CELEX: 62018TJ0443
Ochranná známka Evropské unie
Námitkové řízení
Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie Vogue Peek & Cloppenburg
Starší národní firma Peek & Cloppenburg
Relativní důvod pro zamítnutí
Článek 8 odst. 4 nařízení (EU) 2017/1001
Koexistence národní firmy a přihlašované ochranné známky
Dohoda o vymezení
Použití vnitrostátního práva ze strany EUIPO
Přerušení správního řízení
Článek 70 nařízení 2017/1001
Pravidlo 20 odst. 7 písm. c) nařízení (ES) č. 2868/95 [nyní čl. 71 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2018/625]
Zjevně nesprávné posouzení

)
Skutečnosti předcházející sporu
Dne 17. května 2002 podala žalobkyně, společnost Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf), u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) přihlášku ochranné známky Evropské unie na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
), ve znění pozdějších předpisů, které bylo jako takové nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2017, L 154, s. 1
)].
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení Vogue Peek & Cloppenburg.
Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí po omezení, ke kterému došlo v průběhu řízení před EUIPO, do tříd 18, 25 a 35 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
–
třída 18: „Kůže a imitace kůže, výrobky z těchto materiálů obsažené ve třídě 18, a sice tašky, kabelky, peněženky, tobolky, pouzdra na klíče, pouzdra na elektronické přístroje, cestovní sety, batohy, taštičky, deštníky, slunečníky a hole, postroje a sedlářské výrobky; biče, kufříky a kufry“;
–
třída 25: „Oděvy, obuv, kloboučnické zboží“;
–
třída 35: „Maloobchodní prodej oděvů, obuvi, kloboučnických výrobků a přípravků pro praní a bělení, přípravků pro čištění, leštění, odmašťování a broušení, mýdel, parfumerie, esenciálních olejů, kosmetiky, vlasových tonik, zubních past, slunečních brýlí, drahých kovů a jejich slitin, jakož i hodinek z drahých kovů a jejich slitin, uměleckých děl z drahých kovů a jejich slitin, šperků, bižuterie, drahých kamenů, hodin a chronometrických přístrojů, kůže a imitací kůže, kůže, kufrů a cestovních tašek, tašek, kabelek, peněženek, náprsních tašek, pouzder na klíče, elektronických přístrojů, cestovních setů, batohů, sáčků, deštníků, slunečníků a vycházkových holí, bičů, bičů a sedlářských výrobků, a to rovněž prostřednictvím internetu a teleshoppingu; organizace a reprezentace reklamních programů a věrnostních programů pro zákazníky“.
Přihláška ochranné známky byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 10/2003 ze dne 27. ledna 2003.
Dne 28. dubna 2003 podala vedlejší účastnice, společnost Peek & Cloppenburg KG (Hamburk), proti zápisu ochranné známky přihlášené pro výrobky a služby uvedené v bodě 3 výše námitky na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 46 nařízení 2017/1001).
Námitky byly založeny na firmě Peek & Cloppenburg, jež je v Německu sama o sobě známá a je užívána pro výrobu pánských, dámských a dětských oděvů, jakož i doplňků jako opasků a dalších výrobků z kůže, a jejich uvádění na trh.
Důvody uplatněnými na podporu námitek byly jednak důvody uvedené v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001) ve spojení s § 5 odst. 2, § 6 odst. 3 a § 15 odst. 2 Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (zákon o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení) ze dne 25. října 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082, 1994 I, s. 3082, dále jen „zákon o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení“) a jednak důvody uvedené v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 40/94 ve spojení s § 5 odst. 2, § 6 odst. 3 a § 15 odst. 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení.
Dne 16. září 2005 námitkové oddělení námitkám vyhovělo a přihlášku ochranné známky Evropské unie pro výrobky a služby uvedené v bodě 3 výše zamítlo na základě čl. 8 odst. 4 nařízení č. 40/94 ve spojení s § 5 odst. 2, § 6 odst. 3 a § 15 odst. 2 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení. Kromě toho žalobkyni uložil, že ponese své náklady.
Dne 15. listopadu 2005 podala žalobkyně u EUIPO odvolání na základě článků 57 až 63 nařízení č. 40/94 (nyní články 66 až 71 nařízení 2017/1001) proti rozhodnutí námitkového oddělení.
Rozhodnutím ze dne 25. října 2011 bylo námitkové řízení přerušeno z důvodu pilotních řízení u EUIPO týkajících se námitkových řízení mezi žalobkyní a vedlejší účastnicí (věci R 53/2005-1 a R 262/2005-1) (dále jen „pilotní řízení“). V pilotních řízeních byly na základě rozhodnutí prvního odvolacího senátu EUIPO ze dne 28. února 2011 připuštěny námitky založené na čl. 8 odst. 4 nařízení č. 40/94 a zamítnuty přihlášky žalobkyně k zápisu slovního označení Peek & Cloppenburg.
Dvěma rozsudky ze dne 18. dubna 2013, Peek & Cloppenburg v. OHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:197
), a ze dne 18. dubna 2013, Peek & Cloppenburg v. OHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:198
), Tribunál zamítl žaloby podané žalobkyní proti rozhodnutím prvního odvolacího senátu EUIPO ze dne 28. února 2011 vydaným v pilotních řízeních. Rozsudkem ze dne 10. července 2014, Peek & Cloppenburg v. OHIM (
C‑325/13 P a C‑326/13 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2059
) Soudní dvůr zamítl kasační opravné prostředky, v jejichž rámci se žalobkyně domáhala zrušení uvedených rozsudků.
Po úplném ukončení pilotních řízení toto námitkové řízení pokračovalo.
Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo) v jiném řízení mezi žalobkyní a vedlejší účastnicí o německých ochranných známkách žalobkyně (včetně tří ochranných známek Peek & Cloppenburg), po vrácení věci ze strany Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) uložil rozhodnutím ze dne 7. července 2015 (věc I‑20 U 24/07) žalobkyni, aby dala souhlas s výmazem uvedených ochranných známek (dále jen „rozsudek Oberlandesgericht Düsseldorf“). Dne 28. dubna 2016 se tento rozsudek stal konečným po zamítnutí žádosti o povolení kasačního opravného prostředku ze strany Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr).
Dne 12. ledna 2017 podala žalobkyně k EUIPO návrh na přerušení řízení (dále jen „návrh na přerušení řízení“) až do přijetí konečného rozhodnutí v rámci vzájemné žaloby na určení práva, kterou podala dne 30. listopadu 2016 proti vedlejší účastnici (dále jen „vzájemná žaloba na určení práva“) k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu, Německo). Prostřednictvím uvedené vzájemné žaloby na určení práva se u Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) domáhala, aby určil, že má právo nechat zapsat ochranné známky odvozené z její firmy a používat je v regionech Německa, které jí byly přiděleny dohodou o vymezení uzavřenou mezi účastníky řízení v roce 1990 a údajně potvrzenou v roce 1992 (dále jen „dohoda o vymezení“). Dohoda o vymezení se skládá jedině ze zeměpisných map, v nichž jsou uvedeny zkratky účastníků řízení a šrafování na každé mapě k označení příslušných území, která jim byla přidělena.
Rozhodnutím ze dne 20. dubna 2018 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát EUIPO zamítl odvolání ze dne 15. listopadu 2005 a návrh na přerušení řízení.
Zaprvé odvolací senát připomněl kumulativní podmínky stanovené v čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001, jakož i podmínky § 15 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení.
Zadruhé odvolací senát odkázal na zjištění, která učinil v pilotních řízeních, a odkázal na odůvodnění obsažené v souvisejících rozhodnutích.
Zatřetí měl odvolací senát za to, že firma Peek & Cloppenburg je vedlejší účastnicí užívána v obchodním styku pro označení jejího podniku a jejích prodejen v Německu a představuje firmu chráněnou ve smyslu § 5 odst. 2 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení. Dodal, že uvedená firma, která má vysokou rozlišovací způsobilost, je starší než datum přihlášky přihlašované ochranné známky ve smyslu § 6 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení a že její užívání má význam, který není pouze místní.
Začtvrté odvolací senát konstatoval vysokou podobnost mezi firmou vedlejší účastnice a přihlašovanou ochrannou známkou, jakož i blízkost odvětví, pokud jde o část předmětných výrobků a služeb, což s sebou nese nebezpečí záměny ve smyslu § 15 odst. 2 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení. Dále v rozsahu, v němž blízkost odvětví nebyla prokázána, odvolací senát dospěl k závěru, že užívání přihlašované ochranné známky rozmělňuje firmu vedlejší účastnice nebo ji využívá nedovoleným způsobem ve smyslu § 15 odst. 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení.
Zapáté, pokud jde o argument, který žalobkyně dosud v pilotních řízeních nevznesla a podle něhož měla na základě dohody o vymezení smluvní právo užívat a nechat zapsat přihlašovanou ochrannou známku, odvolací senát zaprvé uvedl, že dohoda o vymezení nezavazuje EUIPO, ale musí být na smluvní strany uplatněna příslušným soudem členského státu. Zadruhé měl za to, že žalobkyně neprokázala, že jí uvedená dohoda přiznává právo užívat a nechat zapsat ochranné známky Evropské unie. V tomto ohledu poznamenal, že jednak taková práva nevyplývají z rozsudku Oberlandesgericht Düsseldorf, a jednak i v případě, že by dohoda o vymezení zahrnovala rovněž zápis ochranných známek, nebylo prokázáno, že se tato dohoda vztahovala rovněž na ochranné známky Evropské unie.
Zašesté měl odvolací senát v podstatě za to, že žalobkyně neprokázala ani to, že určovací rozsudek požadovaný v rámci vzájemné žaloby na určení práva podané k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) má procesní účinky v tomto řízení, jelikož takový rozsudek vedlejší účastnici nezavazuje ke zpětvzetí námitek podaných k EUIPO. Kromě toho odvolací senát poznamenal, že obsah uvedené žaloby nemá na řízení v projednávané věci vliv, jelikož žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení (údajně uzavřená v roce 1990 a údajně potvrzená v roce 1992) jí přiznává právo užívat a nechat zapsat ochranné známky Evropské unie a že i v případě, že by dohoda o vymezení zahrnovala rovněž zápis ochranných známek, nebylo prokázáno, že se vztahovala na prodejní území nacházející se mimo Německo a na ochranné známky Evropské unie, které byly upraveny až nařízením č. 40/94.
Závěrem odvolací senát odvolání zamítl, a tudíž vyhověl námitkám na základě firmy vedlejší účastnice.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
napadené rozhodnutí zrušil,
–
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.
EUIPO navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení, včetně nákladů vynaložených vedlejší účastnicí.
Právní otázky
[
omissis
]
K věci samé
Žalobkyně vznáší čtyři žalobní důvody, které vycházejí zaprvé z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 ve spojení s § 15 odst. 2 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení, zadruhé z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 ve spojení s § 15 odst. 3 zákona o ochraně ochranných známek a ostatních rozlišovacích označení, zatřetí z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 a začtvrté v podstatě z porušení článku 70 nařízení 2017/1001 ve spojení s pravidlem 20 odst. 7 písm. c) nařízení č. 2868/95 (nyní čl. 71 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci 2018/625).
Žalobkyně v rámci prvních tří žalobních důvodů tvrdí, že odvolací senát nesprávně vyložil čl. 8 odst. 4 nařízení č. 2017/1001 ve spojení s § 15 odst. 2 a 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení, jelikož pouze neúplně zohlednil hmotněprávní podmínky stanovené německým právem. V rámci čtvrtého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 70 nařízení 2017/1001 ve spojení s pravidlem 20 odst. 7 písm. c) nařízení č. 2868/95 tím, že se dopustil zjevně nesprávného posouzení při hodnocení jejího návrhu na přerušení řízení, čímž se dopustil zneužití pravomoci.
První tři žalobní důvody, v jejichž rámci žalobkyně vznáší podobné argumenty, je třeba přezkoumat společně.
K prvnímu, druhému a třetímu žalobnímu důvodu, které vycházejí z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 ve spojení s § 15 odst. 2 a 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení
[
omissis
]
Z výše uvedeného vyplývá, že se odvolací senát nedopustil nesprávného posouzení, když konstatoval, že žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznává právo nechat zapsat ochranné známky Evropské unie, aniž je třeba se vyjadřovat k doplňujícímu odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož by i v případě, že dohoda o vymezení zahrnovala zápis ochranných známek, nebylo prokázáno, že se tato dohoda vztahuje na ochranné známky Evropské unie.
Z toho vyplývá, že první tři žalobní důvody vycházející z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení č. 2017/1001 ve spojení s § 15 odst. 2 a 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení musí být zamítnuty.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 70 nařízení 2017/1001 ve spojení s pravidlem 20 odst. 7 písm. c) nařízení č. 2868/95
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že odvolací senát porušil článek 70 nařízení č. 2017/1001 ve spojení s pravidlem 20 odst. 7 písm. c) nařízení č. 2868/95 tím, že rozhodl o zamítnutí jejího návrhu na přerušení řízení.
V tomto ohledu zaprvé odvolací senát v bodech 38 a 39 napadeného rozhodnutí konstatoval, že další přerušení nebylo odůvodněné, jelikož vzájemná žaloba na určení práva podaná k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) se týkala pouze určení práva a nemohla vést k tomu, aby vedlejší účastnice byla povinna vzít své námitky zpět.
Zadruhé odvolací senát uvedl, že obsah žaloby nemá na projednávané řízení žádný dopad. V tomto ohledu upřesnil, že žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznala právo užívat a nechat zapsat ochranné známky a že by i v případě, že dohoda o vymezení zahrnovala rovněž zápis ochranných známek, nebylo prokázáno, že se tato dohoda vztahovala rovněž na prodejní území nacházející se mimo Německo (body 34 až 37, 40 a 41 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát dodal, že žalobkyně netvrdila ani neprokázala, že dohoda o vymezení zahrnuje rovněž ochranné známky Evropské unie (bod 42 napadeného rozhodnutí). Kromě toho odvolací senát poznamenal, že jiné důvody, z nichž by vyplývalo, že je další přerušení řízení vhodné, nebyly uvedeny opodstatněně, a v důsledku toho návrh na přerušení řízení zamítl.
Žalobkyně všechny tyto úvahy kritizuje a tvrdí, že vycházejí z pouze částečného zohlednění skutečností, které je třeba vzít v úvahu, z porušení důležitých hmotněprávních aspektů německého práva, jakož i z nerespektování účinku vzájemné žaloby na určení práva, již podala. Úvahy odvolacího senátu byly celkově nesprávné, jelikož se nezabývaly aspekty práva stejně nazvaných podniků, ani rozporuplným jednáním vedlejší účastnice, a vůbec neobsahovaly poměření vzájemných zájmů účastníků řízení. Odvolací senát se proto dopustil zjevně nesprávného posouzení při hodnocení jejího návrhu na přerušení řízení, čímž došlo ke zneužití pravomoci.
Konkrétně a v první řadě žalobkyně upřesňuje, že zjištění odvolacího senátu, podle něhož se vzájemná žaloba na určení práva podaná k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) netýká povinnosti zpětvzetí námitek, je nesprávné. Podle ní má totiž určení, jež si přála získat, a sice skutečnost, že je oprávněna požadovat zápis přihlašované ochranné známky, mnohem širší dosah než žaloba týkající se zpětvzetí námitek. Z toho vyplývá, že ochrana proti nebezpečí záměny a ochrana dobrého jména, které vedlejší účastnice uplatňuje proti přihlašované ochranné známce s tím, že se opírá o svou firmu, by z hlediska německého práva, které je v tomto ohledu relevantní, neexistovaly, a požadovaný rozsudek na určení práva by proto přímo rozhodoval o opodstatněnosti návrhu vedlejší účastnice, aby jí v projednávané věci bylo zakázáno užívání přihlašované ochranné známky.
Zadruhé má žalobkyně za to, že úvaha odvolacího senátu, podle které nebylo dovoláváno ani prokázáno, že dohoda o vymezení zahrnuje rovněž ochranné známky Evropské unie, je nesprávná vzhledem k tomu, že na podporu svého návrhu na přerušení řízení ze dne 12. ledna 2017 výslovně upřesnila, že její vzájemná žaloba na určení práva se týkala rovněž ochranných známek Evropské unie. Důkaz přitom předložila vzhledem k tomu, že návrhová žádání vzájemné žaloby na určení práva ve svém znění, tedy „ochranné známky“, zahrnovala ochranné známky Evropské unie. Kromě toho posouzení odvolacího senátu, podle něhož dohoda o vymezení jasně neřešila otázku, zda zahrnuje celé území Evropské unie, není relevantní, jelikož dohoda, jejímž cílem je vyloučit nebezpečí záměny v Německu, jí v tomto členském státě přiznala zeměpisné oblasti, ve kterých je užívání ochranných známek tvořených názvem povoleno, je rovněž relevantní, pokud jde o ochranné známky Evropské unie.
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že konstatování odvolacího senátu, podle něhož obsah žaloby rovněž nemá na projednávané řízení vliv, je nesprávné. Kdyby rozhodnutí přijaté na základě vzájemné žaloby na určení práva stanovilo, že má právo požádat o zápis přihlašované ochranné známky, užívání uvedené ochranné známky by nebylo podle § 15 odst. 2 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení „neoprávněné“, ani „bez legitimních důvodů“, či prováděno „neoprávněně“ podle § 15 odst. 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení. Vzájemná žaloba na určení práva by tak v případě úspěchu měla za následek, že by s ohledem na nové skutečnosti bylo s konečnou plaností rozhodnuto o opodstatněnosti návrhu vedlejší účastnice s cílem zakázat jí užívání přihlašované ochranné známky na základě § 15 odst. 2 a 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení. Naproti tomu dřívější rozhodnutí vydaná ve srovnatelných sporech mezi účastníky řízení by byla pro řízení o vzájemné žalobě na určení práva irelevantní, neboť nové skutečnosti předložené v projednávané věci ještě nemohly být v uvedených rozhodnutích zohledněny.
EUIPO a vedlejší účastnice řízení tuto argumentaci zpochybňují.
Úvodem je třeba připomenout, že odvolací senát má širokou posuzovací pravomoc k přerušení či nepřerušení řízení. Pravidlo 20 odst. 7 písm. c) nařízení č. 2868/95, použitelné na řízení před odvolacím senátem v souladu s pravidlem 50 odst. 1 uvedeného nařízení, dokládá tuto širokou posuzovací pravomoc, když uvádí, že EUIPO může přerušit řízení, je-li přerušení za daných okolností vhodné. Přerušení zůstává pro odvolací senát možností, které využije pouze v případě, kdy to považuje za odůvodněné. Řízení před odvolacím senátem tedy není automaticky přerušeno v návaznosti na návrh, který v tomto smyslu podal účastník řízení před uvedeným senátem [viz rozsudek ze dne 21. října 2015, Petco Animal Supplies Stores v. OHIM – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
a citovaná judikatura].
Kromě toho je třeba připomenout, že okolnost, že odvolací senát má širokou posuzovací pravomoc za účelem přerušení řízení, které před ním probíhá, neznamená, že se na jeho posouzení nevztahuje přezkum unijního soudu. Tato okolnost však uvedený přezkum z meritorního hlediska omezuje na přezkum neexistence zjevně nesprávného posouzení či zneužití pravomoci (viz rozsudek ze dne 21. října 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu z judikatury plyne, že při výkonu posuzovací pravomoci týkající se přerušení řízení musí odvolací senát dodržovat obecné zásady upravující spravedlivé řízení v rámci Unie práva. Při výkonu uvedené pravomoci musí nejen zohlednit zájem účastníka řízení, jehož ochranná známka Evropské unie je zpochybněna, ale rovněž zájem ostatních účastníků řízení. Rozhodnutí přerušit či nepřerušit řízení musí být výsledkem poměření dotčených zájmů (viz rozsudek ze dne 21. října 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
a citovaná judikatura).
Právě s přihlédnutím k těmto zásadám je třeba posoudit, zda faktory, které odvolací senát zohlednil, mu umožňovaly dospět k závěru, že v projednávané věci nebylo třeba přerušit řízení, aniž by se dopustil zjevně nesprávného posouzení či zneužití pravomoci.
V tomto ohledu měl odvolací senát zaprvé v podstatě za to, že vzájemná žaloba na určení práva se týká pouze určení, a tudíž nemůže vést k tomu, aby vedlejší účastnice byla povinna vzít své námitky zpět. I když toto konstatování není nesprávné, je třeba uvést, že samo o sobě nestačí k odůvodnění zamítnutí návrhu na přerušení řízení. Jak totiž správně tvrdí žalobkyně, pokud rozhodnutí přijaté na základě žaloby na určení práva prokáže, že má právo podat návrh na zápis ochranných známek odvozených od její firmy, zejména slovního označení Peek & Cloppenburg, odvolací senát měl tento výsledek zohlednit a mohl tak dospět k závěru, že žalobkyně předložila důkaz, že zápis přihlašované ochranné známky není podle § 15 odst. 2 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení „neoprávněný“, ani „bez legitimních důvodů“, ani proveden „neoprávněně“ podle § 15 odst. 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení, což by podle německého práva vylučovalo ochranu před dovolávaným nebezpečím záměny. Z toho vyplývá, že byť určení požadované žalobkyní nemá za následek povinnost vedlejší účastnice vzít zpět její námitky, a i když EUIPO není vázán rozhodnutím Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu), toto určení musí být nicméně zohledněno v rámci použití čl. 8 odst. 4 nařízení č. 2017/1001 ve spojení s § 15 odst. 2 a 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení, a v důsledku toho i v rámci poměření dotčených zájmů ve vztahu k návrhu na přerušení řízení. Odvolací senát se tedy správně neomezil jen na konstatování, že vzájemná žaloba na určení práva nemohla vést k tomu, že by vedlejší účastnice byla povinna vzít své námitky zpět, ale následně zaujal stanovisko k důsledkům, které je třeba vyvodit z obsahu žaloby podané k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) v řízení v projednávané věci.
Pokud jde zadruhé o dosah dohody o vymezení, úvodem je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí je stiženo věcnými nepřesnostmi, jelikož odvolací senát v bodech 41 a 42 napadeného rozhodnutí uvedl, že žalobkyně netvrdila ani neprokázala, že dohoda o vymezení zahrnuje rovněž ochranné známky Evropské unie a že není prokázáno, že se tato dohoda vztahuje rovněž na prodejní území nacházející se mimo Německo. Na rozdíl od toho, co je uvedeno v bodě 42 napadeného rozhodnutí, totiž žalobkyně správně uvádí, že na podporu svého návrhu na přerušení řízení ze dne 12. ledna 2017 tvrdila, že dohoda o vymezení se týká rovněž ochranných známek Evropské unie. V důsledku toho odvolací senát nesprávně konstatoval, že žalobkyně takové tvrzení nevznesla. Kromě toho žalobkyně správně zdůrazňuje, že o tom předložila důkaz vzhledem k tomu, že návrhová žádání vzájemné žaloby na určení práva ve svém znění zahrnovala ochranné známky Evropské unie. V souladu s argumentací žalobkyně je dále rovněž třeba uvést, že úvaha odvolacího senátu, podle níž není prokázáno, že se dohoda o vymezení vztahuje rovněž na prodejní území nacházející se mimo Německo, je irelevantní, jelikož toto zjištění neumožňuje nutně dospět k závěru, že uvedená dohoda nezahrnuje ochranné známky Evropské unie. Nelze totiž
a priori
vyloučit, že se smluvní strany dohody o koexistenci snaží nalézt řešení pro situaci, na niž se vztahuje vzájemná žaloba na určení práva, kterou žalobkyně podala k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu), a sice právo nechat zapsat ochranné známky, zejména ochranné známky Evropské unie, za účelem užívání v regionech, které jsou žalobkyni přiděleny v této smlouvě, i když jsou tyto regiony omezeny na jediný členský stát. Vzhledem k tomu, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že důkaz o skutečném užívání ochranné známky Evropské unie nemusí mít nutně přeshraniční rozsah (rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, bod
), nelze totiž
a priori
vyloučit, že se smluvní strany uvedené dohody budou snažit o zápis ochranných známek Evropské unie, i když podle dohody a v okamžiku zápisu je užívání těchto ochranných známek Evropské unie předpokládáno pouze v jediném členském státě. Toto nesprávné posouzení odvolacího senátu by však vedlo ke zrušení napadeného rozhodnutí pouze za předpokladu, že by se přezkum pravděpodobnosti úspěšnosti vzájemné žaloby na určení práva k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) vykonaný odvolacím senátem a jeho zjištění, že žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznává právo užívat a nechat zapsat ochranné známky Evropské unie, samy o sobě ukázaly jako nesprávné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. dubna 2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:691
, body
a
).
V tomto ohledu je užitečné připomenout, že co se týče řízení zahájeného proti starší ochranné známce, na níž jsou námitky založeny, bylo již rozhodnuto, že analýza
prima facie
pravděpodobnosti úspěšnosti takového řízení patří do rámce široké posuzovací pravomoci přiznané odvolacímu senátu, jak bylo připomenuto v bodě 109 výše, a ukazuje se jako odůvodněná cílem zabránit tomu, aby nástroj přerušení mohl být použit k průtahům v řízení [rozsudek ze dne 21. října 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. února 2019, Beko v. EUIPO – Acer (ALTUS),
T‑162/18
, nezveřejněný,
EU:T:2019:87
, bod
]. Je-li tedy pravděpodobnost úspěšnosti návrhu na prohlášení neplatnosti
prima facie
považována za velmi nízkou, což přísluší ověřit odvolacímu senátu, poměření zájmů účastníků řízení se nevyhnutelně přiklání k oprávněnému zájmu osoby, která podává námitky, na bezodkladném získání rozhodnutí o námitkách (rozsudek ze dne 21. října 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
).
V projednávané věci přitom ze skutečností uvedených ve spisu a z vyjádření žalobkyně nevyplývá, že se odvolací senát dopustil jakéhokoli nesprávného posouzení, když se v bodech 34 až 41 napadeného rozhodnutí v návaznosti na analýzu provedenou
prima facie
ohledně pravděpodobnosti úspěšnosti vzájemné žaloby na určení práva domníval, že obsah uvedené vzájemné žaloby nemá vliv na řízení v projednávané věci, jelikož žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznává právo užívat a nechat zapsat ochranné známky Evropské unie.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, totiž dřívější rozhodnutí uvedená v bodě 13 výše, která se týkají německých ochranných známek žalobkyně, nejsou irelevantní, ale mohou sloužit jako základ pro analýzu provedenou
prima facie
ohledně pravděpodobnosti úspěšnosti vzájemné žaloby na určení práva. Jak správně tvrdí EUIPO, cílem vzájemné žaloby na určení práva podané k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) je v podstatě objasnit tytéž právní otázky, které již byly s konečnou platností řešeny v řízení před Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu), Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) a Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr), a to zda dohoda o vymezení přiznává žalobkyni právo užívat a nechat zapsat ochranné známky Evropské unie.
Jak je přitom uvedeno v bodě 99 výše, odvolací senát se tím, že zohlednil judikaturu v pilotních řízeních před Tribunálem a Soudním dvorem, jakož i judikaturu v souběžných věcech před německými soudy [Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) a Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr)], nedopustil nesprávného posouzení, když konstatoval, že žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznává právo nechat zapsat ochranné známky Evropské unie.
Odvolací senát se tedy tím, že zohlednil hmotněprávní kritérium vyplývající z výrazů „neoprávněný“ a „bez legitimních důvodů“ a výrazu „neoprávněně“ podle § 15 odst. 2 a 3 zákona o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení, jakož i nové skutečnosti, které v této souvislosti vznesla žalobkyně, zejména pokud jde o údajná práva vyplývající z dohody o vymezení, jakož i aspekty práva podniků se stejnou firmou a údajně rozporuplné jednání vedlejší účastnice, nedopustil nesprávného posouzení, když konstatoval, že žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznává právo nechat zapsat ochranné známky Evropské unie, což umožňovalo uzavřít analýzu provedenou
prima facie
ohledně pravděpodobnosti úspěšnosti vzájemné žaloby na určení práva tvrzením, že tato pravděpodobnost nebyla prokázána.
Proto, třebaže měl odvolací senát v bodech 41 a 42 napadeného rozhodnutí nesprávně za to, že žalobkyně netvrdila ani neprokázala, že dohoda o vymezení zahrnovala rovněž ochranné známky Evropské unie a že nebylo prokázáno, že se tato dohoda vztahuje i na prodejní území nacházející se mimo Německo, se odvolací senát nedopustil zjevně nesprávného posouzení ani zneužití pravomoci, když měl v rámci vyjádření týkajících dohody o vymezení a návrhu na přerušení řízení (body 34 až 43 napadeného rozhodnutí) za to, že obsah vzájemné žaloby na určení práva podané k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) nemá žádný vliv na toto řízení a že žalobkyně neprokázala, že dohoda o vymezení jí přiznává právo užívat a nechat zapsat ochranné známky, včetně ochranných známek Evropské unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. listopadu 2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:691
, body
a
).
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že čtvrtý žalobní důvod je třeba zamítnout, a tudíž i žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.
[
omissis
]

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Společnosti Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) se ukládá náhrada nákladů řízení.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. května 2020.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.
(
) – Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.