CELEX: 62019CJ0572
Appel
statsstøtte
syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration
henstilling 2003/361/EF
Europa-Kommissionens valideringspanels afgørelse vedrørende kvalificering som mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder (SMV’er)
afgørelse 2012/838/EU, Euratom
bilaget
punkt 1.2.6 og 1.2.7
anmodning om undersøgelse
forordning (EF) nr. 58/2003
artikel 22
ingen administrativ klage
sammenhængen mellem anmodningen om undersøgelse og den administrative klage
afslag på status som SMV trods den formelle opfyldelse af kriterierne i henstilling 2003/361
retssikkerhed
berettiget forventning
ulemper, som SMV’er sædvanligvis er stillet over for
foreligger ikke

European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 22. maj 2019, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-604/15
, herefter den appellerede dom,
EU:T:2019:348
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som dette selskab havde anlagt med påstand om annullation af afgørelse af 18. august 2015 (herefter »den omtvistede afgørelse«), vedtaget af det valideringspanel, som er omhandlet i punkt 1.2.7 i bilaget til Kommissionens afgørelse 2012/838/EU, Euratom af 18. december 2012 om regler, der skal sikre, at der føres konsekvent kontrol med deltagernes eksistens, juridiske status samt tekniske og økonomiske formåen i forbindelse med tilskud til indirekte aktioner fra Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration og under Det Europæiske Atomenergifællesskabs syvende rammeprogram for forskning og uddannelse på det nukleare område (
EUT 2012, L 359, s. 45
) (herefter »valideringspanelet«), for så vidt som dette valideringspanel konkluderede, at appellanten ikke kunne kvalificeres som mikrovirksomhed, lille eller mellemstor virksomhed (SMV) i den forstand, hvori begrebet er anvendt i Kommissionens henstilling 2003/361/EF af 6. maj 2003 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder (
EUT 2003, L 124, s. 36
) (herefter »SMV-henstillingen«).
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 58/2003
Artikel 22 i Rådets forordning (EF) nr. 58/2003 af 19. december 2002 om vedtægterne for de forvaltningsorganer, der skal administrere opgaver i forbindelse med EF-programmer (
EFT 2003, L 11, s. 1
), som har overskriften »Legalitetskontrol«, er affattet således:
»1.   Enhver af et forvaltningsorgans akter, som indeholder en klage over tredjemand, kan forelægges [Europa-]Kommissionen af enhver person, der er direkte og individuelt berørt, eller af en medlemsstat med henblik på en kontrol af dens lovlighed.
Den administrative klage forelægges Kommissionen inden for en måned fra den dato, på hvilken den pågældende eller den berørte medlemsstat har fået kendskab til den akt, der anfægtes.
Efter at have hørt den pågældendes eller den berørte medlemsstats og forvaltningsorganets argumenter, træffer Kommissionen afgørelse om klagen inden for to måneder fra indgivelsen. Med forbehold af Kommissionens pligt til at svare skriftligt og begrunde sin afgørelse betyder et manglende svar fra Kommissionen inden for denne frist implicit, at klagen er afvist.
2.   Kommissionen kan på eget initiativ tage enhver af et forvaltningsorgans akter op til behandling. Den træffer afgørelse inden for en frist på to måneder at regne fra datoen for optagelsen og efter at have hørt forvaltningsorganets argumenter.
3.   Når Kommissionen behandler en sag i henhold til stk. 1 eller 2, kan den suspendere gennemførelsen af den pågældende akt eller foreskrive foreløbige forholdsregler. Kommissionen kan i sin endelige afgørelse opretholde forvaltningsorganets akt eller beslutte, at dette helt eller delvis skal ændre den.
4.   Forvaltningsorganet skal inden for en rimelig frist træffe de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme Kommissionens afgørelse.
5.   Hvis Kommissionen udtrykkeligt eller implicit træffer afgørelse om at afvise den administrative klage, kan dette indbringes som annullationssøgsmål for [Den Europæiske Unions Domstol] i henhold til artikel [263 TEUF].«
SMV-henstillingen
9. og 12. betragtning til SMV-henstillingen har følgende ordlyd:
»(9)
For bedre at forstå de økonomiske realiteter for SMV’er og for fra denne kategori at få udskilt de grupper af virksomheder, hvis økonomiske magt overstiger en SMV’s økonomiske magt, bør man sondre mellem, om de er uafhængige, om de har kapitalinteresser, som ikke medfører en bestemmende indflydelse (partnervirksomheder), eller om de er tilknyttet andre virksomheder. Den kapitalbesiddelsestærskel på 25%, der er angivet i [Kommissionens henstilling 96/280/EF af 3. april 1996 vedrørende definitionen af små og mellemstore virksomheder (
EFT 1996, L 107, s. 4
)], og under hvilken en virksomhed anses for uafhængig, fastholdes.
[…]
(12)
For at sikre, at det netop er de virksomheder, som virkelig har behov herfor, der kommer til at nyde godt af de fordele, som de forskellige bestemmelser og foranstaltninger, der indføres for SMV’er, giver, bør der i visse tilfælde også tages hensyn til de forbindelser, der eksisterer mellem virksomhederne via fysiske personer. For at begrænse behandlingen af disse tilfælde til det absolut nødvendige bør der kun tages hensyn til disse forbindelser, hvis der er tale om selskaber, der udøver aktiviteter på samme relevante marked eller på tilstødende markeder, om nødvendigt under anvendelse af Kommissionens definition af det relevante marked, som fremgår af Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med [EU-konkurrenceretten] [(
EFT 1997, C 372, s. 5
)].«
Denne henstillings artikel 1, stk. 1, bestemmer følgende:
»Denne henstilling vedrører den definition af [SMV’er], der anvendes i forbindelse med [EU’s] politikker inden for [Den Europæiske Union] og Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde [(EØS)].«
Artikel 1 i bilaget til SMV-henstillingen, der har overskriften »Virksomhed«, bestemmer følgende:
»Som virksomhed betragtes enhver enhed, uanset dens retlige form, der udøver en økonomisk aktivitet. Som virksomheder betragtes således navnlig enheder, der i form af enkeltmandsvirksomheder eller familievirksomheder udøver en håndværksmæssig aktivitet eller andre aktiviteter, samt personselskaber eller foreninger, der regelmæssigt udøver en økonomisk aktivitet.«
Artikel 2 i bilaget til SMV-henstillingen, der har overskriften »Antal beskæftigede og finansielle tærskler til afgrænsning af virksomhedskategorierne«, bestemmer i sit stk. 1 følgende:
»Kategorien [SMV’er] omfatter virksomheder, som beskæftiger under 250 personer, og som har en årlig omsætning på ikke over 50 mio. EUR eller en årlig samlet balance på ikke over 43 mio. EUR.«
Artikel 3 i bilaget til SMV-henstillingen, der har overskriften »Typer af virksomheder, som tages i betragtning ved beregningen af antal beskæftigede og beløbsstørrelser«, er affattet således:
»1.   Ved »uafhængig virksomhed« forstås enhver virksomhed, der ikke betegnes som partnervirksomhed, jf. stk. 2, eller som tilknyttet virksomhed, jf. stk. 3.
2.   Ved »partnervirksomhed« forstås alle virksomheder, der ikke betegnes som tilknyttede virksomheder, jf. stk. 3, og mellem hvilke der består følgende forbindelse: En virksomhed (den overordnede virksomhed) besidder alene eller i fællesskab med en eller flere tilknyttede virksomheder, jf. stk. 3, 25% eller derover af kapitalen eller stemmerettighederne i en anden virksomhed (den underordnede virksomhed).
[…]
3.   Ved »tilknyttede virksomheder« forstås virksomheder, mellem hvilke der består en af følgende former for forbindelse:
a)
En virksomhed besidder flertallet af de stemmerettigheder, der er tillagt aktionærerne eller deltagerne i en anden virksomhed.
b)
En virksomhed har ret til at udnævne eller afsætte et flertal af medlemmerne af administrations-, ledelses- eller tilsynsorganet i en anden virksomhed.
c)
En virksomhed har ret til at udøve en bestemmende indflydelse over en anden virksomhed i medfør af en med denne indgået aftale eller i medfør af en bestemmelse i dennes vedtægter.
d)
En virksomhed, som er selskabsdeltager i en anden virksomhed, råder i medfør af en aftale med andre selskabsdeltagere i denne anden virksomhed over flertallet af selskabsdeltagernes stemmerettigheder.
[…]«
Afgørelse 2012/838
Følgende fremgår af punkt 1.2.6 i bilaget til afgørelse 2012/838 med overskriften »Administrativ undersøgelse af valideringer«:
»1.
Forud for enhver anmodning om fornyet undersøgelse skal ansøgeren anmode om bekræftelse af resultatet af valideringen.
2.
Anmodninger om fornyet undersøgelse af valideringer kan sendes skriftligt uden yderligere formaliteter direkte til den kompetente valideringstjeneste af den pågældende juridiske enheds [delegerede juridiske repræsentant (LEAR)].
Anmodninger om fornyet undersøgelse, der indsendes af en part, der ikke er berørt af valideringen, afvises.
3.
Valideringstjenesterne anerkender modtagelsen af anmodningen om fornyet undersøgelse. De oplyser behørigt den berørte part om beslutningen herom. I tilfælde af afvisning skal denne begrundes.
En anmodning om fornyet undersøgelse suspenderer ikke valideringen, som fortsat er i kraft, indtil den omstødes. Denne administrative undersøgelsesproces er ikke til hinder for ansøgerens ret til at klage til Den Europæiske Ombudsmand eller EU-Domstolen.«
Dette punkt 1.2.6 ledsages af en fodnote med følgende ordlyd:
»Et forvaltningsorgans akter kan forelægges Kommissionen med henblik på kontrol af aktens lovlighed i henhold til artikel 22 i [forordning nr. 58/2003].«
Punkt 1.2.7 i bilaget til denne afgørelse, der har overskriften »Valideringspanelet«, bestemmer følgende:
»[Kommissionens] [generaldirektorater (GD’er)] og forvaltningsorganer, som gennemfører [Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013)], skal nedsætte et tværtjenesteligt panel til samordningsformål (»valideringspanelet«) og vælge hver sin repræsentant til at sidde i dette panel. Valideringstjenesterne deltager i valideringspanelet uden stemmeret og varetager panelets sekretariat under tilsyn af panelets formand. Kommissionen skal fastlægge forretningsordenen for samordningsarbejdet, herunder et register over fælles praksis.
Såfremt en ansøger sender en anmodning om fornyet undersøgelse til de kompetente valideringstjenester i overensstemmelse med punkt 1.2.7 ovenfor, skal disse tjenester henvise anmodningen til valideringspanelet. Valideringspanelet undersøger den og træffer beslutning om de henviste sager om validering af juridiske enheder. Valideringspanelet har ikke mandat til at behandle sager om verificering af økonomisk formåen.«
Tvistens baggrund
Baggrunden for tvisten fremgår af den appellerede doms præmis 1-10 og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
Appellanten, der blev oprettet i 1991, er et andelsselskab med begrænset hæftelse efter belgisk ret. Det leverer en multisektoriel platform til både private og offentlige aktører i sektoren for intelligente transportsystemer og ‑tjenester. I henhold til sine vedtægter har andelsselskabet til formål at begunstige, fremme og bistå med koordineringen af gennemførelsen af avanceret transporttelematik i transportinfrastrukturen i Europa.
Siden den 31. december 2006 havde appellanten været anset for at have status som SMV som omhandlet i SMV-henstillingen. Denne status gav andelsselskabet mulighed for i flere år at modtage yderligere tilskud fra Unionen, bl.a. inden for rammerne af Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013).
Som led i en undersøgelse af SMV-statussen for deltagerne i de eksisterende forskningsprogrammer anmodede Forvaltningsorganet for Forskning (REA), som valideringstjeneste for SMV-statussen for deltagerne i disse programmer, i december 2013 appellanten om oplysninger, der kunne begrunde, at andelsselskabet fortsat kunne være begunstiget af denne status. Efter en udveksling af e-mails besluttede REA den 27. januar 2014, at appellanten ikke længere kunne betragtes som en SMV som omhandlet i SMV-henstillingen (herefter »afgørelsen om afslag på status som SMV«).
Ved e-mail af 7. februar 2014 anfægtede appellanten det af REA indtagne standpunkt og vedlagde to juridiske udtalelser, der var udarbejdet af andelsselskabets advokater.
Ved e-mail af 24. februar 2014 meddelte REA appellanten, at andelsselskabet kunne anmode om undersøgelse af afgørelsen om afslag på status som SMV for valideringspanelet i medfør af punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838.
Ved e-mail af 25. februar 2014 anmodede appellanten således REA om valideringspanelets undersøgelse af denne afgørelse.
Den 15. april 2014 meddelte REA appellanten valideringspanelets tiltrædelse af afgørelsen om afslag på status som SMV (herefter »det første afslag«).
Den 23. juni 2014 anlagde appellanten et søgsmål til prøvelse af det første afslag for Retten, registreret under sagsnummer T-499/14. Dette søgsmål var anlagt mod både Kommissionen og valideringspanelet.
Den 18. november 2014 meddelte REA appellanten valideringspanelets afgørelse om at trække det første afslag tilbage, idet man afventede vedtagelsen af en ny afgørelse. Denne tilbagekaldelse var begrundet med, at valideringspanelet i det første afslag ikke udtrykkeligt havde besvaret de argumenter, som appellanten havde fremført i sin e-mail af 7. februar 2014. Efter denne tilbagekaldelse fastslog Retten, at søgsmålet i sag T-499/14 var blevet uden genstand, og besluttede ved kendelse af 30. april 2015, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-499/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:285
), at det var ufornødent at træffe afgørelse i denne sag.
Den 18. august 2015 vedtog valideringspanelet den omtvistede afgørelse, hvori det på grundlag af en argumentation, som var ændret i forhold til den, der fremgik af det første afslag, fastslog, at appellanten ikke længere kunne have SMV-status.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 27. oktober 2015 anlagde appellanten søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i dette søgsmål.
Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
Appellanten har med appellen nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres, og appellantens status som SMV fastslås.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 19. november 2019 har Den Tjekkiske Republik fået tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for appellantens påstande.
Appellen
Appellanten har til støtte for sin appel fremsat tre anbringender vedrørende for det første en urigtig fortolkning af punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 og af artikel 22 i forordning nr. 58/2003, for det andet en tilsidesættelse af SMV-henstillingen og af de grundlæggende principper om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning og for det tredje et åbenbart urigtigt skøn angående appellantens status som SMV.
Det første anbringende
Parternes argumentation
Appellanten har med sit første anbringende gjort gældende, at Retten navnlig i den appellerede doms præmis 28-42, 50 og 68-77 begik en retlig fejl derved, at den konkluderede, at punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 på den ene side og artikel 22 i forordning nr. 58/2003 på anden side fastsætter forskellige klagemuligheder. I modsætning til, hvad Retten fastslog i denne doms præmis 28-31, angår disse bestemmelser en og samme procedure. Navnlig præciseres det i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, hvorledes de anmodninger om legalitetskontrol, der er omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 58/2003, skal forelægges for Kommissionen.
I første omgang henvises der i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 udtrykkeligt til artikel 22 i forordning nr. 58/2003. I fodnote 24, der er indsat under punkt 1.2.6, stk. 2, i bilaget til afgørelse 2012/838, præciseres det, at den kontrol, der er tale om i dette punkt, er den, der er omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 58/2003. Denne fodnote viser en forbindelse mellem denne forordnings artikel 22, der er trinhøjere, og gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel, dvs. punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, der er trinlavere.
I anden omgang forholder det sig således, at selv om det præciseres i punkt 1.2.6, stk. 3, i bilaget til afgørelse 2012/838, at denne administrative undersøgelsesproces ikke er til hinder for ansøgerens ret til at klage til Den Europæiske Ombudsmand eller Den Europæiske Unions Domstol, angives det ikke i denne bestemmelse, at denne administrative undersøgelsesproces ikke berører den kontrolprocedure, der er omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 58/2003.
I tredje omgang mente Kommissionen selv, at punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 og artikel 22 i forordning nr. 58/2003 vedrørte en og samme kontrolprocedure. REA angav således i sin e-mail af 24. februar 2014, at en anmodning om legalitetskontrol skulle fremsættes i medfør af punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838. REA omtalte på ingen måde artikel 22 i forordning nr. 58/2003, hvilket dette forvaltningsorgan burde have gjort, og bestemt ville have gjort, hvis den kontrolprocedure, der er omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 58/2003, var forskellig fra den, der er omtalt i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838.
Der findes således et almindeligt princip i EU-forvaltningsprocesretten, ifølge hvilket afgørelser fra EU-institutionerne og de øvrige EU-forvaltningsmyndigheder, som indvirker negativt på en privatpersons rettigheder eller interesser, klart skal angive de mulige klageadgange og midlerne til at udøve disse. Dette krav er ligeledes udtrykkeligt fastsat i bl.a. artikel 133, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2018/1046 af 18. juli 2018 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, om ændring af forordning (EU) nr. 1296/2013, (EU) nr. 1301/2013, (EU) nr. 1303/2013, (EU) nr. 1304/2013, (EU) nr. 1309/2013, (EU) nr. 1316/2013, (EU) nr. 223/2014, (EU) nr. 283/2014 og afgørelse nr. 541/2014/EU og om ophævelse af forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (
EUT 2018, L 193, s. 1
). Denne forordning udgør det nuværende retsgrundlag for de forskriftsmæssige krav, som afgørelse 2012/838 er støttet på.
I fjerde omgang overholdt valideringspanelet og følgelig Kommissionen i praksis den frist på to måneder, der er opstillet i artikel 22, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 58/2003, ved at anvende punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838. Valideringspanelet meddelte således det første afslag inden for to måneder efter den dato, hvor appellanten formelt havde anmodet REA om at oversende sine sagsakter til panelet.
I øvrigt gjorde Kommissionen ikke nogen indsigelse mod, at appellanten dels i sin stævning i den sag, der lå til grund for kendelse af 30. april 2015, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-499/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:285
), udtrykkeligt havde identificeret artikel 22 i forordning nr. 58/2003 som værende et af retsgrundlagene for dette søgsmål, og at appellanten dels i vidt omfang havde støttet sig på denne artikel 22 i sin skrivelse til Retten af 5. januar 2015.
I femte omgang forholder det sig således, at selv om artikel 22 i forordning nr. 58/2003 bestemmer, at Kommissionen træffer afgørelse om klagen inden for to måneder fra indgivelsen, og selv om et manglende svar fra Kommissionen inden for denne frist implicit betyder, at denne klage er afvist, og selv om Kommissionens udtrykkelige eller implicitte afgørelse om at afvise den administrative klage kan indbringes som annullationssøgsmål for Den Europæiske Unions Domstol i henhold til artikel 263 TEUF, angiver punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 ingen frist for valideringspanelets og dermed Kommissionens vedtagelse af en afgørelse, og fastsætter ingen regel angående det tilfælde, hvor valideringspanelet og dermed Kommissionen undlader at vedtage en afgørelse. Artikel 22 i forordning nr. 58/2003 finder således nødvendigvis anvendelse i forbindelse med den procedure, der er fastsat i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838. Appellanten har spurgt, hvordan den berørte part i modsat fald skulle være i stand til at fastslå udgangspunktet for fristen for at anlægge et søgsmål til prøvelse af et implicit afslag.
I sjette omgang – og i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede dom – adskiller den klage, der er fastsat i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, og den klage, der er omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 58/2003, sig ikke fra hinanden hvad angår deres respektives procedurer og karakterer.
For det første gennemføres kontrollen af en og samme enhed, nemlig Kommissionen. Dette fremgår klart af ordlyden af artikel 22 i forordning nr. 58/2003. Ligeledes bestemmer punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, at legalitetskontrollen gennemføres af valideringspanelet, dvs. et »tværtjenesteligt panel« til samordningsformål, der nedsættes af Europa-Kommissionens GD’er og forvaltningsorganer, som gennemfører Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013).
Endvidere har Retten fastslået, at valideringspanelet og Kommissionen skulle anses for en og samme enhed, hvilket denne retsinstans ikke kunne se bort fra i den appellerede dom, da dette ville indebære en tilsidesættelse af princippet om res judicata (retskraft). Appellantens stævning i den sag, der lå til grund for kendelse af 30. april 2015, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-499/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:285
), var således rettet både mod Kommissionen og mod valideringspanelet. Ved telefax af 4. september 2014 underrettede Rettens Justitskontor appellanten om, at Rettens Syvende Afdeling havde besluttet, at Kommissionen skulle anses for at være den eneste sagsøgte.
At valideringspanelet og Kommissionen skal anses for at udgøre en og samme enhed bekræftes tillige i punkt 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, hvori det præciseres, at denne institution skal vedtage en forretningsorden, der skal præcisere valideringspanelets funktionsmåde. Ved at anmode valideringspanelet om at gennemføre en kontrol indgav appellanten således i realiteten en klage til Kommissionen.
For det andet blev anmodningen om undersøgelse indgivet ved en begæring, der blev fremsendt til den kompetente valideringstjeneste. Det fremgår af talrige brevvekslinger mellem REA og appellanten, at den kompetente valideringstjeneste, i det foreliggende tilfælde REA, blot agerede som mellemled, der oversendte appellantens anmodning om undersøgelse til Kommissionen.
For det tredje tager legalitetskontrollen sigte på akter fra forvaltningsorganer, såsom i det foreliggende tilfælde REA, hvilket ikke er blevet bestridt af Kommissionen og heller ikke er blevet behandlet i den appellerede dom.
For det fjerde er formålet med undersøgelsen af gøre det muligt for Kommissionen at føre et tilsyn og at sikre en ensartet fortolkning, hvilket formål ikke er blevet bestridt af denne institution og heller ikke er blevet behandlet i den appellerede dom.
For det femte har appellanten fået mulighed for at fremkomme med sine bemærkninger. I overensstemmelse med ordlyden af artikel 22 i forordning nr. 58/2003 har appellanten altid gjort gældende, at dette andelsselskab skulle høres af Kommissionen. Det er ikke klart angivet i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, at appellanten skulle have mulighed for at fremsætte bemærkninger. Dette er imidlertid logisk, eftersom det ikke er nødvendigt udtrykkeligt at angive det, der allerede er fastsat i artikel 22 i forordning nr. 58/2003. Under alle omstændigheder bekræftede Retten selv i den appellerede doms præmis 52, at appellanten skulle gives mulighed for at gøre sine synspunkter gældende inden vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, selv om en sådan ret ikke var udtrykkeligt fastsat i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838.
For det sjette følger det af punkt 1.2.6 i bilaget til afgørelse 2012/838 og af artikel 22 i forordning nr. 58/2003, at undersøgelsen er af administrativ karakter og består i en fuldstændig undersøgelse af indholdet af den anfægtede retsakt.
Retten angav selv i den appellerede doms præmis 30, at den kontrol, der udøves i henhold til punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, vedrører en fuldstændig undersøgelse af afgørelsen, både hvad angår de retlige og faktiske omstændigheder. I modsætning til, hvad Retten fastslog i denne doms præmis 30 og 37 og, implicit, i dennes præmis 41, må det dog nødvendigvis forholde sig på tilsvarende vis ved anvendelsen af artikel 22 i forordning nr. 58/2003. Med henblik på at føre tilsyn med forvaltningsorganernes virksomhed samt at sikre en ensartet fortolkning og at høre appellantens argumenter var Kommissionen pr. definition forpligtet til at være i stand til at foretage en fornyet undersøgelse af indholdet af den anfægtede retsakt.
For det syvende skal anmodningen om undersøgelse fremsættes inden for en måned fra den dato, på hvilken den pågældende har fået kendskab til den retsakt, der anfægtes. Dette følger af ordlyden af artikel 22 i forordning nr. 58/2003. Da denne trinhøjere norm opstiller en frist, er det ikke nødvendigt at gentage denne frist i de specifikke gennemførelsesbestemmelser til denne, dvs. punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838.
Den omtvistede afgørelse, der blev truffet efter udløbet af den frist på to måneder fra indgivelsen af den administrative klage, som er fastsat i artikel 22 i forordning nr. 58/2003, skal følgelig ases for ugyldig, og appellantens status som SMV skal fastslås. Eftersom det første afslag blev vedtaget inden for den fastsatte tomånedersfrist, kan det – hvilket Retten fastslog i kendelse af 30. april 2015, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-499/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:285
) – ikke hævdes, at der forelå en implicit afgørelse om afvisning i medfør af artikel 22, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 58/2003.
Kommissionen har anført, at det første appelanbringende skal forkastes som uvirksomt og under alle omstændigheder som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at selv hvis det antages, at punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 som hævdet af appellanten præciserer den nærmere fremgangsmåde for, hvordan de anmodninger om legalitetskontrol, der er omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 58/2003, skal forelægges for Kommissionen, således at samtlige disse bestemmelser angår en og samme procedure, som navnlig er reguleret af denne artikel 22, forholder det sig ikke desto mindre således, at det præciseres i denne sidstnævnte bestemmelses stk. 1, tredje afsnit, at »[m]ed forbehold af Kommissionens pligt til at svare skriftligt og begrunde sin afgørelse betyder et manglende svar fra Kommissionen inden for denne frist implicit, at klagen er afvist«.
Det følger heraf, at lovgiver ikke har udelukket, at Kommissionen ved udløbet af den i denne artikel 22 fastsatte frist kan begrænse sig til en implicit afvisning af den administrative klage. Uden at det i nærværende appelsag er fornødent at undersøge, hvilke krav til overholdelse af retten til en god forvaltning Kommissionen skal overholde, når den udøver denne beføjelse, skal appellantens argument om, at den omtvistede afgørelse skal annulleres alene af den grund, at den blev truffet efter udløbet af denne tomånedersfrist, følgelig forkastes.
Appellanten har i denne forbindelse anført, at vedtagelsen af det første afslag er til hinder for, at de betragtninger, der er gennemgået i nærværende doms præmis 49 og 50, kan anvendes i den konkrete sag. Ifølge dette andelsselskab følger det af kendelse af 30. april 2015, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-499/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:285
), at det forhold, at det første afslag blev vedtaget inden for den fastsatte tomånedersfrist, udelukker, at det kan fastslås, at der forelå en implicit afgørelse om afvisning i medfør af artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 58/2003.
I modsætning til den slutning, som appellanten på dette punkt synes at drage med sin argumentation, var Rettens afgørelse i kendelse af 30. april 2015, Ertico – ITS Europe mod Kommissionen (
T-499/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:285
), om, at det var ufornødent at træffe afgørelse, imidlertid – som det navnlig fremgår af denne kendelses præmis 7 og 11 – støttet på tilbagekaldelsen af det første afslag, idet dette afslag var blevet mødt med det annullationssøgsmål, der lå til grund for denne kendelse. Hverken denne afgørelse om, at det var ufornødent at træffe afgørelse, eller den begrundelse, som Retten anførte til støtte for denne afgørelse, udelukker i øvrigt, at denne tilbagekaldelse var ensbetydende med et manglende svar fra Kommissionen inden for den fastsatte frist.
Kommissionens ret til at tilbagekalde det første afslag er i øvrigt ikke som sådan på nogen måde bestridt i nærværende appelsag.
Det følger heraf, at henset til tilbagekaldelsen af det første afslag, og selv hvis det lægges til grund, at artikel 22 i forordning nr. 58/2003 fandt anvendelse på den undersøgelsesprocedure, som appellanten havde iværksat til prøvelse af afgørelsen om afslag på status som SMV, må det under alle omstændigheder fastslås, at der forelå et »manglende svar« fra Kommissionen inden for den fastsatte frist som omhandlet i denne forordnings artikel 22, stk. 1, tredje afsnit, og at et sådant manglende svar implicit betød, at klagen var afvist i henhold til denne artikel 22. Det skal ligeledes bemærkes, at denne tilbagekaldelse – som det fremgår af nærværende doms præmis 20-22 – skete inden vedtagelsen af den omtvistede afgørelse og appellantens iværksættelse af sit annullationssøgsmål til prøvelse af denne afgørelse.
Da den blotte omstændighed, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget efter udløbet af den Kommissionen pålagte tomånedersfrist for besvarelse af en klage indgivet på grundlag af artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 58/2003, ikke kan medføre annullation af denne afgørelse, er den argumentation fra appellanten, der tager sigte på at påvise, at denne bestemmelse finder anvendelse på den klageprocedure, som denne har iværksat til prøvelse af afgørelsen om afslag på status som SMV, uvirksom og skal følgelig forkastes.
Hvad endelig angår argumentation om, at REA ikke omtalte, at artikel 22 i forordning nr. 58/2003 udgjorde grundlaget for en klageadgang, der stod åben for appellanten, selv om dette forvaltningsorgan burde have gjort dette, hvis den i denne artikel omhandlede procedure var forskellig fra den, der er omtalt i punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838, skal det bemærkes, at appellanten ikke i nærværende appelsag har anført, at en tilsidesættelse af REA’s angivelige forpligtelse til at angive de mulige klageadgange i sig selv kan begrunde en annullation af den omtvistede afgørelse, men har begrænset sig til at gøre gældende, at tilstedeværelsen af denne forpligtelse og den omstændighed, at REA ikke omtalte artikel 22 i forordning nr. 58/2003 som grundlaget for en erstatningsklageadgang for appellanten, viser, at denne artikel og punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til afgørelse 2012/838 skal anses for at fastsætte en og samme klageadgang. Det følger heraf, at det i realiteten er den manglende overholdelse af den tomånedersfrist, der er fastsat i den nævnte artikel, som ifølge appellanten begrunder en annullation af den omtvistede afgørelse og en bekræftelse af dette andelsselskabs status som SMV. Det fremgår imidlertid af ovenstående, at denne afgørelse ikke kan annulleredes med denne begrundelse.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første appelanbringende forkastes i det hele.
Det tredje anbringende
Parternes argumentation
Appellanten har med sit tredje anbringende, der skal behandles i anden omgang, gjort gældende, at Retten navnlig i den appellerede doms præmis 56, 59, 139-146, 148, 150, 151 og 171 anlagde et åbenbart urigtigt skøn derved, at den konkluderede, at dette andelsselskab ikke var stillet over for de ulemper, som SMV’er sædvanligvis lider under, og at det derfor ikke var en SMV i henseende til formålet med og ånden i SMV-henstillingen.
Selv om der blandt appellantens aktionærer findes store virksomheder og offentlige organer, adskiller dennes situation sig i intet tilfælde fra de øvrige SMV’ers. Navnlig er det åbenlyst ukorrekt at lægge til grund – således som Retten gjorde i den appellerede doms præmis 145 – at appellanten i medfør af sine vedtægter kan disponere over midler fra sine medlemmer, som overstiger en SMV’s midler, og som gør det muligt for appellanten at dække sine udgifter.
For det første så Retten med urette bort fra, dels at aktierne i appellanten på tidspunktet for afsigelsen af den appellerede dom var ejet af 110 forskellige aktionærer, dels at disse aktionærer på ethvert tidspunkt kunne have trukket sig ud.
For det andet tog Retten med urette ikke hensyn til, at hver aktionær i appellanten dels havde et ligeligt antal aktier og stemmerettigheder, dels havde de samme stemmerettigheder på generalforsamlingen i dette andelsselskab. Derfor havde ingen af aktionærerne nogen interesse i at tilføre appellanten midler, fordi de ganske enkelt ikke kunne bestemme over disse midlers allokering og formål.
For det tredje var bidraget fra aktionærerne i appellanten strengt begrænset til deres årlige bidrag, hvis niveau ikke havde varieret i 20 år. Som Retten med rette angav i den appellerede doms præmis 144, blev størrelsen af det årlige bidrag fastsat af tilsynsrådet for appellanten, hvilket var sammensat af repræsentanter for de forskellige sektorer, der var repræsenteret i dette andelsselskab – som alle havde divergerende interesser – og hvilket tilsynsråd talte 20 medlemmer på tidspunktet for denne dom. I modsætning til, hvad Retten udtalte i den appellerede doms præmis 144 og 145, vil det dog i praksis være meget vanskeligt for tilsynsrådet at vedtage en forhøjelse af de årlige bidrag, dels fordi tilsynsrådet træffer sine afgørelser med enstemmighed eller, ved manglende konsensus, med et flertal på tre fjerdedele af de tilstedeværende eller repræsenterede medlemmers stemmer, dels fordi hvert medlem af tilsynsrådet har én stemme.
Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 142 af, at det følger af artikel 3 i appellantens vedtægter, at dette andelsselskab hovedsageligt handler på vegne af sine medlemmer, er helt uden relevans. Alle virksomheder handler i deres aktionærers interesser. Denne konstatering skyldes i øvrigt en urigtig fortolkning af ordlyden af appellantens vedtægter. Artikel 3 i disse vedtægter angiver reelt, at appellanten hovedsageligt skal handle for sine medlemmer. Selv om appellanten hovedsageligt leverer tjenesteydelser til sine aktionærer, gør dette desuden ikke appellanten mindre sårbar end en anden SMV. Den usikre karakter af appellantens indtægter bekræftes tillige af det forhold, at dette andelsselskab anses for en SMV af sin bank, og at selv Kommissionen anser det for finansielt skrøbeligt og derfor kræver, at det stiller en bankgaranti for at opnå en forudbetaling af EU-tilskuddet.
Det forholder sig på tilsvarende vis med konstateringen i den appellerede doms præmis 143 af, at det følger af artikel 5 i appellantens vedtægter, at andelsselskabets autoriserede kapital er ubegrænset. Denne artikel betyder blot, at det maksimale selskabskapitalbeløb, som appellanten har ret til at mobilisere, i juridisk henseende ikke er begrænset. Denne præcisering er af praktiske grunde vigtig, fordi appellanten uden den ville være forpligtet til at ændre sine vedtægter, når nye medlemmer ønskede at tilføre kapital, eftersom den autoriserede selskabskapital kun ville kunne forhøjes med aktionærernes godkendelse. Den autoriserede selskabskapital siger derfor intet om appellantens finansielle soliditet.
Følgelig begik Retten en fejl, da den i den appellerede doms præmis 143 fastslog, at den autoriserede selskabskapital udgjorde en sikkerhed i forhold til appellantens partnere og eventuelle långivere, og at en stor selskabskapital lettede appellantens forhold til tredjeparter. Den indbetalte selskabskapital er i denne henseende mere relevant, dvs. det beløb, der indbetales til et selskab af dets aktionærer mod andele i dets kapital, hvilket Retten henviste til, da den i denne præmis 143 nævnte summen af den indbetalte kapital til appellanten. I modsætning til, hvad der blev anført i denne præmis 143, svarer begrebet autoriseret kapital således ikke til summen af den indbetalte kapital til appellanten.
I appellantens tilfælde var den indbetalte selskabskapital på 68200 EUR, idet 110 aktionærer hver havde indbetalt 620 EUR. Dette antyder på ingen måde, at appellantens finansielle situation var mere solid end en anden SMV’s finansielle situation.
Kommissionen har anført, at det tredje appelanbringende skal afvises, idet det er åbenbart, at det ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom appellanten blot har anfægtet Rettens konstateringer vedrørende de faktiske omstændigheder. Under alle omstændigheder skal dette appelanbringende forkastes som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at det fremgår af artikel 256 TEUF og af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at en appel er begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder er derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (dom af 26.3.2019, Kommissionen mod Italien,
C-621/16 P
,
EU:C:2019:251
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af Domstolens faste praksis, at en urigtig gengivelse af omstændighederne skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci,
C-622/16 P – C-624/16 P
,
EU:C:2018:873
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 14.1.2021, ERCEA mod Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C-280/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2021:23
, præmis
).
I øvrigt kan den efterprøvelse, som Retten foretager af en aftalemæssig bestemmelse, ikke anses for at være en fortolkning af retsregler, og den kan således ikke kontrolleres inden for rammerne af en appel, uden at der gribes ind i Rettens kompetence til at fastslå de faktiske omstændigheder (dom af 29.10.2015, Kommissionen mod ANKO,
C-78/14 P
,
EU:C:2015:732
, præmis
, og af 14.1.2021, ERCEA mod Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C-280/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2021:23
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Endvidere fremgår det af artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 12.1.2017, Timab Industries og CFPR mod Kommissionen,
C-411/15 P
,
EU:C:2017:11
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 24.1.2018, EUIPO mod European Food,
C-634/16 P
,
EU:C:2018:30
, præmis
).
Det skal bemærkes, at appellanten under dække af, at Retten skulle have anlagt et åbenbart urigtigt skøn, reelt har anfægtet den værdi eller den relevans, som Retten tillagde de forskellige faktiske omstændigheder, der kendetegnede appellantens situation, og bestemmelserne i dennes vedtægter. Appellanten søger således med hele sin argumentation at opnå, at Domstolen selv foretager en bedømmelse af den angiveligt usikre karakter af appellantens indtægter. Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 68-71, er det imidlertid alene Retten, der har kompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder og undersøge appellantens vedtægter, medmindre disse omstændigheder og vedtægter er blevet urigtigt gengivet.
Det følger heraf, at det tredje appelanbringende skal afvises fra realitetsbehandling.
Det andet anbringende
Parternes argumentation
Appellanten har med sit andet anbringende gjort gældende, at Retten navnlig i den appellerede doms præmis 59 og 97-153 så bort fra SMV-henstillingen og tilsidesatte de grundlæggende principper om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning, idet den fratog appellanten statussen som SMV ved at støtte sig på formålet med og ånden i denne henstilling, på trods af at appellanten formelt set opfyldte kriterierne heri.
Navnlig fastslog Retten – eller i det mindste bestred den ikke – at appellanten for det første var en virksomhed som omhandlet i artikel 1 i bilaget til SMV-henstillingen, at dette andelsselskab for det andet formelt set opfyldte det uafhængighedskriterium, som denne henstilling opstiller, og derfor udgjorde en uafhængig virksomhed som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i bilaget til denne henstilling, og at dette andelsselskab formelt set opfyldte de kriterier om antal beskæftigede og finansielle tærskler, der er opstillet i artikel i 2 i bilaget til den samme henstilling. I stedet for heraf at konkludere, at appellanten var en SMV som omhandlet i SMV-henstillingen, konkluderede Retten, at dette andelsselskab ikke skulle anses for at opfylde uafhængighedskriteriet eller kriterierne om antal beskæftigede og finansielle tærskler, fordi det ikke reelt led under »de ulemper, der er typiske for SMV’er«, og derfor ikke udgjorde en SMV i henseende til formålet med og ånden i denne henstilling.
Rettens tilsidesættelse af SMV-henstillingen og af de grundlæggende principper om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning bekræftes af de følgende forhold.
For det første er formålet med SMV-henstillingen, som det fremgår af første betragtning til denne, at sikre retssikkerheden. Dette bekræftes tillige af
Brugervejledning til definitionen af SMV’er
, hvori det fremhæves på side 3, at definitionen af SMV’er er et praktisk værktøj, der er udformet for at hjælpe disse virksomheder til at kunne identificere sig som sådanne med henblik på at kunne modtage fuld støtte fra Unionen og dennes medlemsstater.
For det andet er SMV-henstillingens ordlyd utvetydig og giver derfor ikke plads til fortolkning. Den konklusion, der følger af denne ordlyd, kan ikke anfægtes på grundlag af det angivelige formål med og den angivelige ånd i denne henstilling, for dette vil medføre, at denne ordlyd fratages enhver effektiv virkning. Endvidere følger det af den praksis fra Domstolen, der bl.a. følger af dom af 15. juli 2010, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (
C-582/08
,
EU:C:2010:429
, præmis
), at der ikke kan foretages en fortolkning, som på trods af den klare og præcise ordlyd af en bestemmelse tilsigter at rette denne bestemmelse.
For det tredje foretog Retten en fejlagtig fortolkning af 9. og 12. betragtning til SMV-henstillingen og af EU-retsinstansernes praksis.
Hvad angår 9. og 12. betragtning til SMV-henstillingen fremgår det af fast retspraksis – således som denne bl.a. følger af dom af 10. januar 2006, IATA og ELFAA (
C-344/04
,
EU:C:2006:10
, præmis
) – at præamblen til en EU-retsakt ikke er retligt bindende og hverken kan påberåbes til støtte for at fravige bestemmelserne i den pågældende retsakt eller til støtte for en fortolkning af bestemmelserne, der er i åbenbar strid med deres ordlyd.
Desuden fremgår det klart af en læsning af 9. og 12. betragtning til SMV-henstillingen, at disse betragtninger alene redegør for indholdet af denne henstilling. Denne 9. betragtning begrænser sig således til at redegøre for grunden til, at artikel 3 i bilaget til denne henstilling skelner mellem »uafhængige virksomheder«, »partnervirksomheder« og »tilknyttede virksomheder«. Denne 9. betragtning antyder på ingen måde, at det ikke er tilstrækkeligt for en virksomhed at opfylde de kriterier, der er opstillet i den nævnte henstilling, for at blive anset for en SMV. På tilsvarende vis redegør denne 12. betragtning blot for grunden til, at artikel 3, stk. 3, i bilaget til SMV-henstillingen bestemmer, at virksomheder ligeledes kan være »tilknyttede« via en fysisk person eller en gruppe af fysiske personer, som handler i fællesskab. Desuden taler side 24 i
Brugervejledning til definitionen af SMV’er
for en bred anvendelse af definitionen på SMV’er.
De tre sager, som Retten henviste til i den appellerede dom – dvs. dem, der gav anledning til dom af 29. april 2004, Italien mod Kommissionen (
C-91/01
,
EU:C:2004:244
), og af 27. februar 2014, HaTeFo (
C-110/13
,
EU:C:2014:114
), og til Rettens dom af 14. oktober 2004, Pollmeier Malchow mod Kommissionen (
T-137/02
,
EU:T:2004:304
) – vedrørte i realiteten fortolkningen af specifikke bestemmelser i SMV-henstillingen, som hverken valideringspanelet eller Retten har anvendt i det foreliggende tilfælde, snarere end en ren og skær fravigelse af denne henstilling. De faktiske omstændigheder i nærværende tvist er desuden helt anderledes end dem, der lå til grund for disse tre sager, som alle angik en situation, hvor den eller de omhandlede virksomheder var direkte eller indirekte kontrolleret af en aktionær i et forudgående led og indgik i en større koncern.
Den Tjekkiske Republik har tilsluttet sig den argumentation, som appellanten har fremført under det andet appelanbringende. Denne medlemsstat har navnlig anført, at Retten begik en retlig fejl ved sin vurdering af uafhængighedskriteriet, bl.a. i den appellerede doms præmis 100-109 og 135-146.
Kommissionen har gjort gældende, at det andet appelanbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Med hensyn til appellantens argumentation om, at Retten med urette fastslog, at den omtvistede afgørelse var velbegrundet, på trods af, at appellanten formelt set opfyldte kriterierne i SMV-henstillingen, skal det anføres, at Kommissionen er bundet af de rammebestemmelser og meddelelser, som den vedtager som led i sit tilsyn med statsstøtte, såfremt disse ikke afviger fra EUF-traktatens bestemmelser, og de er blevet accepteret af medlemsstaterne (dom af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har i denne forbindelse bemærket, at Kommissionen er positivt indstillet over for statsstøtte til SMV’er på grund af markedssvigt, som indebærer, at disse virksomheder står over for en række handicap, som begrænser den sociale og økonomiske udvikling, der er ønskelig for disse virksomheder (jf. i denne retning dom af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
, præmis
, og af 24.9.2020, NMI Technologietransfer,
C-516/19
,
EU:C:2020:754
, præmis
).
Domstolen har dog ligeledes fastslået, at SMV-henstillingen skal fortolkes under hensyntagen til de betragtninger, som har ført til dens vedtagelse (dom af 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
, præmis
).
Som det i denne forbindelse fremgår af 9. og 12. betragtning til og artikel 1, stk. 1, i SMV-henstillingen, tilsigter denne henstilling at fastsætte en definition af SMV’er, der skal benyttes i de EU-politikker, der anvendes indenfor Unionen og EØS, og som tager hensyn til de økonomiske realiteter for disse virksomheder for fra denne kategori at få udskilt de grupper af virksomheder, hvis økonomiske magt overstiger en SMV’s økonomiske magt, og således sikre, at det netop er de virksomheder, som virkelig har behov herfor, der kommer til at nyde godt af de fordele, som de forskellige bestemmelser og foranstaltninger, der indføres for SMV’er, giver (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
, præmis
, og af 24.9.2020, NMI Technologietransfer,
C-516/19
,
EU:C:2020:754
, præmis
).
Som Retten i det væsentlige bemærkede i den appellerede doms præmis 100, udgør de fordele, der indrømmes SMV’er, nemlig som oftest fritagelser fra almindelige regler, f.eks. på området for statsstøtte, således at SMV-definitionen skal fortolkes strengt (dom af 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
, præmis
, og af 24.9.2020, NMI Technologietransfer,
C-516/19
,
EU:C:2020:754
, præmis
).
I denne optik er formålet med kriteriet om uafhængighed – som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 102 og 149 – at sikre, at de foranstaltninger, der er tiltænkt SMV’er, faktisk kommer virksomheder, hvis størrelse er en ulempe, til gode, og ikke virksomheder, der tilhører en stor koncern, og som således har adgang til økonomiske midler og bistand, som ikke står til rådighed for konkurrenter af lignende størrelse. Med henblik på kun at tilgodese de virksomheder, der reelt er uafhængige SMV’er, er der under disse omstændigheder behov for at undersøge strukturen af en SMV, som danner en gruppe, hvis økonomiske styrke er større end en sådan virksomhed, og det må sikres, at SMV-definitionen ikke omgås af rent formelle grunde (jf. i denne retning dom af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
, præmis
, og af 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
, præmis
).
Som Retten anførte i den appellerede doms præmis 103, må kriteriet om uafhængighed derfor fortolkes i lyset af dette formål, således at en virksomhed, der formelt opfylder dette kriterium, men som reelt er en del af en større virksomhedskoncern, alligevel ikke kan anses for at opfylde kriteriet (jf. i denne retning dom af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen,
C-91/01
,
EU:C:2004:244
, præmis
). Artikel 3 i bilaget til SMV-henstillingen skal således fortolkes i lyset af det nævnte formål (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
, præmis
).
På baggrund af den retspraksis, der er gengivet i nærværende doms præmis 85-91, kan det ikke konkluderes, at Retten indførte et nyt kriterium i SMV-henstillingen, ifølge hvilket det skal efterprøves, om den pågældende enhed er stillet over for de ulemper, som SMV’er sædvanligvis lider under, og at Retten herved tilsidesatte denne henstilling og retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Derimod anvendte Retten med rette den eksisterende retspraksis på området ved navnlig i den appellerede doms præmis 106, 107, 140, 148 og 151 at fastslå, at valideringspanelet – uden at begå nogen retlig fejl – som led i sin analyse havde kunnet tage hensyn til formålet med og ånden i SMV-henstillingen med henblik på at konkludere, at selv om appellanten formelt set opfyldte det i denne henstilling fastsatte uafhængighedskriterium, skulle det desuden undersøges, om dette andelsselskab var stillet over for de ulemper, som SMV’er normalt lider under.
Eftersom det tredje appelanbringende er blevet forkastet – og henset til den retspraksis, der er gennemgået i nærværende doms præmis 87-91 – var det i øvrigt ligeledes med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 106, 107 og 140-146 fastslog, at kriteriet om uafhængighed, således som fastsat i SMV-henstillingen, var blevet anvendt korrekt af valideringspanelet i den omtvistede afgørelse, idet dette valideringspanel havde angivet, dels at selv om appellanten formelt set opfyldte dette kriterium, forholdt det sig ikke desto mindre således, at dette andelsselskab i økonomisk henseende de facto tilhørte en stor økonomisk enhed, dels at appellanten på grund af de organisatoriske forbindelser mellem dette andelsselskab og dets partnere eller medlemmer havde en adgang til pengemidler, kreditter og støtte, og at det følgelig ikke var stillet over for de ulemper, som SMV’er sædvanligvis lider under, således at det ikke kunne kvalificeres som SMV som omhandlet i denne henstilling.
Det følger tillige af konklusionen i den foregående præmis, at Retten ikke begik nogen retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 108 forkastede den angivelige tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik, som var støttet på en eventuel tilsidesættelse af SMV-henstillingen.
Henset til den retspraksis, der er gengivet i nærværende doms præmis 85-91, var det endvidere med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 150 fastslog, at appellanten ikke kan udlede sin SMV-status af den omstændighed, at andelsselskabet formelt opfylder de kriterier om antal beskæftigede og finansielle tærskler, der er fastsat i artikel 2 i bilaget til SMV-henstillingen, hvis det i realiteten ikke er stillet over for de ulemper, som SMV’er sædvanligvis lider under, og at Retten i den appellerede doms præmis 152 fastslog, at disse kriterier om antal beskæftigede og finansielle tærskler ikke kan fastsættes på grundlag af isolerede oplysninger fra appellanten, når andelsselskabet ikke er en uafhængig virksomhed, og dets medlemmer ikke er virksomheder, der er SMV’er.
De øvrige argumenter, som appellanten har fremført, kan ikke ændre ved de ovenstående betragtninger.
For det første giver argumentet om, at det ikke i den foreliggende sag er fastslået, at appellanten havde nogen hensigt om at omgå SMV-definitionen, ikke mulighed for at godtgøre, at Retten begik en retlig fejl ved sin vurdering af denne definition. Opfyldelsen af betingelsen om, at en virksomhed i økonomisk henseende de facto tilhører en stor økonomisk enhed, og derfor har adgang til pengemidler og støtte, som dens konkurrenter af lignende størrelse ikke råder over, afhænger således af omstændighederne i den enkelte sag og er ikke nødvendigvis underlagt et krav om, at det fastslås, at denne virksomhed har til hensigt at omgå SMV-definitionen (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, HaTeFo,
C-110/13
,
EU:C:2014:114
, præmis
og
).
For det andet kan der heller ikke gives medhold i argumentet om, at der skal ses bort fra de domme afsagt af Domstolen og Retten, der er henvist til i nærværende doms præmis 82, fordi disse domme vedrører fortolkningen af specifikke begreber i SMV-henstillingen, snarere end en ren og skær fravigelse af denne henstilling, og fordi de faktiske omstændigheder i de sager, der lå til grund for de nævnte domme, er forskellige fra de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag.
Hvad for det første angår genstanden for fortolkningen i de domme afsagt af Domstolen, der er henvist til i nærværende doms præmis 82, hvilke domme indgår i den retspraksis, som udgør grundlaget for de betragtninger, der er formuleret i nærværende doms præmis 85-91, skal det bemærkes, at disse domme ligeledes vedrørte kriteriet om uafhængighed således som defineret i SMV-henstillingen eller i den henstilling, der gik forud for denne, dvs. henstilling 96/280, og at appellanten ikke har fremsat noget argument, der er egnet til at påvise, at Domstolens ræsonnement i disse domme – hvorefter dette kriterium ikke kan anses for at være opfyldt, hvis den økonomiske realitet, trods den formelle opfyldelse af betingelserne i den pågældende henstilling, taler for, at den pågældende enhed skal udelukkes fra de fordele, der alene er forbeholdt SMV’er – ikke gælder for omstændighederne i den foreliggende sag.
Hvad for det andet angår appellantens argument om, at der skal sondres mellem de faktiske omstændigheder i den foreliggende tvist og de faktiske omstændigheder i de forudgående sager, skal det på den ene side bemærkes, at appellanten ikke har uddybet grundene til, at det forhold – hvis det forudsættes dokumenteret – at dette andelsselskab ikke er kontrolleret af en aktionær i et forudgående led, skulle anses for at være til hinder for, at Domstolens fremgangsmåde i de sager, der lå til grund for den retspraksis, der er gennemgået i nærværende doms præmis 85-91, og som der er henvist til i nærværende doms foregående præmis, ligeledes følges i den foreliggende sag.
På den anden side er appellanten – som det følger af ovenstående vurderinger angående det andet og det tredje appelanbringende – ikke fremkommet med nogen oplysninger, der kan godtgøre, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 106 og 107 fastslog, at valideringspanelet ikke havde tilsidesat SMV-henstillingen ved at anføre, at appellanten de facto tilhørte en stor økonomisk enhed, og at dette andelsselskab på grund af de organisatoriske forbindelser mellem dette og dets partnere eller medlemmer ikke kunne anses for at være stillet over for de ulemper, som SMV’er sædvanligvis lider under.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet appelanbringende forkastes som ugrundet, og følgelig skal appellen forkastes i det hele.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, når en appel ikke tages til følge.
Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da appellanten har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
I henhold til nævnte reglements artikel 140, stk. 1, hvorefter de medlemsstater og de institutioner, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger, bærer Den Tjekkiske Republik sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3)
Den Tjekkiske Republik bærer sine egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.