CELEX: 62017CJ0579
Præjudiciel forelæggelse
samarbejde om civilretlige spørgsmål
forordning (EU) nr. 1215/2012
artikel 1, stk. 1
anvendelsesområde
det civil- og handelsretlige område
artikel 1, stk. 2
områder, der ikke er omfattet
social sikring
artikel 53
begæring om udstedelse af attest, som bekræfter, at retsafgørelsen truffet af den oprindelige ret er eksigibel
dom vedrørende en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, som et socialsikringsorgan har over for arbejdsgiver som følge af udstationering af arbejdstagere
den behandlende rets udøvelse af domstolsvirksomhed

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EUT 2012, L 351, s. 1
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag anlagt af BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse (ferie- og aftrædelseskasse for ansatte i byggebranchen, Østrig) (herefter »BUAK«) om udstedelse af en attest som omhandlet i artikel 53 i forordning nr. 1215/2012 med henblik på fuldbyrdelsen af en endelig udeblivelsesdom afsagt over for selskabet Gradbeništvo Korana d.o.o. (herefter »Korana«), som har hjemsted i Slovenien.
Retsforskrifter
EU-retten
Følgende fremgår af 6., 10. og 26. betragtning til forordning nr. 1215/2012:
»(6)
For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i en bindende og umiddelbart gældende EU-retsakt.
[…]
(10)
Denne forordnings anvendelsesområde bør omfatte alle de vigtigste spørgsmål på det civil- og handelsretlige område, bortset fra visse velafgrænsede spørgsmål, […]
[…]
(26)
Den gensidige tillid til retsplejen i Unionen berettiger princippet om, at retsafgørelser truffet i en medlemsstat bør anerkendes i alle medlemsstater, uden at der er behov for en særlig procedure. Desuden gør målet om at gøre det mindre langsommeligt og mindre dyrt at føre retssager på tværs af landegrænserne det berettiget at afskaffe den erklæring om eksigibilitet, der skal afgives, inden der kan ske fuldbyrdelse i den medlemsstat, som anmodningen rettes til. En retsafgørelse, der er truffet af en ret i en medlemsstat, bør derfor behandles på samme måde, som hvis den var blevet truffet i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.«
Forordningens artikel 1 er at finde i dennes kapitel I og har overskriften »Anvendelsesområde og definitioner«. Denne artikel fastsætter:
»1.   Denne forordning finder anvendelse på det civil- og handelsretlige område, uanset rettens art. Den omfatter i særdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender eller statens ansvar for handlinger og undladelser under udøvelse af statsmagt (acta jure imperii).
2.   Denne forordning finder ikke anvendelse på:
[…]
c)
social sikring
[…]«
Nævnte forordnings artikel 37, stk. 1, som indgår i afdeling 1 med overskriften »Anerkendelse« i samme forordnings kapitel III, der har overskriften »Anerkendelse og fuldbyrdelse«, har følgende ordlyd:
»En part, der i en medlemsstat ønsker at påberåbe sig en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat, skal fremlægge:
a)
en kopi af retsafgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser for at fastslå dens ægthed, og
b)
attesten udstedt i medfør af artikel 53.«
Artikel 39 i forordning nr. 1215/2012, der findes i afdeling 2 i nævnte kapitel III og har overskriften »Fuldbyrdelse«, bestemmer:
»En retsafgørelse, der er truffet i en medlemsstat, og som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, skal være eksigibel i de øvrige medlemsstater, uden krav om en erklæring om eksigibilitet.«
Forordningens artikel 42, som ligeledes indgår i denne afdeling 2, fastsætter i stk. 1:
»For i en medlemsstat at få fuldbyrdet en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, skal den, der fremsætter anmodningen herom, fremlægge følgende for den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed:
a)
en kopi af retsafgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser for at fastslå dens ægthed, og
b)
en attest udstedt i medfør af artikel 53, som bekræfter, at retsafgørelsen er eksigibel, og som indeholder et uddrag af retsafgørelsen og alt efter omstændighederne de relevante oplysninger om, hvilke sagsomkostninger der kan tilbagesøges, og oplysninger om beregning af renter.«
Nævnte forordnings artikel 43, stk. 1, bestemmer:
»Når der begæres fuldbyrdelse af en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat, forkyndes attesten udstedt i henhold til artikel 53 for den person, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, inden den første fuldbyrdelsesforanstaltning. Attesten ledsages af retsafgørelsen, hvis den ikke allerede er forkyndt for den pågældende.«
Følgende fremgår af samme forordnings artikel 53, som findes i afdeling 4 med overskriften »Fælles bestemmelser« i forordningens kapitel III:
»Den oprindelige ret udsteder på begæring af enhver berettiget part attesten ved brug af formularen i bilag I.«
Østrigsk ret
Bauarbeiter-Urlaubs- und Abfertigungsgesetz 1972 (lov af 1972 om ferie- og aftrædelsesgodtgørelse for ansatte i byggebranchen) (BGBl. 414/1972) i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »BUAG«), indeholder en afdeling IV med overskriften »ferie- og aftrædelseskasse for ansatte i byggebranchen«, hvorunder BUAG’s §§ 14-21b er at finde. BUAG’s § 14 bestemmer:
»1.   Opkrævning af de nødvendige midler til dækning af krav i henhold til denne lov og til udførelsen af de hermed forbundne opgaver påhviler [BUAK]. […]
2.   [BUAK] er et offentligretligt kollektivt organ […]«
BUAG’s § 21, stk. 1, bestemmer:
»Udgifterne til feriegodtgørelse, som betales af [BUAK], samt administrationsomkostninger finansieres via løntillæg. Beløbet af disse tillæg fastsættes efter fælles anmodning fra arbejdsgiverorganisationer og fagforeninger med beføjelse til at indgå kollektive overenskomster ved bekendtgørelse fra forbundsministeren for arbejdsmarkeds- og socialpolitik.«
BUAG’s § 21a med overskriften »betaling af tillæg« bestemmer i stk. 1:
»Arbejdsgiver skal for hver lønmodtager betale […] de i henhold til § 21 fastsatte tillæg […]«
Afdeling V i BUAG med overskriften »procedureregler« indeholder BUAG’s §§ 22-29a. BUAG’s § 22 med overskriften »indberetningspligt; beregning af tillæg« fastsætter:
»1.   En arbejdsgiver, som beskæftiger lønmodtagere som omhandlet i § 1, stk. 1, skal, når vedkommende påbegynder udøvelse af virksomhed, jf. §§ 1-3, indberette disse lønmodtagere til [BUAK] inden for en frist på to uger, hvorved meddeles alle relevante lønoplysninger med henblik på beregningen af tillæg […]
[…]
5.   [BUAK] beregner tillægget under udbetalingsperioden på grundlag af arbejdsgivers indberetning, eller såfremt [BUAK] på grundlag af en af denne foretaget undersøgelse (§ 23d) kommer frem til et andet resultat, på grundlag af denne undersøgelse. Ved manglende overholdelse af indberetningspligten kan [BUAK] beregne det tillæg, som arbejdsgiver skal betale, på grundlag af den sidst foretagne indberetning eller på grundlag af BUAK’s egen undersøgelse.
[…]«
BUAG’s §§ 23, 23a og 23b omhandler BUAK’s undersøgelsesbeføjelser med henblik på at indsamle de nødvendige oplysninger til beregningen af tillæg samt arbejdsgivers forpligtelse til at fremsende alle nødvendige oplysninger til BUAK til udførelsen af dennes opgaver.
BUAG’s § 25 med overskriften »betaling af tillæg« har følgende ordlyd:
»1.   [BUAK] skal på grundlag af arbejdsgivers indberetning eller den beregning, som er foretaget i henhold til § 22, stk. 5, give arbejdsgiver meddelelse om det beløb, der skal udbetales, som består af summen af de tillæg, der skal betales for de lønmodtagere, der er beskæftiget i udbetalingsperioden. […]
[…]
2.   Såfremt arbejdsgiver ikke opfylder sin forpligtelse til at betale det udestående beløb […] inden for fristen eller udbetale det beløb, der er angivet i meddelelsen, fremsender [BUAK] arbejdsgiveren et påkrav om betaling af det udestående beløb inden for en frist på to uger. […]
3.   Såfremt arbejdsgiver ikke eller kun delvist efterkommer dette påkrav, udsteder [BUAK] med henblik på inddrivelse af beløb, der ikke er betalt inden for fristen, en erklæring om restancer. […] Erklæringen om restancer er et tvangsfuldbyrdelsesdokument som omhandlet i § 1 i Exekutionsordnung [(fuldbyrdelsesprocedureloven)].
[…]
5.   Arbejdsgiver kan bestride dette betalingskrav, der er fastlagt i henhold til stk. 3, ved at indgive klage til den regionale administrative myndighed. Ved administrativ afgørelse træffer denne myndighed afgørelse om berettigelsen og rigtigheden af det krævede beløb.
[…]«
Afdeling VIb i BUAG med overskriften »særbestemmelser vedrørende ferie i tilfælde af udstationering« indeholder BUAG’s §§ 33d-33i. BUAG’s § 33d, som har overskriften »anvendelsesområde«, fastsætter i stk. 1:
»Bestemmelserne i denne afdeling regulerer ansættelse af lønmodtagere som omhandlet i afdeling I, der ikke har deres sædvanlige arbejdssted i Østrig, som en arbejdsgiver har udstationeret til Østrig
1)
for dér at udføre deres arbejde eller
2)
som tilrådighedsstillelse af arbejdskraft.
En brugervirksomhed med hjemsted uden for det østrigske område betragtes med henblik på §§ 23, 23a og 33g som arbejdsgiver for de arbejdstagere, der stilles til dennes rådighed, og som udstationeres til Østrig for dér at udføre deres arbejde.
[…]«
Følgende fremgår af BUAG’s § 33e med overskriften »ret til ferie«:
»Uden at det berører den lov, der finder anvendelse på ansættelsesforholdet, har en lønmodtager som omhandlet i § 33d i udstationeringsperioden i Østrig en ufravigelig ret til betalt ferie i henhold til afdeling II.«
BUAG’s § 33f med overskriften »feriegodtgørelse« har følgende ordlyd:
»1.   Under ferie har lønmodtager ret til feriegodtgørelse […]. Medmindre andet er bestemt nedenfor, finder bestemmelserne i afdeling II anvendelse.
2.   Krav på feriegodtgørelse modsvarer retten til feriegodtgørelse, i henhold til hvilken arbejdsgiver betaler de i henhold til § 21 fastsatte tillæg. [BUAK] er debitor for dette krav. […]
3.   Såfremt lønmodtager afholder ferie under udstationeringen, skal denne gøre sit krav i henhold til stk. 2 gældende over for [BUAK], idet lønmodtageren skal fremlægge dokumentation for tidspunktet for afholdelsen af ferie. […] Feriegodtgørelse udbetales direkte til lønmodtager. […]«
BUAG’s § 33g med overskriften »pligt til indberetning« bestemmer i stk. 1:
»En arbejdsgiver, som beskæftiger lønmodtagere som omhandlet i § 33d, har over for [BUAK] en indberetningspligt som angivet i § 22. […]«
BUAG’s § 33h med overskriften »betaling af tillæg« bestemmer:
»[…]
2.   Såfremt arbejdsgiver ikke opfylder sin forpligtelse til at betale tillæg, skal [BUAK] ved retsforfølgning forfølge krav på betaling af ubetalte tillæg. [BUAK] har beføjelse til at træffe alle nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger til inddrivelse af skyldige tillæg.
[…]
2b.   Såfremt [BUAK] ved manglede overholdelse af indberetningspligten har beregnet det skyldige tillæg på grundlag af sin egen undersøgelse i henhold til § 22, stk. 5, andet punktum, skal arbejdsgiver udbetale de således beregnede tillæg.
[…]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
BUAK, som har hjemsted i Wien (Østrig), er et offentligretligt kollektivt organ, som har til opgave at opkræve midler til betaling af feriegodtgørelser i henhold til BUAG. Det har nærmere bestemt ansvar for administration og udbetaling af feriegodtgørelse for ansatte i byggebranchen.
Korana, der er en slovensk virksomhed, udstationerede arbejdstagere i Østrig i forbindelse med bygningsarbejder.
Den 18. oktober 2016 anlagde BUAK sag ved Arbeits- und Sozialgericht Wien (arbejds- og socialretten i Wien, Østrig) med påstand om, at Korana tilpligtedes at betale et beløb af 38447,50 EUR med tillæg af renter og omkostninger for tillæg, som dette selskab skyldte i henhold til BUAG’s afdeling VIb, for arbejdsdage udført af de arbejdstagere, som selskabet havde udstationeret i Østrig i perioden fra februar til juni 2016.
BUAK gjorde i egenskab af feriekasse til støtte for sit krav gældende, at den på grundlag af BUAG havde ret til hos arbejdsgiver at kræve et tillæg bestående bl.a. af feriegodtgørelse og administrationsomkostninger beregnet for hver arbejdsdag udført af en arbejdstager i byggebranchen i Østrig efter en ved lov fastsat beregningsmetode.
Ved dom af 28. april 2017, der blev afsagt i Koranas fravær, blev samtlige af BUAK’s påstande taget til følge af nævnte ret. Denne dom, som den 21. juni 2017 blev forkyndt over for Korana, har – idet Korana ikke på nogen måde fremsatte indsigelse herimod – fået retskraft. Under behandlingen af den sag, som førte til afsigelsen af nævnte dom, synes nævnte ret ikke at have prøvet sin kompetence i henhold til forordning nr. 1215/2012.
Med henblik på fuldbyrdelse af denne dom indgav BUAK den 31. juli 2017 ved samme ret en begæring om udstedelse af en attest som omhandlet i nævnte forordnings artikel 53.
Den forelæggende ret har anført, at udstedelsen af en sådan attest i henhold til artikel 53 i forordning nr. 1215/2012 er betinget af, at den sag, der gav anledning til dom af 28. april 2017, henhører under det civil- og handelsretlige område som omhandlet i nævnte forordnings i artikel 1, stk. 1, hvilket ikke klart fremgår af de faktiske omstændigheder i hovedsagen.
I denne henseende har denne ret anført, at til forskel fra rent interne situationer, hvor BUAK i medfør af BUAG’s § 25, stk. 3, er bemyndiget til selv at udstede en erklæring om restancer vedrørende de krævede tillæg, som udgør et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag, der kan danne grundlag for en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, har BUAK ikke samme beføjelser med hensyn til ubetalte fordringer vedrørende udstationerede arbejdstagere, der ikke har deres sædvanlige arbejdssted i Østrig, eftersom BUAK er forpligtet til at indbringe sagen for Arbeits- und Sozialgericht Wien (arbejds- og socialretten i Wien) for at opnå betaling af de nævnte tillæg.
Den forelæggende ret har ligeledes anført, at visse omstændigheder, der karakteriserer den sag, der gav anledning til dommen af 28. april 2017, kunne give BUAK en offentligretlig karakter.
Den forelæggende ret har således anført, at i forbindelse med en sag med påstand om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, er det ikke lønmodtageren, som direkte gør sine rettigheder gældende, idet sagen anlægges mod arbejdsgiveren med henblik på inddrivelse af tillæg, hvis størrelse – der er fastsat ved bekendtgørelse fra den kompetente forbundsminister – ligeledes dækker BUAK’s administrationsomkostninger. Ud over de undersøgelsesbeføjelser, som BUAK har i tilfælde af arbejdsgiverens manglende overholdelse af sin indberetningspligt, kan dette organ ligeledes indgå aftale med andre sociale sikringsorganer.
Nævnte ret har præciseret, at i tilfælde af arbejdsgiverens manglende overholdelse af sin indberetningspligt har BUAK ret til at beregne de tillæg, som arbejdsgiveren skylder, på grundlag af sine egne undersøgelser i medfør af BUAG’s § 33h, stk. 2b. I et sådant tilfælde begrænser beføjelserne for den ret, der behandler en sag med påstand om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, sig til den blotte undersøgelse af betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse uden nogen undersøgelse af grundlaget for nævnte fordring.
På denne baggrund har Arbeits- und Sozialgericht Wien (arbejds- og socialretten i Wien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 1 i [forordning nr. 1215/2012] fortolkes således, at sager, som omhandler håndhævelsen af [BUAK’s] krav på tillæg mod arbejdsgivere som følge af udstationering af arbejdstagere uden sædvanligt arbejdssted i Østrig med henblik på udførelse af arbejde eller i forbindelse med overladelse af arbejdskraft til Østrig eller mod arbejdsgivere med hjemsted uden for Østrig i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere med sædvanligt arbejdssted i Østrig, er »civil- og handelsretlige sager«, på hvilke den nævnte forordning finder anvendelse, selv om BUAK’s krav på tillæg ganske vist vedrører privatretlige ansættelsesforhold og har til formål at dække arbejdstagernes privatretlige krav på ferie og feriepenge på grundlag af ansættelsesforholdene med arbejdsgiverne, men
–
såvel størrelsen af arbejdstagernes krav på feriepenge i forhold til BUAK som størrelsen af BUAK’s krav på tillæg i forhold til arbejdsgiverne ikke fastsættes ved kontrakt eller overenskomst, men ved en bekendtgørelse fra en forbundsminister
–
de tillæg, som arbejdsgiverne skylder BUAK, foruden at dække udgiften til de ferievederlag, der skal betales til arbejdstagerne, også tjener til at dække BUAK’s administrationsomkostninger, og
–
BUAK i forbindelse med forfølgelse og håndhævelse af sine krav på sådanne tillæg i kraft af lovbestemmelse har mere vidtgående beføjelser end en privatperson, idet
–
arbejdsgiverne under sanktion af bøde er forpligtet til at indgive såvel begivenhedsrelaterede som månedlige indberetninger til BUAK under anvendelse af BUAK’s kommunikationskanaler, til at medvirke og tåle kontrolforanstaltninger fra BUAK, til at give indsigt i løn-, forretnings og øvrige bilag og til at give oplysninger til BUAK, og
–
BUAK i tilfælde af arbejdsgivernes tilsidesættelse af indberetningspligten har ret til at beregne de tillæg, som arbejdsgiverne skylder, på grundlag af egne undersøgelser, idet BUAK’s krav på tillæg i så fald uafhængigt af de faktiske forhold i forbindelse med udstationeringen henholdsvis beskæftigelsen har gyldighed i den størrelse, som BUAK har beregnet?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Om formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
I sit skriftlige indlæg har Europa-Kommissionen opfordret Domstolen til at tage stilling til, om en ret i forbindelse med en sag om udstedelse af en attest i henhold til artikel 53 i forordning nr. 1215/2012 handler under udøvelse af domstolsvirksomhed som omhandlet i artikel 267 TEUF.
Det fremgår i denne henseende af Domstolens faste praksis, at selv om artikel 267 TEUF ikke forudsætter, at den procedure, hvorunder den nationale ret forelægger præjudicielle spørgsmål for Domstolen, er kontradiktorisk, kan de nationale retter kun forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og hvis forelæggelsen sker med henblik på afgørelse af en retssag (dom af 16.6.2016, Pebros Servizi,
C-511/14
,
EU:C:2016:448
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har ligeledes fastslået, at udtrykket »afsiger sin dom« som omhandlet i artikel 267, stk. 2, TEUF omfatter hele den proces, der leder frem til den forelæggende rets dom, og skal derfor undergives en vid fortolkning for at undgå, at en række processuelle spørgsmål må anses for ikke at kunne antages til realitetsbehandling og ikke kunne fortolkes af Domstolen, og at sidstnævnte ikke kan tage stilling til fortolkningen af alle de EU-retlige processuelle bestemmelser, som den forelæggende ret har pligt til at anvende (jf. i denne retning dom af 16.6.2016, Pebros Servizi,
C-511/14
,
EU:C:2016:448
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Den ordning, der er indført ved forordning nr. 1215/2012, hviler på afskaffelsen af eksekvatur, hvilket indebærer, at ingen kontrol foretages af den kompetente ret i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, idet alene den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, kan gøre indsigelse mod anerkendelse eller fuldbyrdelse af den retsafgørelse, som vedrører den pågældende. Det fremgår af denne forordnings artikel 37, sammenholdt med artikel 42, at for i en medlemsstat at få fuldbyrdet en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, skal den, der fremsætter anmodningen herom, blot fremlægge en kopi af den pågældende retsafgørelse sammen med attesten, som den oprindelige ret har udstedt i medfør af nævnte forordnings artikel 53. Denne attest forkyndes for den person, mod hvem der anmodes om denne fuldbyrdelse, inden enhver fuldbyrdelse i overensstemmelse med samme forordnings artikel 43, stk. 1.
Som generaladvokaten har anført i punkt 44 i forslaget til afgørelse, er denne attest grundlaget for gennemførelsen af princippet om direkte fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlemsstaterne.
De funktioner, som nævnte attest således opfylder under ordningen i forordning nr. 1215/2012, begrunder – bl.a. i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor den ret, som har truffet den retsafgørelse, der skal fuldbyrdes, ikke på domstidspunktet har taget stilling til, om forordning nr. 1215/2012 finder anvendelse – at denne ret på tidspunktet for udstedelse af nævnte attest skal prøve, om tvisten er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.
I et sådant tilfælde, og således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 52 i forslaget til afgørelse, fortsætter nævnte ret – ved at efterprøve, om den er kompetent til at udstede attesten i henhold til artikel 53 i forordning nr. 1215/2012 – den tidligere retssag ved at sikre dennes fulde effektivitet, for så vidt som en retsafgørelse ved manglende attestering ikke opfylder kravene til at kunne bevæge sig frit inden for det europæiske retsområde. En sådan konklusion imødekommer behovet for at sikre hurtig fuldbyrdelse af retsafgørelser og samtidig bevare den retssikkerhed, som den gensidige tillid til retsplejen i Unionen hviler på.
Ud fra tankegangen bag forordning nr. 1215/2012 er udstedelse af attesten overladt til den ret, som kender tvisten bedst, og som angående sagens realitet er den bedste til at bekræfte, at retsafgørelsen er eksigibel. Ved udstedelsen af en sådan attest bekræfter den oprindelige ret således implicit, at den udeblivelsesdom, som skal anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning, idet udstedelsen af en attest i henhold til nævnte artikel 53 kun er mulig på denne betingelse.
En sag om udstedelse af en attest i henhold til artikel 53 i forordning nr. 1215/2012 er følgelig under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede af judiciel karakter, således at en national ret, som en sådan sag indbringes for, kan forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
Det følger heraf, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 1 i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en sag med påstand om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, som et offentligretligt kollektivt organ har over for en arbejdsgiver som følge af udstationering af arbejdstagere i en medlemsstat, hvor de ikke har deres sædvanlige arbejdssted, eller i forbindelse med tilrådighedsstillelse af arbejdskraft i denne medlemsstat eller over for en arbejdsgiver med hjemsted uden for nævnte medlemsstat i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere med sædvanligt arbejdssted heri, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.
Indledningsvis, og henset til den omstændighed, at det præjudicielle spørgsmål vedrører artikel 1 i forordning nr. 1215/2012 i dens helhed, skal det for det første undersøges, om en dom som den, der blev afsagt af den forelæggende ret den 28. april 2017 på grundlag af BUAK’s påstande, og til hvis fuldbyrdelse BUAK har begæret en attest udstedt i henhold til denne forordnings artikel 53, henhører under det civil- og handelsretlige område som omhandlet i nævnte forordnings artikel 1, stk. 1, og i bekræftende fald skal det for det andet vurderes, om en sådan dom falder ind under anvendelsesområdet for undtagelsen om social sikring, som er fastsat i samme forordnings artikel 1, stk. 2, litra c).
Det skal ligeledes bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at for så vidt som Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EFT 2001, L 12, s. 1
) er blevet ophævet ved og erstattet af forordning nr. 1215/2012, gælder den af Domstolen anlagte fortolkning af førstnævnte forordnings bestemmelser ligeledes for forordning nr. 1215/2012, når bestemmelserne i disse to EU-retlige instrumenter kan sidestilles med hinanden (dom af 15.11.2018, Hellenische Republik,
C-308/17
,
EU:C:2018:911
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Om begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012
Ifølge Domstolens faste praksis skal begrebet »det civil- og handelsretlige område« i denne forordnings artikel 1, stk. 1, med henblik på i videst muligt omfang at sikre, at medlemsstaterne og de berørte personer har samme og ensartede rettigheder og forpligtelser i henhold til denne forordning, ikke fortolkes som en ren henvisning til en medlemsstats nationale ret. Dette begreb skal anses for et selvstændigt begreb, som skal fortolkes under hensyn dels til målet med og opbygningen af nævnte forordning, dels til de almindelige principper, der kan udledes af de nationale retsordener under ét (dom af 9.3.2017, Pula Parking,
C-551/15
,
EU:C:2017:193
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Af hensyn til en harmonisk retspleje kræver nødvendigheden af at sikre det indre markeds funktion og nødvendigheden af at undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i forskellige medlemsstater, desuden, at begrebet »det civil- og handelsretlige område« fortolkes bredt (jf. i denne retning dom af 10.9.2009, German Graphics Graphische Maschinen,
C-292/08
,
EU:C:2009:544
, præmis
og
).
For at fastslå, om et område er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1215/2012 eller ej, er det nødvendigt at afgøre, hvilket retsforhold der består mellem parterne i tvisten, og at undersøge, på hvilket grundlag og efter hvilke nærmere regler søgsmålet er iværksat (jf. i denne retning dom af 11.4.2013, Sapir m.fl.,
C-645/11
,
EU:C:2013:228
, præmis
og
, og af 12.9.2013, Sunico m.fl.,
C-49/12
,
EU:C:2013:545
, præmis
).
Selv om visse tvister mellem en offentlig myndighed og en privatperson kan henhøre under anvendelsesområdet for forordning nr. 1215/2012, således som Domstolen gentagne gange har fastslået, forholder det sig anderledes, når den offentlige myndighed udøver offentligretlige beføjelser (jf. i denne retning dom af 12.9.2013, Sunico m.fl.,
C-49/12
,
EU:C:2013:545
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Hvis en af parterne i tvisten udøver offentlig myndighed, fordi denne part udøver beføjelser, som er særligt vidtgående i forhold til de retsregler, der finder anvendelse i forholdet mellem privatpersoner, er en sådan tvist således udelukket fra det civil- og handelsretlige område i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 (jf. analogt dom af 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines,
C-302/13
,
EU:C:2014:2319
, præmis
).
I den foreliggende sag skal det indledningsvis bemærkes, at henset til den retspraksis, som er nævnt i den foregående præmis, er BUAK’s egenskab af offentligretligt kollektivt organ i sig selv uden betydning for det retsforhold, der består mellem BUAK og Korana.
Hvad for det første angår det retlige grundlag for den sag, der førte til den dom, til hvis fuldbyrdelse BUAK begærede udstedelse af en attest som omhandlet i artikel 53 i forordning nr. 1215/2012, følger det af forelæggelsesafgørelsen, at i henhold til BUAG’s § 21 finansieres udgifterne til feriegodtgørelse, som betales af BUAK, via løntillæg, som arbejdsgiveren skal betale. Selv om beløbet for disse tillæg er fastlagt ved bekendtgørelse fra forbundsministeren for arbejdsmarkeds- og socialpolitik, fremgår det af BUAK’s indlæg og af den østrigske regerings indlæg, at denne bekendtgørelse alene fastsætter de nærmere regler for beregning af de nævnte tillæg på grundlag af den løn, der er fastsat i den pågældende kollektive overenskomst.
Det følger i øvrigt af BUAG’s § 33f, stk. 2, at kravet på feriegodtgørelse, for hvilket BUAK er debitor over for de udstationerede arbejdstagere, modsvarer retten til feriegodtgørelse, i henhold til hvilken arbejdsgiver betaler de fastsatte tillæg.
Den forelæggende ret har desuden selv præciseret, at nævnte feriegodtgørelse, som finansieres via de tillæg, som i den foreliggende sag kræves betalt, udgør en del af den løn, som arbejdsgiver i henhold til ansættelseskontrakten skal betale for det af lønmodtageren udførte arbejde.
For så vidt som arbejdsgivers forpligtelse til at betale tillæg er uløseligt forbundet med lønmodtagernes civilretlige krav på feriegodtgørelse, er en prøvelse af grundlaget for den sag, der gav anledning til dom af 28. april 2017, i overensstemmelse med den i nærværende doms præmis 48 nævnte retspraksis følgelig ikke til hinder for den konklusion, at BUAK’s fordringskrav og følgelig en sag om betaling heraf ligeledes har samme civilretlige karakter.
Hvad for det andet angår spørgsmålet om, efter hvilke nærmere regler søgsmålet, der har ført til nævnte dom, er iværksat, følger det af BUAG’s bestemmelser, at til forskel fra rent interne situationer, hvor BUAK selv kan udstede en erklæring om restancer, der udgør et tvangsfuldbyrdelsesdokument, skal BUAK med hensyn til ubetalte fordringer vedrørende udstationerede arbejdstagere, der ikke har deres sædvanlige arbejdssted i Østrig, anlægge sag ved domstolene for at opnå betaling af de ubetalte tillæg.
Hvis BUAK endvidere som følge af manglende overholdelse af indberetningspligten i henhold til BUAG’s § 22, stk. 5, på grundlag af sine egne undersøgelser har beregnet tillægsbeløbet, »skal arbejdsgiver udbetale de således beregnede tillæg« som fastsat i BUAG’s § 33h, stk. 2b.
For så vidt angår omfanget af domstolskontrollen i forbindelse med en sag om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, hvis størrelse er beregnet af BUAK selv på grundlag af BUAK’s egne undersøgelser, har den forelæggende ret anført, at en sådan beregning har konstitutiv virkning, idet de beføjelser, som BUAK har, adskiller dette organ fra en privatperson. Den forelæggende ret har heraf konkluderet, at henset til dens ordlyd kunne BUAG’s § 33h, stk. 2b, fortolkes således, at med hensyn til ubetalte fordringer vedrørende udstationerede arbejdstagere, der ikke har deres sædvanlige arbejdssted i Østrig, begrænser rettens beføjelser sig til en simpel prøvelse af betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse, således at retten, såfremt de nævnte betingelser er opfyldt, ikke kan foretage en materiel prøvelse med hensyn til rigtigheden af den fordring, som BUAK gør gældende.
Denne fortolkning af national ret bestrides af både BUAK og den østrigske regering, der begge har anført, at i forbindelse med en sag om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse for udstationerede arbejdstagere skal de østrigske retter foretage en fuld prøvelse af alle sagens forhold.
Hertil bemærkes, at i forbindelse med en sag, der er indledt i medfør af artikel 267 TEUF, tilkommer det ikke Domstolen at udtale sig om fortolkningen af nationale bestemmelser. En sådan fortolkning henhører under de nationale domstoles enekompetence (dom af 27.10.2009, ČEZ,
C-115/08
,
EU:C:2009:660
, præmis
den deri nævnte retspraksis).
For så vidt som BUAG’s § 33h, stk. 2b, giver BUAK en retsstilling, der fraviger de almindelige regler om, efter hvilke nærmere regler en sag om betaling iværksættes og gennemføres, idet BUAK’s fastlæggelse af et fordringskrav gives konstitutiv virkning, og idet muligheden for den ret, ved hvilken en sådan sag er anlagt, for at prøve rigtigheden af de oplysninger, som ligger til grund for denne fastlæggelse, ifølge den forelæggende ret afskæres, må det følgelig konstateres, at under denne forudsætning handler dette organ i medfør af en selvstændig offentligretlig beføjelse tillagt ved lov.
For så vidt som dette måtte være tilfældet i tvisten i hovedsagen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, kan den rolle, som BUAK har, i denne særlige sammenhæng ikke karakteriseres som værende rollen som et simpelt offentligretligt kollektivt organ, der har til opgave at opkræve midler, der skal anvendes til betaling af feriegodtgørelse som omhandlet i BUAG. I et sådant tilfælde skal BUAK nemlig anses for at udøve offentligretlige beføjelser i forbindelse med en tvist som den, der gav anledning til dommen af 28. april 2017, hvilket har væsentlig betydning for, efter hvilke nærmere regler dette søgsmål er iværksat, og derfor for selve karakteren heraf, således at nævnte tvist ikke er omfattet af begrebet »det civil- og handelsretlige område« og følgelig heller ikke af anvendelsesområdet for forordning nr. 1215/2012.
Hvad angår de øvrige beføjelser, som BUAK specifikt har, og som den forelæggende ret har fremhævet, såsom BUAK’s opkrævning af administrationsomkostninger, som udgør 1%-2% af tillæggene, eller BUAK’s mulighed for at indgå aftale med andre socialsikringsorganer, kan de, for så vidt som den første synes ubetydelig og den anden ifølge de forklaringer, som den østrigske regering i denne henseende fremkom med i retsmødet, synes at være baseret på indgåelse af privatretlige aftaler, ikke føre til, at den procedure, der har ført til en dom som den i hovedsagen omhandlede, udelukkes fra det civil- og handelsretlige område som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012.
Med hensyn til de undersøgelsesbeføjelser, som BUAK har i tilfælde af arbejdsgivers manglende opfyldelse af sin indberetningspligt, skal det fastslås, at disse beføjelser heller ikke i sig selv er af en sådan karakter, at en procedure som den, der har givet anledning til dommen af 28. april 2017, får en offentligretlig karakter.
De beføjelser, der er nævnt i de to foregående præmisser, har således ingen betydning for, i hvilken egenskab BUAK handler i forbindelse med en sag som den i hovedsagen omhandlede, og ændrer hverken sagens art eller bestemmer dens forløb.
Om begrebet »social sikring« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1215/2012
Det følger af artikel 1, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1215/2012, at social sikring er udelukket fra anvendelsesområdet for denne forordning.
De områder, der er udelukket fra nævnte forordnings anvendelsesområde, og som er fastsat i forordningens artikel 1, stk. 2, udgør undtagelser, der skal fortolkes strengt.
Begrebet »social sikring« defineres selvstændigt med hensyn til indholdet af dette begreb i EU-retten. Som det således fremgår af Domstolens praksis, omfatter dette begreb følgelig det materielle anvendelsesområde for Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (
EUT 2004, L 166, s. 1
) (jf. analogt for så vidt angår Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 (
EFT 1997, L 28, s. 1
), dom af 14.11.2002, Baten,
C-271/00
,
EU:C:2002:656
, præmis
).
En ydelse kan desuden anses for en social sikringsydelse, såfremt den tildeles de berettigede uden nogen individuel og skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier og forudsat, at den vedrører én af de risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 (jf. analogt dom af 19.9.2013, Hliddal og Bornand,
C-216/12 og C-217/12
,
EU:C:2013:568
præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag modsvarer fordringskravet i form af tillæg for feriegodtgørelse, således som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, den ret til feriegodtgørelse, i henhold til hvilken arbejdsgiver betaler de fastsatte tillæg. Ifølge den forelæggende rets oplysninger påhviler det således arbejdsgiver at betale denne feriegodtgørelse som følge af arbejde udført af den udstationerede arbejdstager, også selv om betalingen sker via BUAK.
En sådan feriegodtgørelse er derfor ikke omfattet af begrebet »social sikring« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1215/2012.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 1 i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en sag med påstand om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, som et offentligretligt kollektivt organ har over for en arbejdsgiver som følge af udstationering af arbejdstagere i en medlemsstat, hvor de ikke har deres sædvanlige arbejdssted, eller i forbindelse med tilrådighedsstillelse af arbejdskraft i denne medlemsstat eller over for en arbejdsgiver med hjemsted uden for nævnte medlemsstat i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere med sædvanligt arbejdssted heri, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning, for så vidt som de nærmere regler for, hvorledes en sådan sag iværksættes og gennemføres, ikke fraviger de almindelige regler herfor, og navnlig ikke afskærer den behandlende rets mulighed for at prøve rigtigheden af de oplysninger, som ligger til grund for fastlæggelsen af nævnte fordringskrav, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en sag med påstand om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, som et offentligretligt kollektivt organ har over for en arbejdsgiver som følge af udstationering af arbejdstagere i en medlemsstat, hvor de ikke har deres sædvanlige arbejdssted, eller i forbindelse med tilrådighedsstillelse af arbejdskraft i denne medlemsstat eller over for en arbejdsgiver med hjemsted uden for nævnte medlemsstat i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere med sædvanligt arbejdssted heri, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning, for så vidt som de nærmere regler for, hvorledes en sådan sag iværksættes og gennemføres, ikke fraviger de almindelige regler herfor, og navnlig ikke afskærer den behandlende rets mulighed for at prøve rigtigheden af de oplysninger, som ligger til grund for fastlæggelsen af nævnte fordringskrav, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.