CELEX: 62019CJ0644
Преюдициално запитване
Социална политика
Директива 2000/78/ЕО
Равно третиране в областта на заетостта и професиите
Членове 1, 2 и 3
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Клауза 4
Принцип на недопускане на дискриминация
Мярка, приета от университетско учебно заведение съгласно националното право
Запазване на статута на преподавател след навършване на законоустановената пенсионна възраст
Възможност, запазена за преподавателите, които са научни ръководители
Преподаватели, които не притежават такова качество
Срочни договори
По-ниско възнаграждение от това на щатните преподаватели

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, член 2, параграф 2, буква б) и член 3 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (
ОВ L 303, 2000 г., стр. 16
), както и на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 175, 1999 г., стр. 43
).
Запитването е отправено в рамките на спор между FT и Universitatea „Lucian Blaga“ Sibiu (наричан по-нататък „Университетът“), GS и др.., HS и Ministerul Educaţiei Naţionale (Министерство на националното образование, Румъния), по повод условията на труд за длъжността ѝ в университета, след като е навършила законоустановената пенсионна възраст.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2000/78
Както предвижда член 1, Директива 2000/78 има за цел да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране.
Член 2, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
а)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1.
б)
проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата от определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в сравнение с други лица в неблагоприятно положение, овен ако:
i)
тази разпоредба, критерий или практика е обективно оправдана от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими […]“.
Съгласно член 3, параграф 1 от посочената директива:
„В границите на сферите на компетентност, поверени на Общността, настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:
[…]
в)
условия за наемане и условия на труд, включително условията за уволнение и заплащане;
[…]“.
Директива 1999/70
Съображение 17 от Директива 1999/70 гласи:
„По отношение на термините, използвани в рамковото споразумение, без да са специално определени в него, тази директива дава възможност на държавите членки да определят такива термини в съответствие с националното законодателство или практика, какъвто е случаят с други директиви по социални въпроси, които използват подобни термини, при условие че въпросните определения спазват съдържанието на рамковото споразумение“.
Рамковото споразумение
Клауза 3 от Рамковото споразумение има следния текст:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на определен случай.
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на постоянен трудов договор за сравнение“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията. Когато няма „работник на постоянен трудов договор за сравнение“ в същото ведомство, сравнението се прави чрез препратка до приложимия колективен трудов договор или където няма приложим колективен трудов договор, според националното законодателство, колективните трудови договори или практики“.
Клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, озаглавена „Принцип на недискриминация“, предвижда следното:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор за сравнение, само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
Румънското право
Член 118, параграфи 1 и 2 от Legea № 1/2011 a educației naționale (Закон № 1/2011 за националното образование) от 5 януари 2011 г. (
Monitorul Oficial
, част I, № 18 от 10 януари 2011 г.), в редакцията му, приложима към момента на настъпване на фактите по главното производство (наричан по-нататък „Закон № 1/2011“), гласи:
„1.   Националната система за висше образование се основава на следните принципи:
а)
принцип на автономия на университетите;
[…]
2.   Във висшето образование не се допуска дискриминация на основание възраст, етнически произход, пол, социален произход, политическа или религиозна ориентация, сексуална ориентация или друг вид дискриминация, с изключение на предвидените в закона утвърдителни мерки“.
Съгласно член 123, параграф 2 от Закон № 1/2011:
„Автономията на университетите предоставя на университетската общност правото да определя своята мисия, институционална стратегия, структура, дейности, организация и функциониране, управление на материалните и човешките ресурси при строго спазване на действащото законодателство“.
Член 289 от Закон № 1/2011 гласи:
„1.   Преподавателите и научните работници се пенсионират при навършване на 65 години.
[…]
3.   Академичните съвети на държавните, частните и религиозните университети въз основа на критерии за професионална компетентност и финансово положение могат да разрешат на даден преподавателски или изследователски кадър да продължи дейността си след пенсиониране въз основа на едногодишен срочен договор с възможност за продължаване година за година съгласно Устава на университета без ограничение във възрастта. Академичният съвет на университета може да удостои с титла почетен професор за преподавателски и изследователски постижения преподавателски кадри, достигнали пенсионна възраст. Заплащането на пенсионираните преподаватели може да бъде почасово.
[…]
6.   Чрез дерогация от разпоредбите на параграф 1, ако висшите учебни заведения не могат да покрият часовете за обучение с щатни преподаватели, те могат да решат да запазят статута на титуляр в преподавателската или и/или научната област с всички произтичащи от това права и задължения въз основа на годишна оценка на академичните постижения по определена от академичния съвет методика.
7.   Преназначаването на пенсиониран преподавател на преподавателска длъжност се извършва ежегодно, като се запазват правата и задълженията, произтичащи от преподавателската дейност преди пенсионирането, с одобрението на академичния съвет в съответствие с предвидената в параграф 6 методика, при условие че бъде спряно изплащането на пенсията за времето на повторната заетост“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
За периода от 1994 г. до 2015 г. FT заема преподавателска длъжност като щатен преподавател — доцент в университета въз основа на безсрочен трудов договор.
Макар на 11 юни 2015 г. FT да навършва законоустановената пенсионна възраст 65 години, по силата на решение на университета тя съумява да запази статута си на щатен преподавател за периода от тази дата до 30 септември 2015 г. през академичната 2014—2015 г.
Впоследствие управителният съвет на университета отхвърля искането на FT за запазване на статута ѝ на щатен преподавател за учебната 2015—2016 г., с мотива че това искане не е в съответствие с „Методиката за одобряване на запазването на статута на щатни преподаватели за преподавателите, навършили 65 години“ (наричана по-нататък „методиката“), приета от академичния съвет на университета с решение № 3655 от 28 септември 2015 г. Съгласно методиката възможност за запазване на статута на щатен преподавател след посочената възраст, посочена в член 289, параграф 6 от Закон № 1/2011, имат само преподавателите, които притежават звание „научен ръководител“. След изменение на методиката тази възможност е премахната по отношение на последните, считано от 1 октомври 2016 г.
С оглед на отхвърлянето на искането ѝ, считано от 2016 г., FT сключва последователни срочни договори с университета за същите дейности, които е извършвала преди това по схемата на почасово заплащане, като доходите ѝ са по-ниски от тези на щатните преподаватели.
С жалбата по трудово дело, подадена пред Tribunalul Sibiu (Окръжен съд Сибиу, Румъния), FT оспорва решението на университета, като отбелязва факта, че статутът ѝ на щатен преподавател е прекратен на 1 октомври 2015 г. поради навършване на законоустановената пенсионна възраст. Посочената юрисдикция отхвърля жалбата, като установява липса на дискриминация съгласно Директива 2000/78, на която се позовава FT. Решението влиза в сила след потвърждаването му от Curtea de Apel Alba Iulia (Апелативен съд Алба Юлия, Румъния).
Освен това Tribunalul Alba (Окръжен съд Алба, Румъния) отхвърля подадената от FT жалба по административно дело, с която се иска отмяна на административните актове, въз основа на които университетът отказва да уважи искането ѝ за запазване на статута ѝ на щатен преподавател.
Сезирана с касационна жалба срещу този отказ, запитващата юрисдикция отбелязва, че спорът в главното производство се отнася до обстоятелството, че съгласно методиката възможност за запазване на статута на щатни преподаватели след навършване на законоустановената пенсионна възраст имат само преподавателите, които са научни ръководители. Посочената юрисдикция иска да се установи по-специално дали определянето на подобен ограничителен критерий представлява непряка дискриминация предвид факта, че прилагането на този критерий води и до сключването на последователни срочни договори с по-ниско заплащане. При утвърдителен отговор запитващата юрисдикция иска да се установи дали може да обезсили правните последици на влязло в сила решение на национална юрисдикция, в което е постановено, че разглежданото в главното производство положение не води до дискриминация, противоречаща на Директива 2000/78.
При тези условия Curtea de Apel Alba Iulia (Апелативен съд Алба Юлия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 1, член 2, параграф 2, буква б) и член 3 от Директива 2000/78 и клауза 4 от Рамковото споразумение да се тълкуват в смисъл, че мярка като разглежданата в главното производство, която позволява на работодателя да предвиди, че лицата, навършили 65 години, могат да продължат да изпълват функциите си на щатни преподаватели, като запазят правата, с които са се ползвали преди пенсионирането си, само ако са научни ръководители в ущърб на други лица в същото положение, които биха имали тази възможност само в случай на свободни длъжности и ако отговарят на изискванията за академични резултати, и която позволява да се наложи на лицата, които не са научни ръководители за същата университетска дейност, сключването на последователни срочни трудови договори при почасово заплащане, по-ниско от получаваното от щатен университетски преподавател, представлява дискриминация по смисъла на тези разпоредби?
2)
Може ли предимството при прилагане на правото на Съюза (принцип на върховенство на европейското право) да се тълкува в смисъл, че позволява на националния съд да остави без приложение окончателното решение на националния съд, в което е установено, че при изложеното фактическо положение Директива 2000/78/ЕО е спазена и не е налице дискриминация?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
В писменото си становище румънското правителство оспорва допустимостта на преюдициалното запитване. То счита, от една страна, че исканото от запитващата юрисдикция тълкуване на правото на Съюза не е необходимо за целите на спора в главното производство, който би могъл да се разреши единствено въз основа на националните разпоредби за транспониране на това право, и от друга страна, че посочената юрисдикция не е изяснила в достатъчна степен избора на разпоредбите от правото на Съюза, чието тълкуване иска, нито връзката, която установява между тях и националното законодателство, приложимо в спора по главното производство.
В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално произнасяне, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарния състав на Върховния съд),
C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, т.
и цитираната съдебна практика).
Оттук следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на норма от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарния състав на Върховния съд),
C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая не изглежда очевидно, че разпоредбите от правото на Съюза, цитирани в поставените от запитващата юрисдикция въпроси, отнасящи се до забранена дискриминация в рамките на заетостта и трудовите правоотношения, нямат никаква връзка със спора по главното производство. Обратно, въпросът дали разглежданата в главното производство национална правна уредба, както и начинът на нейното прилагане от университета, съдържат такава дискриминация, се отнася до съществото на делото.
От друга страна, макар наистина мотивите на преюдициалното запитване да са обобщени, това не променя факта, че те позволяват да се разбере, че спорът по главното производство се отнася до твърдяно различно третиране между университетските преподаватели, който продължават да работят след навършване на законоустановената пенсионна възраст, в зависимост от това дали са научни ръководители, и че от Съда се иска да установи дали такова различно третиране противоречи на цитираните в текста на първия преюдициален въпрос разпоредби на правото на Съюза. Тъй като посоченото преюдициално запитване освен това съдържа достатъчно изложение на релевантната национална фактическа и правна рамка, следва да се констатира, че в случая то отговаря на изискванията на член 94 от Процедурния правилник на Съда.
От гореизложеното следва, че преюдициалните въпроси са допустими.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
По първата част на първия въпрос
С първата част на първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 1 и 2 от Директива 2000/78 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането на национална правна уредба, по силата на която сред преподавателите на университетско учебно заведение, които продължават да упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, единствено преподавателите, които са научни ръководители, могат да запазят статута си на щатни преподаватели, докато преподавателите, които не са научни ръководители, могат да сключват с това учебно заведение само срочни трудови договори при заплащане, по-ниско от получаваното от щатния преподавателски състав.
От член 3, параграф 1, буква в) от Директива 2000/78 следва, че тя се прилага в границите на сферите на компетентност, поверени на Европейския съюз, към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка по-специално с условията за наемане и условията на труд, включително условията за уволнение и заплащане.
От това следва, че положението на FT, което е свързано с трудовите договори, сключени от нея с университета, както и с възнаграждението, което е получила по тези договори, попада в приложното поле на тази разпоредба.
Както обаче е видно от преюдициалното запитване, различното третиране в областта на условията за наемане и условията на труд, което е в основата на спора по главното производство, по отношение на преподавателския състав на университета, който продължава да упражнява професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, се дължи на наличието или липсата на качеството на научен ръководител, тъй като преподавателите, които не притежават въпросното качество, са поставени в по-неблагоприятно положение в сравнение с щатния преподавателски състав.
Съгласно постоянната практика на Съда както от заглавието и съображенията, така и от съдържанието и целта на Директива 2000/78 следва, че тя е предназначена да установи обща рамка, за да се осигури на всяко лице равно третиране „в областта на заетостта и професиите“, като му се предостави ефикасна защита срещу дискриминацията, основана на един от признаците, упоменати в член 1 (вж. в този смисъл решения от 18 юни 2009 г., Hütter,
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
, т.
и от 15 януари 2019 г., E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение Съдът подчертава, че съгласно член 2, параграф 1 от посочената директива мотивите по член 1 от нея са изчерпателно изброени (вж. в този смисъл решение от 9 март 2017 г., Милкова,
C‑406/15
,
EU:C:2017:198
, т.
и цитираната съдебна практика).
Налага се обаче изводът, че разглежданото в главното производство различно третиране не спада към нито един от признаците, изброени в посочения член 1. По-специално такова различно третиране не може да се основава, дори непряко, на възрастта, тъй като както облагодетелстваните, така и ощетените от националната правна уредба лица попадат в една и съща възрастова група, а именно на навършилите законоустановената пенсионна възраст.
Всъщност различното третиране в зависимост от това дали лицето притежава качеството на научен ръководител, се основава на професионалната категория на засегнатите лица. Съдът обаче вече е постановил, че Директива 2000/78 не се отнася до дискриминацията, основана на такъв критерий (вж. в този смисъл решение от 21 май 2015 г., SCMD,
C‑262/14
, непубликувано,
EU:C:2015:336
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че положение като разглежданото в главното производство не попада в обхвата на общата рамка, установена в член 2, параграф 2 от Директива 2000/78 за борба с някои форми на дискриминация на работното място.
Следователно на първата част на първия въпрос следва да се отговори, че членове 1 и 2 от Директива 2000/78 трябва да се тълкуват в смисъл, че не се прилагат по отношение на национална правна уредба, по силата на която от преподавателите в университетско учебно заведение, които продължават да упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, само преподавателите, които имат качеството на научни ръководители, могат да запазят статута си на щатни преподаватели, докато преподавателите, които не са научни ръководители, могат да сключват с това учебно заведение само срочни трудови договори с почасово заплащане, по-ниско от получаваното от щатните преподаватели.
По втората част на първия преюдициален въпрос
С втората част на първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на национална правна уредба, по силата на която от преподавателите в университетско учебно заведение, които продължават да упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, само преподавателите, които са научни ръководители, могат да запазят статута си на щатни преподаватели, докато преподавателите, които не са научни ръководители, могат да сключват с това учебно заведение само срочни трудови договори с по-ниско заплащане от получаваното от щатните преподаватели.
Следва да се припомни, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение въвежда забрана работниците на срочни трудови договори да се третират — само защото работят по срочен договор — по по-неблагоприятен начин по отношение на условията за наемане на работа спрямо работниците на трудов договор за неопределено време в сходно положение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
Клауза 4 от Рамковото споразумение има за цел да приложи принципа за недопускане на дискриминация спрямо работниците на срочен трудов договор, за да се попречи на работодателите да използват подобно трудово правоотношение като средство за лишаване на тези работници от права, признати на работниците на трудов договор за неопределено време (решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
От текста и целта на посочената клауза 4 следва, че тя се отнася не до самия избор на сключване на срочни трудови договори вместо трудови договори за неопределено време, а до условията за наемане на работа на работниците, които са сключили първия вид договори в сравнение с тези на работниците, наети съгласно втория вид договори, като понятието „условия за наемане на работа“ включва мерки, произтичащи от трудовото правоотношение между работника и неговия работодател (вж. в този смисъл решение от 20 юни 2019 г., Ustariz Aróstegui,
C‑72/18
,
EU:C:2019:516
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо следва да се провери дали с оглед на условията за наемане на работа на преподавателите, които са научни ръководители и упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, условия за наемане на работа като произтичащите от сключените от FT срочни трудови договори, и по-специално получаваното от нея по-ниско заплащане, свързано с договора, представляват различно третиране в противоречие с клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
В това отношение, на първо място, следва да се определи дали преподавателите, които са научни ръководители и с които трябва да се сравни положението на FT, попадат в обхвата на понятието „работници на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение“ по смисъла на тази разпоредба. Съгласно клауза 3, точка 2 от Рамковото споразумение това понятие обхваща работниците, „с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията“.
От една страна обаче, тъй като понятието „трудов договор за неопределено време“ не е определено конкретно в Рамковото споразумение, както се посочва в съображение 17 от Директива 1999/70, то следва да се определи от държавите членки в съответствие с националното законодателство и практика, при условие че възприетото определение зачита съдържанието на Рамковото споразумение (вж. в този смисъл решение от 15 март 2012 г., Sibilio,
C‑157/11
, непубликувано,
EU:C:2012:148
, т.
—
).
В писменото си становище Комисията изразява съмнения относно факта, че преподавателите, които са научни ръководители и са навършили законоустановената пенсионна възраст, работят по трудов договор за неопределено време, доколкото от посочената национална правна уредба е видно, че за да запазят статута си на щатни преподаватели, те се подлагат на ежегодна оценка и одобрение от университета. Запитващата юрисдикция обаче следва да прецени дали тези преподаватели са наети по силата на такъв договор за неопределено време въз основа на критериите, посочени в предходната точка от настоящото решение.
От друга страна, ако се приеме, че посочените преподаватели са наети по трудов договор за неопределено време, следва да се провери дали те са работници на трудов договор за неопределено време „в сходно положение“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение. В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда принципът на недопускане на дискриминация, който е намерил конкретен израз в посочената разпоредба, изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране е обективно обосновано (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно принципът на недопускане на дискриминация се прилага и конкретизира с Рамковото споразумение единствено по отношение на различното третиране на работниците на срочен трудов договор спрямо работниците на трудов договор за неопределено време в сходно положение (решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras,
C‑619/18
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се прецени дали съответните лица извършват „същата или подобна работа“ по смисъла на Рамковото споразумение, в съответствие с клауза 3, точка 2 и клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение следва да се установи дали — предвид съвкупност от фактори като естеството на работата, изискванията за квалификация и условията на труд — може да се приеме, че тези лица се намират в сходно положение (решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да прецени фактите, следва да определи дали, докато е работела за университета на основание поредица от срочни трудови договори, FT се е намирала в положение, сходно с това на преподавателите, които са научни ръководители, наети за неопределено време от същия работодател и след като е навършила пенсионна възраст (вж. по аналогия решение от 21 ноември 2018 г., De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
).
В този контекст би трябвало по-специално да се провери дали обстоятелството, че посочените преподаватели са научни ръководители, означава, че естеството на тяхната работа, както и изискванията за квалификацията им са различни от тези на преподавател като FT.
Ето защо, ако се приеме, че положението на тези две категории преподаватели е сходно, на второ място, следва да се провери дали е налице обективна причина по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, която може да обоснове различното третиране, свързано по-специално с равнището на тяхното възнаграждение.
Съгласно постоянната съдебна практика понятието „обективни причини“ изисква констатираното неравно третиране да е оправдано от наличието на точни и конкретни характеристики на съответното условие за наемане на работа в особения му контекст и въз основа на обективни и прозрачни критерии, позволяващи да се провери дали това третиране отговаря на реална потребност, дали е годно за постигане на преследваната цел и дали е необходимо в това отношение. Посочените елементи могат да произтичат по‑специално от конкретното естество на задачите, за чието изпълнение са сключени срочни трудови договори, и от присъщите характеристики на последните, или ако е необходимо, от преследването на легитимна цел, свързана със социалната политика на определена държава членка (решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso,
C‑307/05
,
EU:C:2007:509
, т.
и от 20 юни 2019 г., Ustariz Aróstegui,
C‑72/18
,
EU:C:2019:516
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че съгласно изложението на мотивите методиката има за цел справяне с обезпокоителното увеличаване на броя на преподавателските длъжности за професори и доценти в университета спрямо броя на длъжностите за лектори и асистенти, както и да гарантира финансовото равновесие между устойчивостта и развитието на университета в краткосрочен и средносрочен план. Запитващата юрисдикция следва да провери дали тези мотиви действително представляват целите на методиката.
При условие че бъде направена такава проверка, е важно да се припомни, че Съдът вече е постановил, че тези цели, които по същество се отнасят до управлението на персонала, както и до бюджетни съображения и които освен това не се основават на обективни и прозрачни критерии, не могат да се приемат за обективни причини, обосноваващи различно третиране като разглежданото в спора в главното производство (вж. в този смисъл решение от 22 април 2010 г., Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, т.
и определение от 9 февруари 2017 г., Rodrigo Sanz,
C‑443/16
,
EU:C:2017:109
, т.
и
).
Всъщност, макар съображения от бюджетен характер да могат да бъдат в основата на избраната социална политика на дадена държава членка и да влияят върху естеството и обхвата на мерките, които държавата възнамерява да приеме, сами по себе си тези съображения не са преследвана от тази политика цел, поради което не биха могли да обосноват прилагането на национална правна уредба, водеща до различно третиране в ущърб на работниците на срочни трудови договори (определение от 9 февруари 2017 г., Rodrigo Sanz,
C‑443/16
,
EU:C:2017:109
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на гореизложеното на втората част на първия въпрос следва да се отговори, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на национална правна уредба, по силата на която от преподавателите в университетско учебно заведение, които продължават да упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, само преподавателите, които са научни ръководители, могат да запазят статута си на щатни преподаватели, докато преподавателите, които не са научни ръководители, могат да сключват с това учебно заведение само срочни трудови договори с почасово заплащане, по-ниско от получаваното от щатните преподаватели, при условие че първата категория преподаватели е съставена от работници на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение с тези от втората категория, и че различното третиране, с което по-специално е свързана посочената схема на заплащане, не е обосновано от обективна причина, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.
По втория въпрос
Предвид отговора на първата част на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

1)
Членове 1 и 2 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите трябва да се тълкуват в смисъл, че не се прилагат по отношение на национална правна уредба, по силата на която от преподавателите в университетско учебно заведение, които продължават да упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, само преподавателите, които са научни ръководители, могат да запазят статута си на щатни преподаватели, докато преподавателите, които не са научни ръководители, могат да сключват с това учебно заведение само срочни трудови договори с почасово заплащане, по-ниско от получаваното от щатните преподаватели.

2)
Клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. и съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на национална правна уредба, по силата на която от преподавателите в университетско учебно заведение, които продължават да упражняват професията си след навършване на законоустановената пенсионна възраст, само преподавателите, които са научни ръководители, могат да запазят статута си на щатни преподаватели, докато преподавателите, които не са научни ръководители, могат да сключват с това учебно заведение само срочни трудови договори с почасово заплащане, по-ниско от получаваното от щатните преподаватели, при условие че първата категория преподаватели е съставена от работници на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение с тези от втората категория, и че различното третиране, с което по-специално е свързана посочената схема на заплащане, не е обосновано от обективна причина, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.