CELEX: 62020CJ0675
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liite VII
4 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta
Unionin virkamies, joka on Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen ja joka on asunut vakituisesti asemapaikkansa valtion alueella hänen palvelukseen tuloaan edeltäneiden kymmenen vuoden ajan
Yhdistyneen kuningaskunnan eroaminen unionista
Kyseisen unionin virkamiehen saama asemapaikan valtion kansalaisuus
Ulkomaankorvauksen maksamista koskevan oikeuden peruuttaminen
Kumoamiskanne

Colin Brown, joka on Euroopan komission virkamies, vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 5.10.2020 antaman tuomion Brown v. komissio (
T-18/19
,
EU:T:2020:465
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla tämä hylkäsi hänen kanteensa, jossa vaadittiin kumoamaan 19.3.2018 tehty komission päätös, jolla häneltä oli peruutettu oikeus ulkomaankorvaukseen ja näin ollen hänen asemapaikkansa ja hänen lähtöpaikkakuntansa välisten matkakustannusten korvaamiseen 1.12.2017 lukien sen jälkeen, kun hän oli saanut asemapaikkansa jäsenvaltion kansalaisuuden (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä sovellettiin kanteen taustalla olevassa asiassa (jäljempänä henkilöstösäännöt), 1 d artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun näiden henkilöstösääntöjen soveltamisalaan kuuluva henkilö, joka katsoo tulleensa väärin kohdelluksi sen vuoksi, että hänen kohdallaan ei ole noudatettu edellä tarkoitettua tasa-arvoisen kohtelun periaatetta, esittää tosiseikkoja, joiden perusteella voidaan olettaa suoraa tai välillistä syrjintää tapahtuneen, on toimielimen osoitettava, ettei tasa-arvoisen kohtelun periaatetta ole rikottu. – –”
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Ulkomaankorvaus, joka on 16 prosenttia virkamiehelle maksettavan peruspalkan, kotitalouslisän ja huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän kokonaismäärästä, myönnetään:
a)
virkamiehelle,
–
joka ei ole eikä ole koskaan ollut sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee,
–
joka ei ole kuusi kuukautta ennen tehtäviensä aloittamista päättyvän viiden vuoden jakson aikana asunut vakituisesti tai harjoittanut pääasiallista ansiotoimintaansa kyseisen valtion eurooppalaisella alueella. Tätä säännöstä sovellettaessa ei oteta huomioon olosuhteita, jotka aiheutuvat toiselle valtiolle tai kansainväliselle organisaatiolle suoritetuista palveluksista.
b)
virkamiehelle, joka on tai on ollut sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee, ja joka on ennen palvelukseen tuloaan asunut vakituisesti kymmenen vuotta kyseisen valtion eurooppalaisen alueen ulkopuolella muusta syystä kuin hoitaakseen tehtäviään jonkin valtion tai kansainvälisen organisaation palveluksessa.
– –
2.   Virkamiehellä, jolla ei ole eikä ole koskaan ollut sen jäsenvaltion kansalaisuutta, jossa hänen asemapaikkansa on, ja joka ei täytä 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, on oikeus maastamuuttokorvaukseen, joka on neljännes ulkomaankorvauksesta.
3.   Edellä 1 ja 2 kohtien soveltamiseksi virkamies, joka avioliiton solmimisen myötä on saanut ilman eri toimenpiteitä ja ilman mahdollisuutta luopua siitä, sen jäsenvaltion kansalaisuuden, jossa hänen asemapaikkansa on, rinnastetaan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettuun virkamieheen.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 7 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen lähtöpaikkakunta määritetään hänen tullessaan palvelukseen ottaen periaatteessa huomioon hänen palvelukseenottopaikkakuntansa tai nimenomaisesta ja asianmukaisesti perustellusta pyynnöstä se paikkakunta, johon hänellä on luontaiset siteet. Tätä määritystä voidaan myöhemmin muuttaa nimittävän viranomaisen erityisellä päätöksellä virkamiehen palveluksessaoloaikana tai palvelussuhteen päättyessä. Virkamiehen palveluksessaoloaikana tämä päätös voidaan tehdä ainoastaan poikkeuksellisesti ja sen jälkeen, kun kyseinen virkamies on esittänyt asianmukaiset todisteet hakemuksensa perusteeksi.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehellä, joka on oikeutettu ulkomaankorvaukseen tai maastamuuttokorvaukseen, on oikeus saada kalenterivuosittain 2 kohdassa säädetyin rajoituksin omalta osaltaan, ja jos hänellä on oikeus kotitalouslisään, puolisonsa ja 2 artiklassa tarkoitettujen huollettavanaan olevien henkilöiden osalta kiinteämääräinen korvaus matkakuluista asemapaikasta 7 artiklan mukaisesti määritetylle lähtöpaikkakunnalle.”
Henkilöstösääntöjen 20 artiklan ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen on asuttava asemapaikassaan tai sellaisen välimatkan päässä siitä, ettei välimatka häiritse hänen tehtäviensä hoitamista. – –”
Henkilöstösääntöjen 85 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kaikki aiheettomin perustein saadut määrät on maksettava takaisin, jos edunsaaja on ollut tietoinen väärästä perusteesta tai jos on ilmeistä, että hän ei olisi voinut olla tietämättä asiasta.”
Asian tausta
Unionin yleinen tuomioistuin on tiivistänyt asian taustalla olevat tosiseikat valituksenalaisen tuomion 1–8 kohdassa seuraavasti:
”1 Kantaja – – Brownilla oli alun perin vain Yhdistyneen kuningaskunnan, jossa hän asui vuoteen 1996 saakka, kansalaisuus. Hän opiskeli Italiassa vuosina 1996 ja 1997 ja tämän jälkeen Belgiassa syyskuusta 1997 kesäkuuhun 1998. Kantaja suoritti tämän jälkeen harjoittelun Euroopan komissiossa Brysselissä – – 1.10.1998–28.2.1999. Hän työskenteli sitten kokoaikaisesti yksityissektorilla Belgiassa 1.3.1999–31.12.2000.
2 Kantaja tuli komission palvelukseen 1.1.2001. Komission etuuksien hallinto- ja maksutoimisto (jäljempänä PMO) myönsi hänelle ulkomaankorvauksen – – henkilöstösääntöjen – – liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla.
3 – – Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri ilmoitti 29.3.2017 Eurooppa-neuvostolle tämän jäsenvaltion aikomuksesta erota unionista ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (Euratom) SEU 50 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
4 Kantaja haki 27.6.2017 Belgian kansalaisuutta, joka myönnettiin hänelle 3.11.2017. Hän ilmoitti tilanteensa muutoksesta PMO:lle 19.1.2018.
5 Kantajalle ilmoitettiin 23.2.2018 yhtäältä siitä, että hänen oikeutensa ulkomaankorvaukseen oli peruutettu 31.10.2017 lukien siitä syystä, että hän oli saanut Belgian kansalaisuuden, ja toisaalta siitä, että hän menettäisi tämän vuoksi myös henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 8 artiklan mukaiset matkakulujen korvaukset.
6 Kantajan pyydettyä selvitystä hän sai 5.3.2018 sähköpostiviestin, josta kävi ilmi, että ulkomaankorvauksen peruuttaminen perustui henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla siihen, että hän oli asunut Belgiassa vuodesta 1997 lukien.
7 PMO korvasi 23.2.2018 tekemänsä päätöksen 19.3.2018 [riidanalaisella päätöksellä].
8 Kantaja teki 17.6.2018 valituksen, jonka – – nimittävä viranomainen hylkäsi 15.10.2018 tekemällään päätöksellä.”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja vaati unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa erityisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista ja komission velvoittamista palauttamaan hänelle henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 4 artiklassa säädetty oikeus ulkomaankorvaukseen (jäljempänä ulkomaankorvaus) ja oikeus hänen asemapaikkansa ja kyseisessä liitteessä VII olevassa 7 artiklassa määritellyn lähtöpaikkakunnan välisten matkakulujen korvaamiseen 1.12.2017 alkaen.
Valittaja vetosi kumoamisvaatimustensa tueksi neljään kanneperusteeseen, jotka unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi.
Ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen ensimmäisestä kanneperusteesta, joka koski henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan rikkomista, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 35–51 kohdassa esitetyn päättelyn päätteeksi yhtäältä, ettei PMO ollut jättänyt noudattamatta tätä henkilöstösääntöjen säännöstä, kun se katsoi, että ”asemamaan kansalaisuuden hankkimisen uran aikana pitäisi johtaa ulkomaankorvausta koskevan oikeuden uudelleen tutkimiseen” (valituksenalaisen tuomion 52 kohta). Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteen, jonka mukaan se, että hänet Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisena ”irtisanotaan tehtävistään viran puolesta” tämän valtion erottua unionista, merkitsee ylivoimaista estettä, joka vapauttaa PMO:n velvollisuudesta tutkia uudelleen hänen tilanteensa hänen saamansa Belgian kansalaisuuden valossa (valituksenalaisen tuomion 55–71 kohta).
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi pääasiallisesti, ettei henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodosta, kun sitä luetaan tämän säännöksen syntyhistorian ja sillä tavoitellun päämäärän valossa, voida päätellä, että hallinnon olisi jatkettava ulkomaankorvauksen maksamista kuukausittain, jos jokin tapahtuma muuttaa olennaisesti sitä saavan henkilön tilannetta siltä osin kuin se vaikuttaa tämän korvauksen myöntämisen edellytyksiin Se, että asianomainen virkamies on hankkinut asemapaikkansa valtion kansalaisuuden palvelukseen tulonsa jälkeen, on kuitenkin sellainen tilanteen olennainen muutos, joka voi johtaa ulkomaankorvauksen menettämiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän toisen kanneperusteen, joka koski yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista, joka johtui siitä, että valittajan tilanne tutkittiin uudelleen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan valossa, ja se hylkäsi tämän kanneperusteen valituksenalaisen tuomion 75–106 kohdassa tehdyn tarkastelun päätteeksi.
Tarkemmin sanottuna unionin yleinen tuomioistuin katsoi pääasiallisesti, että kyseistä periaatetta on noudatettava paitsi asianomaisen henkilön palvelukseen tulon ajankohtana myös tutkittaessa uudelleen hänen oikeuttaan ulkomaankorvaukseen henkilökohtaisen tilanteen muuttumisen vuoksi. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että siitä päivästä lähtien, kun valittaja on saanut Belgian kansalaisuuden, häntä on kohdeltava samalla tavoin kuin ketä tahansa Belgian kansalaista tai entistä kansalaista, jonka vakituinen asuinpaikka – vaikka vain lyhyenkin ajan – oli Belgia palvelukseen tuloa edeltäneiden kymmenen vuoden viiteajanjakson aikana, mikä riittää sulkemaan pois oikeuden kyseiseen korvaukseen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 112 ja 113 kohdassa ensimmäisessä oikeusasteessa esitetystä kolmannesta kanneperusteesta, jossa valittaja moitti komissiota siitä, että tämä oli loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja syrjintäkiellon periaatetta tulkitessaan riidanalaisessa päätöksessä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, että valittajan esittämä tulkinta oli yhteensopimaton tämän säännöksen sanamuodon ja ulottuvuuden kanssa, joten se oli hylättävä.
Näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa toissijaisesti esittämän neljännen kanneperusteen, joka koski henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohtaa koskevaa lainvastaisuusväitettä, ja se hylkäsi muut vaatimukset ja näin ollen kanteen kokonaisuudessaan (valituksenalaisen tuomion 123–132 kohta).
Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii valituksellaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen sille esitetyn asiakirja-aineiston perusteella
–
velvoittaa komission palauttamaan 1.12.2017 alkaen hänen oikeutensa ulkomaankorvaukseen ja matkakuluja koskevaan korvaukseen sekä korvaukset, joita hänelle ei ollut maksettu 1.12.2017 alkaen siihen asti, kunnes hänen oikeutensa palautetaan ennalleen, korkoineen
–
velvoittaa komission korvaamaan hänelle unionin tuomioistuimessa ja unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio ja Euroopan unionin neuvosto vaativat, että valitus hylätään ja valittaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittaja vetoaa vaatimustensa tueksi kahteen valitusperusteeseen. Ensimmäinen valitusperuste koskee henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan virheellistä tulkintaa. Toinen valitusperuste koskee perusteetonta syrjintää, joka johtuu siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan virheellistä tulkintaa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, kun se on katsonut, että tässä säännöksessä sallitaan se, että virkamiehen oikeus ulkomaankorvaukseen poistetaan tai vaaditaan sitä, kun hän saa asemapaikkansa valtion kansalaisuuden ilman kyseisen valtion vaihtumista.
Valittaja toteaa ensinnäkin hyväksyvänsä täysin valituksenalaisen tuomion 47–50 kohdassa esitetyn unionin yleisen tuomioistuimen olettaman ulkomaankorvauksen tavoitteesta, joka on niiden haittojen ja kustannusten hyvittäminen, joita virkamiehelle aiheutuu asemapaikan valtion ja hänen lähtöpaikkakuntansa valtion välisen etäisyyden vuoksi.
On ilmeisen välttämätöntä myöntää korvaus virkamiehelle koko tämän uran ajan valtiossa, jossa hän on tullut palvelukseen, koska kustannukset ja haitat eivät häviä, vaikka kyseinen virkamies asuu koko uransa ajan muualla kuin lähtövaltiossaan ja luo erilaisia siteitä asemapaikkansa valtioon. Päinvastoin, kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa, nämä kustannukset ja haitat saattavat vieläpä lisääntyä.
Valittajan mukaan yhteys sen valtion, jossa oli asianomaisen virkamiehen lähtöpaikkakunta hänen palvelukseen ottamisensa yhteydessä, ja ulkomaankorvauksen maksamista koskevan oikeuden välillä selittää sen, miksi yhtäältä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuoto kohdistuu ainoastaan ajanjaksoihin, jotka edeltävät kyseisen virkamiehen palvelukseen tuloa, eikä hänen palvelukseen tulonsa jälkeen esiin tuleviin tapahtumiin, ja toisaalta siinä käytetään indikatiivin preesensmuotoa ilmaisussa ”ei ole eikä ole koskaan ollut – – kansalainen” asemapaikan valtioon liittyen, mikä tarkoittaa, että mainitun virkamiehen kansallisuus hänen palvelukseen tulonsa ajankohtana olisi otettava huomioon.
Valituksenalaista tuomiota rasittava oikeudellinen virhe johtuu siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on päättelyssään päätynyt lopputulokseen, joka on ristiriidassa ulkomaankorvauksen olemassaolon tarkoituksen kanssa, sellaisena kuin se on esitetty valituksenalaisen tuomion 47–50 kohdassa, eli sen kanssa, että tämä korvaus on myönnettävä asianomaisen virkamiehen palvelukseen tulon ajankohtana vallinneiden olosuhteiden perusteella ja että asianomaisen virkamiehen oikeutta sen saamiseen ei voida peruuttaa, ellei asianomaisen virkamiehen asemapaikka muutu.
Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi myöntänyt valituksenalaisen tuomion 36 ja 50 kohdassa, että asianomaisen virkamiehen kotoutuminen hänen asemapaikkansa valtioon hänen palvelukseen tulonsa jälkeen ei vaikuta ulkomaankorvausta koskevaan oikeuteen.
Valittaja katsoo, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 51 kohdassa – unionin lainsäätäjä on tietoisesti jättänyt käsittelemättä kysymystä kansalaisuuden vaihtamisesta asianomaisen virkamiehen palvelukseen ottamisen jälkeen. Ainoa päätelmä, joka tästä pitäisi tehdä, kun otetaan huomioon ulkomaankorvauksen tarkoitus, on kuitenkin se, että uuden kansalaisuuden saaminen asianomaisen virkamiehen palvelukseen tulon jälkeen ei voi olla peruste ulkomaankorvauksen maksamista koskevan oikeuden peruuttamiselle, jos hän alun perin täytti vaaditut edellytykset.
Tällaista tulkintaa tukee lisäksi valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa esitetty unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan ulkomaankorvauksen tarkoituksena on kannustaa palvelukseen ottamiseen maantieteellisesti mahdollisimman laajalta alueelta. Tätä korvausta ei näin ollen voida tarkastella uudelleen sen jälkeen, kun asianomainen virkamies on tullut palvelukseen.
Valittaja lisää vastauskirjelmässään valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa käytettyyn ilmaisuun ”fiktio” viitaten, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohtaa olisi tulkittava siten, että vältetään sellaisen fiktion soveltaminen, joka muodostuu siitä, että virkamiehen kansalaisuuden muutoksen katsotaan tapahtuneen taannehtivasti hänen palvelukseen tulopäivästään lähtien. Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan antamispäivänä unionin lainsäätäjä oli täysin tietoinen kaksoiskansalaisuuteen tai uuden kansalaisuuden saamiseen liittyvistä tilanteista. Se ei kuitenkaan säätänyt nimenomaisesti, että oikeus ulkomaankorvaukseen peruutetaan tällaisissa olosuhteissa.
Lisäksi valittaja katsoo, että jos henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettyjä perusteita sovellettaisiin asianomaisen virkamiehen palvelukseen tulon jälkeen, huomioon olisi otettava asumisen kesto asemapaikan valtiossa. Koska asianomaisen virkamiehen asuinpaikan muuttuminen hänen palvelukseen tulonsa jälkeen – asuinpaikkaedellytys on tärkein kahdesta edellytyksestä korvaustarpeen arvioimiseksi ja kansalaisuutta koskeva edellytys on toissijainen – ei johda korvauksen tarpeen uudelleenarviointiin, tämän pitäisi päteä myös asianomaisen henkilön kansalaisuuden muuttumiseen. Valittajan mukaan virkamiehen on joko pitänyt lähteä asuinpaikkansa valtiosta tullakseen palvelukseen tai hän on voinut jäädä sinne. Näin ollen ulkomaankorvausta koskevan oikeuden myöntämisedellytykset perustuvat kokonaisuudessaan tilanteeseen, joka edeltää asianomaisen henkilön palvelukseen tuloa.
Komissio, jota neuvosto tukee, katsoo, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, ettei valittaja ole esittänyt mitään väitettä valituksenalaisen tuomion 55–73 kohdassa esitetystä päättelystä, jonka päätteeksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi väitteen, jonka mukaan valittaja oli pakotettu hakemaan Belgian kansalaisuutta siltä varalta, että Yhdistynyt kuningaskunta mahdollisesti eroaa unionista.
Tästä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen tutkimisen lähtökohtana on pidettävä sitä, että valittaja, joka oli ollut yksinomaan Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen silloin, kun hän tuli komission palvelukseen vuonna 2001, sai uransa aikana vapaasta tahdostaan marraskuussa 2017 sen valtion kansalaisuuden, jossa hänen asemapaikkansa on.
On muistutettava, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdassa säädetty ulkomaankorvaus, joka lasketaan muun muassa asianomaisen virkamiehen peruspalkan perusteella, on osa virkamiehen kuukausittain maksettavaa palkkaa.
Unionin henkilöstölainsäädännössä tällaisen palkan osan myöntäminen ei saa aikaan saavutettuja oikeuksia, jotka estäisivät sen mahdollisen poistamisen (ks. vastaavasti tuomio 9.3.1978, Herpels v. komissio,
54/77
,
EU:C:1978:45
,
kohta). Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa, että henkilöstösääntöjen säännöksistä, erityisesti liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdasta, ei millään tavoin seuraa, että oikeus ulkomaankorvaukseen olisi saavutettu oikeus, eikä valittajakaan ole tätä kiistänyt.
Unionin yleinen tuomioistuin on myös perustellusti päätellyt valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa tämän tuomion edellisessä kohdassa mainitusta tuomiosta, että koska ulkomaankorvaus maksetaan kuukausittain, hallinto ei kuitenkaan voi jatkaa sen maksamista, jos jokin tapahtuma muuttaa olennaisesti sitä saavan henkilön tilannetta siltä osin kuin se vaikuttaa tämän korvauksen myöntämisen edellytyksiin.
Valittaja ei muodollisesti kritisoi tämän toteamuksen perustelujen riittävyyttä mutta väittää kuitenkin, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että sillä, että virkamies saa uransa aikana asemapaikkansa valtion kansalaisuuden, ei ole mitään vaikutusta ulkomaankorvausta koskevan oikeuden myöntämisedellytyksiin, joista säädetään henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa. Valittajan mukaan lukuun ottamatta tilannetta, jossa asianomaisen henkilön asemapaikan valtio on muuttunut, näiden edellytysten on täytyttävä yksinomaan ennen tämän palvelukseen tuloa.
Tältä osin on muistutettava, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan ulkomaankorvaus myönnetään tämän säännöksen ensimmäisen luetelmakohdan mukaan virkamiehelle, ”joka ei ole eikä ole koskaan ollut sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee”, ja sen toisen luetelmakohdan mukaan virkamiehelle ”joka ei ole kuusi kuukautta ennen tehtäviensä aloittamista päättyvän viiden vuoden jakson aikana asunut vakituisesti tai harjoittanut pääasiallista ansiotoimintaansa kyseisen valtion eurooppalaisella alueella”.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodon perusteella ulkomaankorvaus myönnetään vain virkamiehelle, joka täyttää tässä säännöksessä säädetyt kaksi kielteistä kumulatiivista edellytystä (määräys 6.7.2021, Karpeta-Kovalyova v. komissio,
C‑717/20 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:542
,
kohta), joista ensimmäinen, joka on mainittu kyseisen säännöksen ensimmäisessä luetelmakohdassa, edellyttää, että kyseinen virkamies ei ole eikä ole koskaan ollut sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee.
Jos edellytystä, jonka mukaan asianomainen virkamies ”ei ole eikä ole koskaan ollut” asemapaikkansa valtion kansalainen, olisi – kuten valittaja väittää – arvioitava yksinomaan asianomaisen virkamiehen palvelukseen tulopäivänä eikä koko hänen uransa ajan, tämä säännös, jossa käytetään indikatiivin preesensiä ja joka koskee kyseisen virkamiehen kuukausittain maksettavaan palkkaan sisältyvää osaa, olisi välttämättä laadittu eri tavalla, kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa todennut.
Kyseisen säännöksen sanamuodossa ei siten rajoituta viittaamaan ajankohtaan, jona asianomainen henkilö ”tuli palvelukseen”, yksinomaan sen arvioimiseksi, täyttyykö henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan toinen soveltamisedellytys, joka on niin ikään negatiivinen, eli se, että asianomainen henkilö ei ole kuusi kuukautta ennen tehtäviensä aloittamista päättyvän ”viiden vuoden viiteajanjakson” aikana asunut vakituisesti tai harjoittanut pääasiallista ansiotoimintaansa kyseisen valtion alueella. Päinvastoin tähän ajankohtaan on väistämättä viitattu sen ensimmäisen edellytyksen täyttymisen tutkimiseksi, jonka mukaan kyseessä olevalla virkamiehellä ei saa olla tämän valtion kansalaisuutta.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan muiden säännösten sanamuoto ja tämän artiklan systematiikka tukevat näkemystä, jonka mukaan tämä ensimmäinen edellytys, joka koskee asemapaikan valtion puuttuvaa kansalaisuutta, ei koske pelkästään asianomaisen virkamiehen kansalaisuutta ennen hänen tuloaan palvelukseen.
Yhtäältä nimittäin kyseisessä liitteessä olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla oikeus ulkomaankorvaukseen voidaan myöntää myös virkamiehelle, joka ”on tai on ollut” sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee, ja joka täyttää muut kyseisen säännöksen mukaiset edellytykset. Lisäksi on todettava, että mainitussa liitteessä olevan 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu maastamuuttokorvaus myönnetään vain virkamiehelle, ”joka ei ole eikä ole koskaan ollut sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee” ja joka ei täytä muita ulkomaankorvauksen saamisen edellytyksiä. Näin ollen yhdessäkään näistä säännöksistä ei anneta ymmärtää, että asianomaisen virkamiehen asemapaikan valtion kansalaisuuden olemassaoloa tai puuttumista koskeva edellytys liittyisi yksinomaan kyseisen virkamiehen kansalaisuuteen sinä päivänä, jona hän tuli unionin toimielinten palvelukseen.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan rakenteesta on toisaalta todettava, että kyseisessä liitteessä olevan 4 artiklan 3 kohdan mukaan virkamies, joka avioliiton solmimisen myötä on saanut asemapaikkansa valtion kansalaisuuden ilman eri toimenpiteitä ja ilman mahdollisuutta luopua siitä, rinnastetaan mainitun liitteen 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettuun virkamieheen. Kyseisessä 4 artiklan 3 kohdassa, joka on lisätty henkilöstösääntöihin 20.2.1975 annetun tuomion Airola v. komissio (
21/74
,
EU:C:1975:24
) ja 20.2.1975 annetun tuomion Van den Broeck v. komissio (
37/74
,
EU:C:1975:25
) julistamisen jälkeen, neutralisoidaan vaikutukset, joita on sillä, että asianomainen virkamies on avioliiton solmimisen myötä saanut asemapaikkansa valtion kansalaisuuden ilman eri toimenpiteitä ja ilman mahdollisuutta luopua siitä.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 3 kohta menettäisi kuitenkin tehokkaan vaikutuksensa, jos säännöksen, johon siinä viitataan, olisi liityttävä ainoastaan asianomaisen virkamiehen asemapaikan valtion kansalaisuuden saamiseen ennen virkamiehen palvelukseen tuloa. Koska tässä liitteessä olevan 4 artiklan 3 kohdan tavoitteena on syrjintäkiellon periaatteen noudattamisen takaamiseksi välttää se, että hallinto peruuttaa virkamiehen oikeuden ulkomaankorvaukseen sen johdosta, että hän on saanut avioliiton solmimisen myötä asemapaikkansa valtion kansalaisuuden ilman mahdollisuutta luopua siitä, tätä säännöstä, samoin kuin henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa, johon siinä viitataan, on sovellettava myös silloin, kun kyseinen kansalaisuus on saatu asianomaisen virkamiehen palvelukseen tulon jälkeen.
Lisäksi valittajan niiden väitteiden hyväksyminen, jotka on esitetty valituksenalaisessa tuomiossa noudatetusta henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkinnasta, merkitsisi sitä, että jos asianomainen virkamies saa asemapaikkansa valtion kansalaisuuden palvelukseen tulonsa jälkeen, tämän virkamiehen alkuperäistä kansalaisuutta pidettäisiin hänen ainoana ”tosiasiallisena kansallisuutenaan”, minkä unionin tuomioistuin on nimenomaisesti torjunut 14.12.1979 antamassaan tuomiossa Devred v. komissio (
257/78
,
EU:C:1979:294
,
kohta).
Asianomaisen virkamiehen kotoutumisella asemapaikan valtioon hänen palvelukseen tulonsa jälkeen ei tosin ole merkitystä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan soveltamisen kannalta. Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, pitää myös paikkansa, että ulkomaankorvauksen tarkoituksena on hyvittää ne erityiset kustannukset ja haitat, jotka aiheutuvat virkamiehille, jotka unionin palvelukseen tullessaan joutuvat muuttamaan asuinpaikkansa (ks. vastaavasti tuomio 15.9.1994, Magdalena Fernández v. komissio,
C‑452/93 P
,
EU:C:1994:332
,
kohta ja määräys 6.7.2021, Karpeta-Kovalyova v. komissio,
C‑717/20 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:542
,
kohta).
Nämä näkökohdat eivät kuitenkaan merkitse sitä, että vaikka asianomaisen virkamiehen kansalaisuutta koskevaa edellytystä sovellettaisiin vain toissijaisesti (ks. mm. vastaavasti tuomio 15.1.1981, Vutera v. komissio,
1322/79
,
EU:C:1981:6
,
kohta), tätä edellytystä sovellettaessa on välttämättä sivuutettava kansalaisuuden muuttumisen kaltaiset tapahtumat, jotka toteutuvat kyseessä olevan virkamiehen palvelukseen tulon jälkeen.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa, pitää myös paikkansa, että virkasuhteen aloittamisesta unionin toimielimissä aiheutuvat kustannukset ja haitat voivat jatkua niiden virkamiesten osalta, jotka valittajan tavoin ovat uransa aikana hankkineet vapaaehtoisesti asemapaikkansa valtion kansalaisuuden.
Henkilöstösäännöissä ei kuitenkaan sivuuteta tällaista tilannetta, koska ulkomaankorvausta ei automaattisesti menetetä tulevaisuudessa tällaisessa tapauksessa. Huolimatta asianomaisen virkamiehen henkilökohtaisen tilanteen huomattavasta muuttumisesta, joka johtuu hänen asemapaikkansa valtion kansalaisuuden saamisesta, henkilöstösäännöissä mahdollistetaan se, että virkamies voi tietyin edellytyksin säilyttää oikeutensa tällaiseen korvaukseen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan sijaan kyseisessä liitteessä olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan perusteella.
Vaikka pitääkin paikkansa, kuten valittaja väittää ja kuten unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi korostanut valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa, että unionin tuomioistuimet tulkitsevat henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisedellytyksiä sen 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisia edellytyksiä suppeammin, on todettava, että valittaja ei ole kuitenkaan esittänyt mitään kritiikkiä tämän eroavaisuuden suhteen eikä moittinut unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 125–127 kohdassa hylännyt henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohtaa koskevan lainvastaisuusväitteen, jonka valittaja oli toissijaisesti esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti tulkinnut henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohtaa siten, että virkamies, joka saa asemamaansa valtion kansalaisuuden palvelukseen tulonsa jälkeen, menettää tulevaisuudessa hänelle henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan perusteella myönnetyn ulkomaankorvauksen, mikä tarkoittaa sitä, että hallinto tutkii uudelleen kyseisen virkamiehen oikeuden tämän korvauksen saamiseen, kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa pääasiallisesti todennut.
Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste, joka koskee perusteetonta syrjintää, joka johtuu siitä, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut oikein hänen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiään perusteluja, joiden mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltaminen virkamiehiin, jotka ovat palvelukseen tultuaan saaneet asemapaikkansa valtion kansalaisuuden, on syrjivää.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ole analysoinut asianmukaisesti yhtäältä kyseessä olevia eri tilanteita eikä toisaalta sitä, saattoiko syrjintä, joka sen olisi pitänyt todeta, olla objektiivisesti perusteltua.
Kun otetaan huomioon ulkomaankorvauksen tavoite, valittaja väittää, että virkamiehet, jotka saavat asemapaikkansa valtion kansalaisuuden uransa aikana, ja valituksenalaisen tuomion 87 ja 89 kohdassa yksilöityjen virkamiesten kaltaiset virkamiehet, joilla oli tämä kansalaisuus heidän tulleessaan palvelukseen, muodostavat kaksi selvästi erillistä virkamiesten ryhmää. Etäisyys heidän lähtöpaikkakuntaansa vaikuttaa eri tavoin näihin kahteen virkamiesten ryhmään.
Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole analyysinsä missään vaiheessa käsitellyt näiden kahden virkamiesryhmän olemassaoloa eikä tarkastellut niiden samanlaisen kohtelun seurauksia. Unionin yleinen tuomioistuin on ainoastaan rinnastanut valituksenalaisen tuomion 87–89 kohdassa virheellisesti niiden virkamiesten ryhmän, jotka ovat saaneet asemapaikkansa valtion kansalaisuuden palvelukseen tulonsa jälkeen, niiden virkamiesten ryhmään, joilla oli tämä kansalaisuus tai jotka olivat saaneet sen ennen palvelukseen tuloaan.
Jos unionin yleinen tuomioistuin olisi erotellut nämä kaksi samaa virkamiesten ryhmää toisistaan, se olisi todennut, että riidanalaisessa päätöksessä tehdyn fiktion perusteella niitä kohdeltiin samalla tavalla ja niihin sovellettiin samaa ”suppeaa olettamaa” siitä, että kyseisillä virkamiehillä oli ollut läheiset siteet asemapaikkaansa heidän palvelukseen tuloaan edeltäneiden kymmenen vuoden aikana, ja tämä olettama voidaan kumota vain osoittamalla, ettei kyseessä oleva virkamies ollut kyseisten kymmenen vuoden aikana asunut vakituisesti asemapaikkansa valtiossa.
Valittajan mukaan valituksenalaisella tuomiolla loukataan näin ollen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska virkamiesten ryhmään, joka ei ole saanut asemapaikkansa valtion kansalaisuutta ennen näitä kymmentä vuotta tai niiden aikana, sovelletaan perusteettomasti kyseistä ”suppeaa olettamaa”.
Valittaja lisää vastauksessaan, ettei henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkinnan ja soveltamisen pitäisi perustua fiktioon, joka muodostuu siitä, että kyseessä olevan virkamiehen kansalaisuuden muutoksen katsotaan tapahtuneen taannehtivasti hänen palvelukseentulopäivästään alkaen. Tällaisessa lähestymistavassa ei olisi mitään järkeä, koska siinä tarkistettaisiin ulkomaankorvauksen myöntämistä koskevaa oikeutta varten, onko kyseinen virkamies katkaissut samojen kymmenen vuoden aikana kaikki siteet valtioon, jonka kansalainen hän ei ollut. Sellaista sidettä, jota ei ollut olemassa, ei tietenkään voida katkaista.
Lisäksi tämä fiktio merkitsee ”siirtämistä ryhmästä toiseen”. Toisin sanoen vastauksena yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeviin valittajan väitteisiin unionin yleinen tuomioistuin on komission tavoin ”siirtänyt valittajan yhdestä ryhmästä toiseen”. Valittajan mukaan mikään syrjintää koskeva väite ei voisi koskaan menestyä, jos ryhmiä olisi mahdollista vaihtaa keskenään fiktiivisesti, kuten unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisessa tuomiossa kyseisten ryhmien erilaisen kohtelun poistamiseksi.
Valittajan mukaan näin todettua erilaista kohtelua ei voida perustella ulkomaankorvauksen maksamista koskevan oikeuden myöntämisen taustalla olevalla tavoitteella, vaikka tämä tavoite onkin asianmukaisesti tuotu esiin valituksenalaisen tuomion 47–50 kohdassa.
Tältä osin merkitystä ei ole sillä, kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, että ulkomaakorvausta on tarkoitus maksaa koko palveluksessa olon ajan. Valittaja ei kiistä tämän toteamuksen paikkansapitävyyttä mutta väittää, että henkilöstösääntöjen mukaisen edun saaminen on erotettava sen synnyttävästä oikeudellisesta perustasta. Koska oikeus ulkomaankorvaukseen on vahvistettu kyseessä olevan virkamiehen palvelukseen tuloa edeltäneen ajanjakson aikana vallinneiden olosuhteiden perusteella, syrjinnän syynä on tämän ajanjakson arviointi sekä päätös evätä oikeus tämän korvauksen maksamiseen. Valituksenalaisen tuomion 86 kohta on lisäksi ristiriidassa muun muassa kyseisen tuomion 47 kohdassa esitetyn sen toteamuksen kanssa, jonka mukaan kyseinen korvaus maksetaan sen kompensoimiseksi, että kyseessä oleva virkamies on poissa lähtöpaikastaan koko uransa ajan.
Kun unionin yleinen tuomioistuin ei ole tarkastellut ulkomaankorvauksen tarkoitusta tutkiessaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskevaa väitettä, se on tehnyt oikeudellisen virheen. Unionin toimielinten toimittamien tilastojen arvioinnilla, joka on tehty valituksenalaisen tuomion 93–97 kohdassa, ei ole tältä osin merkitystä oikeudelliselta kannalta.
Unionin yleinen tuomioistuin on niin ikään tehnyt virheen, kun se ei soveltanut henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 5 kohtaa ja todennut näin ollen, ettei komissiolla ollut velvollisuutta perustella kaikkea erilaista kohtelua.
Komissio ja neuvosto väittävät, että toinen valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (tuomio 25.3.2021, Álvarez y Bejarano ym. v. komissio,
C‑517/19 P ja C‑518/19 P
,
EU:C:2021:240
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan ulkomaankorvaus myönnetään ”virkamiehelle, joka on tai on ollut sen valtion kansalainen, jonka alueella hänen asemapaikkansa sijaitsee, ja joka on ennen palvelukseen tuloaan asunut vakituisesti kymmenen vuotta kyseisen valtion eurooppalaisen alueen ulkopuolella muusta syystä kuin hoitaakseen tehtäviään jonkin valtion tai kansainvälisen organisaation palveluksessa”.
Näin ollen silloin, kun virkamies ”on tai on ollut” asemapaikkansa valtion kansalainen, hänen on täytettävä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset saadakseen ulkomaankorvauksen.
Kun on kyse valittajan kaltaisesta virkamiehestä, joka on vapaaehtoisesti hankkinut asemapaikkansa valtion kansalaisuuden uransa aikana, näiden edellytysten soveltaminen edellyttää, kuten valittaja perustellusti toteaa, sen varmistamista, asuiko asianomainen henkilö palvelukseen tuloa edeltäneen kymmenen vuoden ajanjakson aikana vakituisesti kyseisen valtion Euroopassa sijaitsevan alueen ulkopuolella.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdassa ei säädetä mistään muusta tilanteesta, jossa virkamiehellä, joka on tai on ollut tämän säännöksen b alakohdassa tarkoitetulla tavalla asemamaansa valtion kansalainen, on oikeus saada ulkomaankorvaus.
Kuten tämän tuomion 50 kohdassa täsmennetään, valittaja ei kuitenkaan yhtäältä riitauta valituksenalaisen tuomion 76 kohtaan sisältyvää arviointia, jonka mukaan sellaisten virkamiesten osalta, joilla on asemapaikkansa valtion kansalaisuus, se, että he ovat säilyttäneet siellä vakituisen asuinpaikkansa tai asettautuneet sinne, vaikka vain hyvin lyhyen ajan ”kymmenen vuoden viitejakson” aikana, riittää siihen, että ulkomaankorvaus evätään tai se menetetään.
Toisaalta on täsmennettävä, että arvioitaessa valittajan oikeutta saada kyseinen korvaus hänet rinnastettiin virkamiehiin, joilla on asemapaikkansa valtion kansalaisuus, vasta siitä päivästä lähtien, jona hän on itse hankkinut tämän kansalaisuuden vapaaehtoisesti, eikä ennen kyseistä ajankohtaa.
Valittaja väittää kuitenkin, että hän on myös kyseisestä päivästä lähtien objektiivisesti tarkasteltuna erilaisessa tilanteessa kuin virkamies, jolla on jo ennen palvelukseen tuloaan asemapaikkansa valtion kansalaisuus, koska hänen lähtöpaikkakuntansa on edelleen Skotlannissa.
Tällaisissa perusteluissa ei oteta huomioon sitä, että vaikka henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 7 artiklan 4 kohdan nojalla asianomaisen virkamiehen lähtöpaikkapaikka vahvistetaan hänen palvelukseen ottamisensa ajankohtana ja tämä paikkakunta voidaan muuttaa asianomaisen virkamiehen palveluksessa olon aikana vain poikkeuksellisesti hänen tekemällään asianmukaisesti perustellulla pyynnöllä, ulkomaankorvausta koskevan oikeuden myöntäminen perustuu eri kriteereihin, ja että hallinnon on tästä pyynnöstä riippumatta tutkittava kyseistä oikeutta, jos olosuhteet muuttuvat olennaisesti asianomaisen virkamiehen palvelukseen ottamisen jälkeen.
Lähtöpaikkakunnan vahvistamista ja muuttamista koskevilla henkilöstösääntöjen säännöksillä ei näin ollen ole henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisen yhteydessä merkitystä valittajan tilanteen erottelemiseksi objektiivisesti sellaisen toisen virkamiehen tilanteesta, joka on tai on ollut asemapaikkansa valtion kansalainen ennen palvelukseen tuloaan.
Näin ollen arvioitaessa valittajan oikeutta ulkomaankorvaukseen ainoa virkamiesryhmä, johon valittajaa voidaan objektiivisesti rinnastaa sen jälkeen, kun hän on saanut Belgian kansalaisuuden, on niiden virkamiesten ryhmä, jotka ovat Belgian kansalaisia, kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa todennut.
Se, että asemapaikan valtion kansalaisuuden saamisen jälkeen valittaja rinnastettaisiin edelleen – kuten hän vaatii – virkamiehiin, joilla ei ole eikä koskaan ole ollut kyseisen valtion kansalaisuutta henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla, johtaisi kyseisessä liitteessä VII olevassa 4 artiklassa konkreettisesti vahvistettujen, mainitun liitteen 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kaltaisten ryhmien merkityksettömyyteen.
Valittajan tilanne on loppujen lopuksi rinnastettavissa sellaisen virkamiehen tilanteeseen, joka siitä huolimatta, että hänellä on ollut mahdollisuus luopua asemapaikansa valtion kansalaisuudesta, joka on saatu viran puolesta hänen solmittuaan avioliiton tämän valtion kansalaisen kanssa, on vapaaehtoisesti päättänyt säilyttää tämän kansalaisuuden, mikä johtaa siihen, että kyseiseen virkamieheen sovelletaan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyjä edellytyksiä (ks. vastaavasti tuomio 14.12.1979, Devred v. komissio,
257/78
,
EU:C:1979:294
,
ja
kohta).
Näin ollen se, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ei sovellettaisi valittajan tilanteeseen siitä päivästä lähtien, jona hän sai Belgian kansalaisuuden, johtaisi siihen, että häntä kohdeltaisiin ilman objektiivisia perusteita edullisemmin kuin virkamiehiä, jotka ovat voineet luopua siitä asemapaikkansa valtion kansalaisuudesta, jonka he ovat saaneet avioliittonsa kautta, mutta jotka ovat päättäneet säilyttää tämän kansalaisuuden, eli kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa, edullisemmin kuin syntyperäisiä Belgian kansalaisia, jotka ovat tulleet Belgiassa sijaitsevan toimielimen palvelukseen ja joiden on täytynyt täyttää tässä säännöksessä asetetut tiukat edellytykset saadakseen ulkomaankorvausta koko uransa ajan.
Lisäksi on muistutettava, että valittajan kaltaisen virkamiehen henkilökohtaisen tilanteen uudelleentarkastelu henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti siitä päivästä lähtien, jona asianomainen virkamies on saanut asemapaikkansa valtion kansalaisuuden, ei automaattisesti merkitse, että hänen oikeutensa ulkomaankorvaukseen tulevaisuudessa peruutetaan. Tällaisen uudelleentarkastelun jälkeen kyseinen virkamies lakkaa saamasta kyseistä korvausta vain, jos todetaan, että hän on asunut vakituisesti kyseisen valtion eurooppalaisella alueella hänen palvelukseen tuloaan edeltäneiden kymmenen vuoden ajan.
Vaikka valittaja ei ole oikeudenkäyntimenettelyn ajan koskaan väittänyt, ettei hän ollut tosiasiallisesti asunut vakituisesti Belgiassa ainakaan osittain kymmenen vuoden viitejakson aikana, vaikuttaa siltä, että yleisesti ottaen uransa aikana kansalaisuuden saanut virkamies täyttää helpommin henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn toisen edellytyksen kuin virkamies, jolla on asemapaikkansa valtion kansalaisuus syntymästään saakka tai joka on saanut sen ennen palvelukseen tuloaan ja jonka voidaan olettaa säilyttäneen moninaiset ja läheiset siteet kyseiseen valtioon.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei ole loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on päätellyt valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa pääasiallisesti, että voidakseen saada edelleen ulkomaankorvauksen siitä päivästä lähtien, jona valittaja oli hankkinut vapaaehtoisesti asemapaikkansa valtion kansalaisuuden, hänen on täytettävä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan edellytykset samalla tavalla kuin kaikkien virkamiesten, joilla on tämä kansalaisuus.
Tästä seuraa, että toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Kaiken edellä esitetyn perusteella valitus on hylättävä kokonaisuudessaan, koska yhtäkään valituksen tueksi esitettyä valitusperustetta ei ole hyväksytty.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska valittaja on hävinnyt asian, hänet on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut tämän vaatimusten mukaisesti.
Mainitun työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdassa määrätään, että jos ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt ei ole valittanut ratkaisusta, se voidaan velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista muutoksenhakuasteessa vain, jos se on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa. Jos tässä tarkoitettu asianosainen osallistuu oikeudenkäyntiin, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska neuvosto, joka oli väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa, osallistui väliintulijana unionin tuomioistuimessa käytyyn menettelyyn, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Colin Brown vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

3)
Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.