да удържи от заплатата ѝ сума, съответстваща на възнаграждението за 72 календарни дни, при това, дори да се приеме за установено, че жалбоподателката действително е присъствала в помещенията на ЕСВД.
В началото следва да се отбележи, че макар в обжалваното определение Общият съд да се позовава на „отсъствия без основателна причина“ на жалбоподателката, от точка 70 от това определение следва, че Общият съд е разгледал дали спорното решение и решението за отхвърляне на административната жалба съответстват по-специално на член 60 от Правилника, който се отнася до случаите на „неразрешено отсъствие“.
При това положение следва да се определи дали фактът, ако се приеме за доказан, че дадено длъжностно лице не спазва задълженията, които членове 21 и 55 от Правилника му налагат, а именно да подпомага и съветва ръководителите си, да отговаря за изпълнението на възложените му задачи и във всеки един момент да бъде на разположение на институцията, може да се квалифицира като „неразрешено отсъствие“ по смисъла на член 60, първа алинея от Правилника и следователно да позволи прилагането спрямо това длъжностно лице на мерките, предвидени в тази разпоредба.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само текстът ѝ, но и нейният контекст и целите, преследвани от правната уредба, от която тя е част (вж. по-специално решение от 28 януари 2020 г., Комисия/Италия (Директива за борба със забавянето на плащане),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, т.
и цитираната съдебна практика).
На първо място, следва да се отбележи, че член 60 от Правилника, който се намира в глава 2 от дял IV, озаглавена „Отпуск“, предвижда в първа алинея, че „[о]свен в случай на болест или злополука, длъжностното лице няма право да отсъства без да има предварително разрешение на прекия си ръководител“, и че „[б]ез да се засягат дисциплинарните мерки, които биха могли да намерят приложение, надлежно установеното неразрешено отсъствие се приспада от годишния отпуск на съответното длъжностно лице“, както и че „[в] случай че годишният отпуск вече е изчерпан, лицето губи правото си на заплата за съответния период от време“.
Макар тази разпоредба да не определя понятието „неразрешено отсъствие“, от нея следва, че отсъствието на дадено длъжностно лице е неразрешено, когато длъжностното лице не е спазило забраната за отсъствие, без да е получило предварително разрешение от прекия си ръководител, освен в случай на болест или злополука.
За целите на прилагането на член 60, първа алинея от Правилника от определящо значение са надлежно установено отсъствие на съответното длъжностно лице и липсата на предварително разрешение от прекия му ръководител за тази цел. Всъщност от тази разпоредба следва, че основната причина за загубата на правото на заплата се дължи определено на факта, че длъжностното лице отсъства от служба, без да има разрешение за това по силата на Правилника или от органа по назначаването (определение от 30 ноември 1972 г., Perinciolo/Съвет,
75/72 R
,
EU:C:1972:110
, т.
).
Както посочва генералният адвокат в точка 44 от заключението си, в говоримия език понятието „отсъствие“ служи за обозначаване на положение, когато някой или нещо не се намира на мястото, където се очаква да бъде, което предполага физическо отсъствие.
Нищо в текста на член 60, първа алинея от Правилника не предполага, че за прилагането на тази разпоредба посоченото понятие трябва да се разбира в смисъл, който е различен от общия му такъв. По-специално от текста не следва по никакъв начин, че „неразрешеното отсъствие“ на дадено длъжностно лице по смисъла на тази разпоредба може да бъде изведено от неизпълнението на дължимите му служебни задължения по силата на членове 21 и 55 от Правилника, независимо от физическото му присъствие или отсъствие от работното му място.
Всъщност, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 46 от заключението си, в член 60, първа алинея от Правилника изобщо не се споменава за каквото и да било неизпълнение от страна на длъжностното лице на посочените служебни задължения.
На второ място, следва да се припомни, че глава 2 от дял IV от Правилника, озаглавена „Отпуск“, част от която е член 60 от Правилника, предвижда разпоредби относно различните отпуски, на които длъжностното лице има право, а именно годишния и специалния отпуск, уредени в членове 57 и 59а от Правилника, отпуска за бременност и раждане, уреден в член 58 от Правилника, и отпуска по болест, уреден в член 59 от Правилника. Както отбелязва генералният адвокат в точка 54 от заключението си, всички тези членове се отнасят до случаи, в които длъжностното лице е в период, през който не упражнява служебна дейност и следователно физически не присъства на работното си място.
Макар членове 57—59а от Правилника да се отнасят до случаите, в които отсъствието на длъжностното лице е оправдано поради един от видовете отпуски, уредени в тези членове, член 60, първа алинея от Правилника се отнася до случаите, в които длъжностното лице отсъства, без да попада в някоя от хипотезите по членове 57—59а и без да е получило разрешение от своя пряк ръководител.
Включването на член 60, първа алинея от Правилника в глава 2 от дял IV потвърждава, че приложимостта на тази разпоредба предполага физическо отсъствие на съответното длъжностно лице от работното му място.
На трето място, по отношение на длъжностно лице, което се намира в хипотезата на „надлежно установено неразрешено отсъствие“ по смисъла на член 60, първа алинея от Правилника, без да се засяга евентуалното прилагане на дисциплинарните разпоредби, това неразрешено отсъствие може да се приспадне от неговия годишен отпуск или, в случай че той е изчерпан, лицето губи правото си на заплата си за периода, съответстващ на въпросното неразрешено отсъствие.
В това отношение Съдът всъщност е постановил, че длъжностно лице, чието неразрешено отсъствие е надлежно установено и чието право на отпуск е изчерпано, губи правото си на заплата (решение от 6 юли 1983 г., Geist/Комисия,
285/81
,
EU:C:1983:192
, т.
).
Загубата на правото на заплата, предвидена в член 60, първа алинея от Правилника, не представлява нито дисциплинарно наказание, нито равностойна мярка (решение от 6 юли 1983 г., Geist/Комисия,
285/81
,
EU:C:1983:192
, т.
).
От това следва, от една страна, че приспадането на неразрешеното отсъствие от годишния отпуск или, в случай че той е изчерпан, загубата на правото на заплата за съответния период на това отсъствие, предвидени в член 60, първа алинея от Правилника, са мерки, които поради своето естество и последици нямат за цел да порицаят или да накажат дадено длъжностно лице поради лошото поведение, което то е демонстрирало, или поради липсата на компетентност или поради това че не е било на разположение в период, през който работи, а да компенсират физическо отсъствие на това длъжностно лице. Тъй като отсъствието се изчислява в брой дни или в брой половин дни, тези мерки се материализират чрез изваждане на определен брой дни или половин дни от остатъка от годишния отпуск или евентуално от заплатата на съответното длъжностно лице.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 63 от заключението си, за разлика от случаите, в които длъжностно лице отсъства от работното си място, евентуалното неизпълнение на служебните му задължения не може да се квалифицира количествено.
От друга страна, посочените в точка 105 от настоящото решение мерки нямат за цел да заместят дисциплинарно наказание за такова неизпълнение на задължения.
Следователно целта на мерките, предвидени в член 60, първа алинея от Правилника, потвърждава тълкуването, че тази разпоредба се отнася до случаи, в които длъжностно лице физически отсъства от работното си място.
При това положение, както отбелязва генералният адвокат в точка 64 от заключението си, да се приеме, че длъжностно лице, което присъства на работното си място, изпълнява зле служебните си задължения и дори проявява неподчинение, се намира в хипотезата на „неразрешено отсъствие“ по смисъла на член 60, първа алинея от Правилника и следователно може да се прави приспадане от дните отпуск или удръжки от заплатата му, представлява злоупотреба с дисциплинарното производство. Неправилната квалификация „неразрешено отсъствие“ води до налагане на това длъжностно лице на парична санкция, която не е предвидена в Правилника, при това без длъжностното лице да е имало възможност да се ползва от гаранциите на редовно проведено дисциплинарно производство.
От това следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, когато в обжалваното определение е приел, че дори да се приеме за установено, че жалбоподателката действително е присъствала в помещенията на ЕСВД, тя не е спазила условията, изисквани от членове 21 и 55 от Правилника, с мотива че е изразила намерението си да не работи в отдела, че поради това ЕСВД не може да бъде упрекната за това, че според последната жалбоподателката се намира в хипотезата на отсъствия без основателна причина, и че тъй като приетите от ЕСВД отсъствия не са били предварително разрешени от ръководителите на жалбоподателката, ЕСВД може в съответствие с член 60 от Правилника да удържи от заплатата ѝ сума, съответстваща на възнаграждението за 72 календарни дни.
От изложените по-горе съображения следва, че първото оплакване от петата част на единственото основание е основателно.
Поради това обжалваното определение следва да бъде отменено, без да е необходимо да се разглежда второто оплакване от петата част на единственото основание, нито другите части на това основание.
По жалбата пред Общия съд
В съответствие с член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда на Европейския съюз, в случай че отмени решението на Общия съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
Такъв е случаят в настоящото дело.
По искането за отмяна на спорното решение и на решението за отхвърляне на административната жалба
Важно е да се отбележи, че посочената в точка 110 от настоящото решение грешка при прилагане на правото опорочава както спорното решение, така и решението за отхвърляне на административната жалба.
От решението за отхвърляне на административната жалба става ясно, че ЕСВД е приела, че дадено длъжностно лице присъства в тази служба, когато отговаря на двете кумулативни условия, произтичащи от членове 21 и 55 от Правилника, а именно да подпомага ръководителите си, като изпълнява възложените му задачи и във всеки един момент да бъде на разположение на институцията. В това отношение ЕСВД, от една страна, приема, че дадено длъжностно лице, което е заявило намерението си да не подпомага ръководителите си и да не изпълнява възложените му задачи, не отговаря на условията за действително присъствие в службата и се намира в хипотезата на отсъствие без основателна причина. От друга страна, ЕСВД отхвърля доказателствата, на които се позовава жалбоподателката, за да установи „действително присъствие“ по смисъла на условията, изисквани от членове 21 и 55 от Правилника.
От твърдяно неизпълнение на задълженията по членове 21 и 55 от Правилника ЕСВД заключава, че жалбоподателката се намира в хипотезата на „неразрешено отсъствие“ по смисъла на член 60 от Правилника. Както обаче бе припомнено в точка 95 от настоящото решение, за целите на прилагането на посочения член 60, първа алинея надлежно установеното отсъствие на съответното длъжностно лице и липсата на предварително разрешение от прекия му ръководител за тази цел са определящи, освен в случай на болест или злополука, като това отсъствие трябва да се разбира като физическо отсъствие от работното му място.
Следователно спорното решение и решението за отхвърляне на административната жалба трябва да бъдат отменени.
По искането за възстановяване
С жалбата си до Общия съд жалбоподателката иска също сумите, които трябва да ѝ бъдат възстановени, да бъдат увеличени с лихви за забава в размер на 5 % годишно или на друг лихвен процент, изчислен към деня на действителното възстановяване и в зависимост от датата на различните извършени удръжки.
В това отношение следва да се припомни, че по силата на член 91, параграф 1, второ изречение от Правилника по отношение на спорове от финансов характер Общият съд разполага с неограничена компетентност (решение от 21 февруари 2008 г., Комисия/Girardot,
C‑348/06 P
,
EU:C:2008:107
, т.
).
Предоставената с член 91, параграф 1 от Правилника неограничена компетентност на съда на Съюза му възлага задачата да решава изцяло отнесените пред него спорове, с други думи, да се произнася по всички права и задължения на служителя, освен ако не прехвърли на въпросната институция изпълнението на част от съдебното решение при определени от него точни условия и под негов контрол (решение от 18 декември 2007 г., Weißenfels/Парламент,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
, т.
).
Съдът на Съюза е длъжен, ако случаят го изисква, да осъди дадена институция да заплати сумата, на която жалбоподателят има право по силата на Правилника за длъжностните лица или друг правен акт (решения от 18 декември 2007 г., Weißenfels/Парламент,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
, т.
и от 10 септември 2015 г., Преразглеждане Missir Mamachi di Lusignano/Комисия,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, т.
).
„Спорове от финансов характер“ по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника представляват не само исковете за отговорност, предявени от служители срещу институция, но и всички, които целят институция да изплати на служител сума, която той счита, че му се дължи по силата на Правилника или на друг акт, с който се уреждат техните служебни правоотношения (решение от 18 декември 2007 г., Weißenfels/Парламент,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
, т.
).
В случая искането на жалбоподателката ЕСВД да ѝ възстанови приспаднатите от заплатата ѝ суми и върху тези суми да бъдат начислени лихви за забава, е от финансов характер по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника.
С оглед на отмяната на спорното решение и на решението за отхвърляне на административната жалба следва да се уважи това искане и ЕСВД да бъде осъдена да възстанови на жалбоподателката неоснователно приспаднатите суми от заплатата ѝ, съответстващи на възнаграждението ѝ за 71,5 дни, тъй като решението за отхвърляне на административната жалба е уважило искането на жалбоподателката по отношение на половин ден. По съображения за справедливост върху тези суми се начисляват лихви в размер на 5 % годишно, считано от датата на удържането им.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като WV е направила искане за осъждането на ЕСВД и последната е загубила делото, същата следва да бъде осъдена да заплати освен направените от нея съдебни разноски и тези на WV, възникнали както в първоинстанционното производство, така и в настоящото производство по обжалване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

1)
Отменя определение на Общия съд на Европейския съюз от 29 януари 2020 г., WV/ЕСВД (
T‑471/18
, непубликувано,
EU:T:2020:26
).

2)
Отменя решението на Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) от 27 ноември 2017 г. за удържане от заплата на сума, съответстваща на възнаграждението за 72 календарни дни, и решението на ЕСВД от 2 май 2018 г. за отхвърляне на подадената от жалбоподателката на 3 януари 2018 г. административна жалба.

3)
Осъжда ЕСВД да възстанови на жалбоподателката недължимо удържаните от заплатата ѝ суми, съответстващи на възнаграждението за 71,5 дни. Върху тези суми се начисляват лихви в размер на 5 % годишно, считано от датата на удържането им.

4)
ЕСВД понася, освен направените от нея съдебни разноски, и тези на WV, възникнали както в първоинстанционното производство, така и в настоящото производство по обжалване.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.