CELEX: 62017TJ0167
Henkilöstö
Virkamiehet
Henkilöstösääntöjen 42 c artikla
Asettaminen virkavapaalle yksikön edun vuoksi
Siirtäminen eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä
Toimi, joka ei voi olla kanteen kohteena
Osittainen tutkimatta jättäminen
Lain soveltamisala
Viran puolesta toimiminen
Sanamuodon mukainen, kontekstuaalinen ja teleologinen tulkinta

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavista henkilöstösäännöistä (jäljempänä henkilöstösäännöt) on säädetty Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta sekä yhteisöjen virkamiehiin tilapäisesti sovellettavien erityisten toimenpiteiden laatimisesta 29.2.1968 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68 (
EYVL 1968, L 56, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna muun muassa 22.10.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) N:o 1023/2013 (
EUVL 2013, L 287, s. 15
).
Henkilöstösääntöjen 35 artiklassa, joka on osa henkilöstösääntöjen III osaston 2 lukua, jonka otsikko on ”Hallinnollinen asema”, säädetään, että virkamies on jossakin seuraavista hallinnollisista asemista: hän toimii työtehtävissä, hänet on siirretty tilapäisesti muihin tehtäviin, hän on virkavapaana henkilökohtaisista syistä, hänet on vapautettu tehtävistään, hän on virkavapaana asepalveluksen suorittamista varten, hän on vanhempainlomalla tai perhelomalla tai hän on yksikön edun vuoksi myönnettävällä virkavapaalla.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklassa, joka on osa samaa lukua, säädetään seuraavaa:
”Vähintään kymmenen vuotta palveluksessa ollut virkamies voidaan aikaisintaan viisi vuotta ennen virkamiehen eläkeikää asettaa nimittävän viranomaisen päätöksellä virkavapaalle yksikön edun vuoksi sellaisten organisatoristen tarpeiden perusteella, jotka liittyvät uusien taitojen hankkimiseen toimielimissä.
Niiden virkamiesten kokonaismäärä, jotka kunakin vuonna on asetettu yksikön edun vuoksi myönnettävälle vapaalle, saa olla enintään 5 prosenttia kaikkien toimielinten edellisenä vuonna eläkkeelle siirtyneiden virkamiesten määrästä. Näin laskettu kokonaismäärä jaetaan toimielimille sen mukaan, kuinka monta virkamiestä kullakin oli palveluksessaan edellisen vuoden 31 päivänä joulukuuta. Näin saatu määrä pyöristetään ylöspäin lähimpään kokonaislukuun kussakin toimielimessä.
Tällainen virkavapaa ei ole kurinpitotoimenpide.
Virkavapaa kestää periaatteessa kunnes virkamies saavuttaa eläkeiän. Poikkeuksellisissa olosuhteissa nimittävä viranomainen voi kuitenkin päättää keskeyttää virkavapaan, jolloin virkamies palaa toimeen.
Kun yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla oleva virkamies saavuttaa eläkeiän, hänet siirretään ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle.
Yksikön edun vuoksi myönnettyyn virkavapaaseen sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a)
toinen virkamies voidaan nimittää virkaan, jota virkamies on hoitanut;
b)
virkamiehelle, joka on yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla, ei kerry oikeutta ikälisiin eikä ylennykseen.
Tällaiselle virkavapaalle asetettu virkamies saa korvauksen, joka lasketaan liitteen IV mukaisesti.
Virkamiehen pyynnöstä korvauksesta maksetaan eläkejärjestelmään osuus, joka lasketaan kyseisen korvauksen perusteella. Tällöin palvelusaika yksikön edun vuoksi virkavapaalla olevana virkamiehenä otetaan huomioon laskettaessa eläkkeeseen oikeuttavia palvelusvuosia liitteessä VIII olevan 2 artiklan mukaisesti.
Korvaukseen ei sovelleta korjauskerrointa.”
Henkilöstösääntöjen 47 artikla on osa henkilöstösääntöjen III osaston 4 lukua, jonka otsikko on ”Tehtävien lopullinen päättyminen”. Tässä artiklassa säädetään, että palvelussuhteen lopulliseen päättymiseen johtaa irtisanoutuminen, irtisanominen viran puolesta, siirtäminen eläkkeelle yksikön edun vuoksi, irtisanominen epäpätevyyden vuoksi, viraltapano, eläkkeelle siirtäminen tai kuolema.
Henkilöstösääntöjen 52 artiklan ensimmäisen kohdan a ja b alakohdassa, jotka ovat niin ikään osa 4 lukua, säädetään erityisesti, että virkamies siirretään eläkkeelle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 50 artiklan (joka koskee johtavassa asemassa olevien virkamiesten eläkkeelle siirtämistä yksikön edun vuoksi) säännösten soveltamista, joko ilman eri toimenpiteitä sen kuukauden viimeisenä päivänä, jonka aikana hän täyttää 66 vuotta, tai hänen omasta hakemuksestaan hakemuksessa esitetyn eläkkeellejäämiskuukauden viimeisenä päivänä, jos virkamies on saavuttanut eläkeiän.
Henkilöstösääntöjen liitteeseen XIII sisältyy virkamiehiin sovellettavia siirtymätoimenpiteitä.
Henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos virkamies on ollut palveluksessa vähintään 20 vuotta 1 päivänä toukokuuta 2004, hän saavuttaa oikeuden vanhuuseläkkeeseen 60 vuoden iässä.
Jos virkamies on vähintään 35-vuotias 1 päivänä toukokuuta 2014 ja on tullut palvelukseen ennen 1 päivää tammikuuta 2014, hän saavuttaa oikeuden vanhuuseläkkeeseen seuraavan taulukon osoittamassa iässä:
Ikä 1.5.2014
Eläkeikä
60 vuotta tai enemmän
60 vuotta
59 vuotta
60 vuotta 2 kuukautta
58 vuotta
60 vuotta 4 kuukautta
– –
– –
35 vuotta
64 vuotta 8 kuukautta
Jos virkamies on alle 35-vuotias 1 päivänä toukokuuta 2014, hän saavuttaa oikeuden vanhuuseläkkeeseen 65 vuoden iässä.
Sellaisen virkamiehen eläkeikä, joka on vähintään 45-vuotias 1 päivänä toukokuuta 2014 ja on tullut palvelukseen 1 päivän toukokuuta 2004 ja 31 päivän joulukuuta 2013 välisenä aikana, on kuitenkin edelleen 63 vuotta.
Ennen 1 päivää tammikuuta 2014 palveluksessa olevien virkamiesten eläkeikä, joka on otettava huomioon kaikissa näiden henkilöstösääntöjen viittauksissa eläkeikään, määräytyy edellä olevien säännösten mukaan, jollei näissä henkilöstösäännöissä toisin säädetä.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 23 artiklan 1 kohdassa säädetään erityisesti, että virkamies, joka on tullut palvelukseen ennen 1.1.2014, jää ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle sen kuukauden viimeisenä päivänä, jona hän täyttää 65 vuotta.
Asian tausta
Kantajana oleva RV on Euroopan komission entinen virkamies. Hän on syntynyt 10.1.1956, ja hän tuli komission palvelukseen 1.9.1992. Hän työskenteli 1.2.2009 alkaen alue- ja kaupunkipolitiikan pääosastossa. Hänet ylennettiin 1.1.2013 palkkaluokkaan AST 9.
Henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosasto ilmoitti kantajalle 30.11.2016 päivätyllä kirjeellä nimittävän viranomaisen aikomuksesta asettaa kantaja virkavapaalle yksikön edun vuoksi 1.4.2017 alkaen henkilöstösääntöjen 42 c artiklan mukaisesti.
Kantaja ilmoitti 6.12.2016 päivätyllä sähköpostiviestillä vastaanottaneensa 30.11.2016 päivätyn kirjeen ja pyysi selventämään eläkeoikeuksiaan sekä erinäisiä käytännön näkökohtia, jotka liittyivät hänen asettamiseensa yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle henkilöstösääntöjen 42 c artiklan mukaisesti.
Komission henkilökohtaisten etuuksien hallinto- ja maksutoimisto (PMO) toimitti kantajalle 8.12.2016 päivätyllä sähköpostiviestillä alustavan laskelman korvauksesta, jonka kantaja saisi henkilöstösääntöjen 42 c artiklan mukaisesti, ja PMO täsmensi samalla, että kyseinen sähköpostiviesti lähetettiin kantajalle tiedoksi eikä se ollut nimittävän viranomaisen päätös, josta voitiin valittaa.
Henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosaston alaisen Uranhallinta ja liikkuvuus ‑yksikön päällikkö ilmoitti kantajalle 15.12.2016 pidetyssä kokouksessa, että koska kantaja oli saavuttanut henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”eläkeiän”, siirtyisi kantaja 1.4.2017 suoraan eläkkeelle, jos nimittävä viranomainen tekisi päätöksen hänen asettamisestaan yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle. Tuohon mennessä kantaja olisi hankkinut PMO:lta saatujen laskelmien mukaisesti 54,9 prosenttia eläkeoikeuksista ja hänen eläkkeensä määrä olisi 4040,99 euroa. Kantaja ilmoitti, ettei ollut saanut asianmukaisia tietoja yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettamisensa seurauksista ja että jos hän olisi saanut tällaisia tietoja, hän ei olisi suostunut yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettamiseen. Kantaja ilmoitti niin ikään, ettei hän ollut halukas siirtymään 1.4.2017 eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä, vaan halusi jatkaa työskentelyä saadakseen mahdollisuuden hankkia lisäeläkeoikeuksia. Kantaja ilmoitti siltä varalta, että nimittävä viranomainen päättäisi asettaa hänet yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle, että 1.4.2017 oli liian aikainen ajankohta ja että hän tarvitsisi kaksi tai kolme lisäkuukautta valmistautuakseen eläkkeelle siirtymiseen.
Kyseisen kokouksen jälkeen henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosaston Uranhallinta ja liikkuvuus ‑yksikkö antoi nimittävälle viranomaiselle puoltavan lausunnon henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisesta kantajaan.
Nimittävä viranomainen päätti 21.12.2016 tekemällään päätöksellä yhtäältä asettaa kantajan henkilöstösääntöjen 42 c artiklan mukaisesti yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle 1.4.2017 alkaen ja toisaalta, koska kantaja oli jo saavuttanut henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan mukaisen ”eläkeiän”, siirtää hänet samana päivänä eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä henkilöstösääntöjen 42 c artiklan viidennen kohdan mukaisesti (jäljempänä riidanalainen päätös).
Kantaja valitti riidanalaisesta päätöksestä 13.3.2017 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
PMO:n eläkkeistä vastaava yksikkö antoi kantajalle 16.3.2017 lausunnon henkilöstösääntöjen 42 c artiklan mukaista korvausta koskevasta laskelmasta. Kyseisen lausunnon mukaan kantajalle maksettaisiin edellä mainittu korvaus, joka on 100 prosenttia peruspalkasta 1.4.2017–30.4.2017, ja hänen oikeutensa vanhuuseläkkeeseen alkaisi 1.5.2017.
Kantajan edustaja lähetti 31.3.2017 komissiolle sähköpostiviestin, jossa hän väitti, että PMO:n 16.3.2017 tekemä ”päätös” korvasi riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sillä muutettiin kantajan hallinnollista asemaa ja ettei sitä ollut annettu kantajalle tiedoksi vastoin henkilöstösääntöjen 25 artiklaa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklasta johtuvia moitteettoman varainhoidon ja hyvän hallinnon periaatetta. Kantajan edustaja täsmensi tämän perusteella, että valitus kohdistui myös 16.3.2017 tehtyyn komission ”uuteen päätökseen”.
Kantajan valitus hylättiin nimittävän viranomaisen 27.7.2017 tekemällä nimenomaisella päätöksellä.
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.3.2017 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Kantaja pyysi samana päivänä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään erillisellä asiakirjalla tunnistetietojensa poistamista unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 66 artiklan nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi pyynnön 19.5.2017 tekemällään päätöksellä.
Kantaja pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.3.2017 jättämällään erillisellä asiakirjalla, että esillä oleva kanne ratkaistaisiin työjärjestyksen 152 artiklan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
Kantaja esitti samana päivänä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään erillisellä asiakirjalla SEUT 278 ja SEUT 279 artiklaan perustuvan välitoimihakemuksen, joka koski riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä. Pääasian käsittely keskeytettiin henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan mukaisesti.
Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti hylkäsi kantajan välitoimihakemuksen 24.3.2017 antamallaan määräyksellä RV v. komissio (
T‑167/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:218
), koska kiireellisyysedellytys ei täyttynyt.
Euroopan parlamentti pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 8.5.2017 toimittamallaan asiakirjalla ja Euroopan unionin neuvosto unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.5.2017 toimittamallaan asiakirjalla saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen komission vaatimuksia.
Pääasian käsittelyä jatkettiin henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan mukaisesti sen jälkeen, kun kantajan pyynnön hylkäämisestä oli tehty nimenomainen päätös 27.7.2017.
Unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 16.8.2017 ja 11.8.2017 tekemillään päätöksillä parlamentin ja neuvoston väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia.
Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) hylkäsi 18.8.2017 tekemällään päätöksellä kantajan esittämän pyynnön nopeutetusta menettelystä.
Parlamentti ja neuvosto jättivät väliintulokirjelmänsä 29.11.2017 ja 30.11.2017.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamo ilmoitti 22.2.2018 asianosaisille ja väliintulijoille asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättyneen.
Kantaja esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 7.3.2018 toimittamallaan kirjeellä työjärjestyksen 106 artiklan mukaisen perustellun pyynnön saada tulla kuulluksi asian käsittelyn suullisessa vaiheessa.
Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin ehdotuksesta aloittaa asian käsittelyn suullisen vaiheen ja pyysi työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisina prosessinjohtotoimenpiteinä komissiota toimittamaan asiakirja-aineistoon erään asiakirjan ja asianosaisia ja väliintulijoita vastaamaan kirjallisesti yhteen kysymykseen. Asianosaiset ja väliintulijat noudattivat näitä pyyntöjä määräajassa lukuun ottamatta kantajaa, joka toimitti kirjallisen vastauksensa määräajan jälkeen. Kantajan kirjallinen vastaus ja kirje, jossa perusteltiin vastauksen jättäminen määräajan jälkeen, liitettiin asiakirja-aineistoon unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtajan 15.1.2019 tekemällä päätöksellä.
Asianosaisten ja väliintulijoiden suulliset lausumat ja niiden unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamat vastaukset kuultiin 18.1.2019 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii kanteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja vaatii vastauksessaan, että unionin yleinen tuomioistuin ”kumoaa tarpeellisilta osin 16.3.2017 tehdyn komission päätöksen [kantajan] eläkkeelle siirtämisestä ilman eri toimenpiteitä 1.5.2017 alkaen”.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteen.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Komission 16.3.2017 tekemän ”päätöksen” kumoamista koskevan vaatimuksen tutkittavaksi ottaminen
Komissio väittää, ettei kantajan rahamääräisten oikeuksien vahvistamisesta 16.3.2017 tehdyn komission ”päätöksen” kumoamista koskevaa vaatimusta voida ottaa tutkittavaksi. Se väittää yhtäältä, ettei tätä kysymystä ole saatettu sääntöjenmukaisesti unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, koska kyseistä vaatimusta ei ole mainittu kannekirjelmässä eikä kantaja ole jättänyt aiheesta lisäkannetta. Komissio katsoo siis, ettei kantaja voi laajentaa kannekirjelmäänsä kattamaan edellä mainitun 16.3.2017 tehdyn ”päätöksen”. Toisaalta komissio toteaa, että kyseinen ”päätös” on tehty riidanalaisen päätöksen jatkoksi ja siinä vain vahvistetaan kantajan rahamääräiset oikeudet henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 10 artiklan mukaisesti. Sillä ei siis muuteta kantajan oikeudellista asemaa.
Kantaja vastaa, että koska hän sai tietää vastauksen valitukseensa vasta sen jälkeen, kun oli saattanut asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, hänen esittämiään vaatimuksia voitiin mukauttaa ja laajentaa niin, että ne sisältävät 16.3.2017 tehdyn ”päätöksen”.
On muistettava, että henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaisesti ainoastaan kanteet, jotka koskevat toimea, joka vaikuttaa kantajaan kielteisesti, voidaan ottaa tutkittavaksi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimia tai päätöksiä, jotka voivat olla kumoamiskanteen kohteena, ovat ainoastaan sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa suoraan tai välittömästi kantajan etuihin muuttamalla tämän oikeusasemaa selvästi (ks. tuomio 23.11.2016, Alsteens v. komissio,
T‑328/15 P
, ei julkaistu,
EU:T:2016:671
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on muistettava yhtäältä, että kantaja asetettiin riidanalaisella päätöksellä yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirrettiin samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä 1.4.2017 alkaen henkilöstösääntöjen 42 c artiklan mukaisesti, ja toisaalta, että PMO:n 16.3.2017 antamassa lausunnossa (ks. edellä 17 kohta), jota kantaja pitää ”päätöksenä”, täsmennetään, että kantajalle maksetaan huhtikuussa 2017 henkilöstösääntöjen 42 c artiklan seitsemännen kohdan mukainen korvaus, jonka suuruus on 100 prosenttia peruspalkasta, ja että kantajan oikeus vanhuuseläkkeeseen tulee voimaan 1.5.2017.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Oikeus vanhuuseläkkeeseen tulee voimaan sitä kalenterikuukautta seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä, jonka kuluessa virkamies saa oikeuden eläkkeeseen ilman eri toimenpiteitä tai omasta pyynnöstään; hänelle maksetaan palkka eläkeoikeuden alkamiseen asti.”
Kuten komissio on selventänyt, PMO:n 16.3.2017 antamassa lausunnossa sovellettiin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 10 artiklaa, mitä kukaan ei ole kiistänyt. Kyseisen säännöksen mukaisesti kantajan piti nimittäin alkaa saada vanhuuseläkettä toukokuusta 2017 lähtien eli sitä kuukautta (huhtikuuta 2017) seuraavasta kalenterikuukaudesta lähtien, jonka aikana hän sai oikeuden eläkkeeseen riidanalaisen päätöksen nojalla. Sillä välin eli huhtikuulta 2017 kantajan piti saada edellä mainitun säännöksen mukaisesti ”palkkansa”, jonka on hänen tapauksessaan – kuten komissio tuo esille – tulkittava vastaavan henkilöstösääntöjen 42 c artiklan seitsemännessä kohdassa säädettyä korvausta, kun huomioon otetaan, että hänet asetettiin riidanalaisella päätöksellä yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle 1.4.2017 alkaen.
Tämän perusteella PMO:n 16.3.2017 antamassa lausunnossa ainoastaan täsmennetään riidanalaisesta päätöksestä ja henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 10 artiklan soveltamisesta johtuvat kantajan rahamääräiset oikeudet ja näin ollen se on annettu riidanalaisen päätöksen jatkoksi. Näissä olosuhteissa ja edellä 42 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö huomioon ottaen on todettava, ettei mainitulla lausunnolla ole sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voisivat vaikuttaa suoraan ja välittömästi kantajan etuihin muuttamalla hänen oikeusasemaansa selvästi, vaan tämän aseman määrittää ainoastaan riidanalainen päätös, joka on käsiteltävässä asiassa ainoa kantajan vastainen toimi.
PMO:n 16.3.2017 antama lausunto ei siis ole kannekelpoinen toimi, ja sitä koskeva kumoamisvaatimus on jätettävä tutkimatta.
Asiakysymys
Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta tutkia käsiteltävässä asiassa lain soveltamisalan rikkomista koskeva kanneperuste
Kantaja esittää kanteensa tueksi neljä kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista sekä nimittävälle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamista varten kuuluvien toimivaltuuksien valvomattoman siirtämisen lainvastaisuutta; toinen yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista; kolmas henkilöstösääntöjen 42 c artiklan lainvastaisuutta siten, ettei siinä oteta huomioon asetuksen N:o 1023/2013 johdanto-osan 2, 14 eikä 29 perustelukappaletta eikä siinä säädetä siirtymätoimenpiteistä sen asteittaista täytäntöönpanoa varten, ja neljäs suhteellisuusperiaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista sekä huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä ja ilmeistä arviointivirhettä. Kantaja ilmoitti istunnossa luopuvansa edellä mainitusta toisesta kanneperusteesta.
Lisäksi kantaja esittää parlamentin ja neuvoston väliintulokirjelmiä koskevissa huomautuksissaan otteita 18.5.2017 annetusta määräyksestä RW v. komissio (
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
) nimenomaisia päätelmiä tekemättä.
Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti määräsi välitoimista päättävänä tuomarina 18.5.2017 annetussa määräyksessä RW v. komissio (
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
), että komission päätöksen täytäntöönpanoa oli lykättävä tilanteessa, jossa kyseisen asian kantaja oli asetettu komission päätöksellä yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirretty samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä henkilöstösääntöjen 42 c artiklan viidennen kohdan mukaisesti, koska kantaja oli saavuttanut henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”eläkeiän” (määräys 18.5.2017, RW v. komissio,
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
kohta). Välitoimista päättävä tuomari totesi fumus boni juris ‑edellytyksen tarkastelun yhteydessä vastatessaan kahteen ensimmäiseen kanneperusteeseen, jotka koskivat henkilöstösääntöjen 47 ja 52 artiklan rikkomista sekä henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalan rikkomista, seuraavaa.
Ensinnäkin välitoimista päättävä tuomari totesi ensi näkemältä, että henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevissa 22 ja 23 artiklassa sekä henkilöstösääntöjen 52 artiklassa tehdään selvä ero lakisääteisen eläkeiän, jonka täyttyessä virkamies siirretään eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä, ja vähimmäiseläkeiän välillä siten, että viimeksi mainitulla tarkoitetaan ikää, jonka täyttyessä virkamies voi hakea eläkkeelle siirtämistä (määräys 18.5.2017, RW v. komissio,
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
kohta).
Toiseksi välitoimista päättävä tuomari katsoi, että vaikka ensi näkemältä yhtäältä eläkkeelle siirtämistä ja palvelussuhteen lopullista päättymistä yleisesti koskevien henkilöstösääntöjen säännösten ja toisaalta henkilöstösääntöjen 42 c artiklan välillä voi ilmetä rakenteen puolesta tiettyjä yhteensovittamisvaikeuksia, viimeksi mainitun artiklan viidennessä kohdassa säädetään nimenomaisesti, että ”kun yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla oleva virkamies saavuttaa eläkeiän, hänet siirretään ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle”. Välitoimista päättävän tuomarin mukaan onkin niin, että vaikka henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa olisi pidettävä erityissäännöksenä, sen soveltamisala on määritettävä (määräys 18.5.2017, RW v. komissio,
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
ja
kohta).
Kolmanneksi välitoimista päättävä tuomari katsoi, että oli selvitettävä, voidaanko vähimmäiseläkeiän saavuttanut virkamies asettaa vasten tahtoaan henkilöstösääntöjen 42 c artiklan nojalla yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirtää samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä (määräys 18.5.2017, RW v. komissio,
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
kohta). Se totesi, ettei tämä ollut ensi näkemältä kyseisen säännöksen nojalla mahdollista, etenkään kun säännöstä tulkitaan sen sanamuodon mukaan (määräys 18.5.2017, RW v. komissio,
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
–
kohta).
Välitoimista päättävän tuomarin 18.5.2017 annetussa määräyksessä RW v. komissio (
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
) toteamat seikat koskevat henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalaa siltä osin kuin yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettaminen ja siirtäminen samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä ovat tapahtuneet sen seurauksena, että kyseistä säännöstä on sovellettu virkamieheen, joka on tullut palvelukseen ennen 1.1.2014 ja joka on saavuttanut ”eläkeiän”, joka on komission tulkinnan mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan viidennessä kohdassa määritelty ikä. Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan viidennen kohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan viidennen alakohdan yhteisvaikutuksesta kyseinen virkamies voidaan komission kyseisessä asiassa tekemän arvioinnin mukaan asettaa yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirtää samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä (määräys 18.5.2017, RW v. komissio,
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
kohta).
Edellä mainituista, välitoimista päättävän tuomarin toteamista seikoista ilmenee siis henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalan osalta, että ensi näkemältä kyseinen tuomari katsoi, ettei kyseistä säännöstä voida soveltaa ”eläkeiän” saavuttaneeseen virkamieheen, jos tämä soveltaminen johtaa yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettamiseen sekä samanaikaiseen eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä siirtämiseen.
Käsiteltävässä asiassa henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa on sovellettu kantajaan kiistatta 1.4.2017, jolloin hän oli 61-vuotias ja siten ohittanut ”eläkeiän”, joka oli hänen kohdallaan henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa olevan taulukon perusteella 60 vuotta ja 4 kuukautta. Riidanalaisella päätöksellä kantaja asetettiin siis yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirrettiin samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä. Tämän vuoksi ennen kantajan esittämien kanneperusteiden tarkastelua on tutkittava henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisala eli toisin sanoen kysymys siitä, voidaanko kyseistä säännöstä soveltaa virkamieheen, joka on kantajan tavoin saavuttanut jo ”eläkeiän”.
On toki todettava, ettei kantaja ole esittänyt kanneperustetta, joka koskee edellä 56 kohdassa esitetyn ongelman mukaista lain soveltamisalan rikkomista.
On kuitenkin tuotava esille, että kantaja esittää kolmannen ja neljännen kanneperusteen yhteydessä väitteitä, joiden tutkiminen edellyttää henkilöstösääntöjen 42 c artiklan tulkintaa ja sen soveltamisalan määrittelyä. Tarkemmin sanottuna kantaja väittää kolmannessa kanneperusteessaan, että henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ja henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan soveltaminen yhdessä antaa hallinnolle mahdollisuuden ”alentaa yhtäkkiä huomattavasti ikää, jossa virkamiehen työskenteleminen päättyy ilman eri toimenpiteitä tarvitsematta määrätä siirtymätoimenpiteitä, joilla suojattaisiin virkamiehen perusteltua odotusta työskentelyn jatkumisesta siihen ikään saakka, jossa hän siirtyy eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä henkilöstösääntöjen 52 artiklan ja liitteen XIII mukaisesti” (ks. kannekirjelmän 109 kohta). Neljännen kanneperusteen yhteydessä kantaja esittää, että riidanalaisella päätöksellä estetään häntä lainvastaisesti saamasta korvausta, joka on laskettu henkilöstösääntöjen liitteen IV mukaisesti ja että riidanalainen päätös on vastoin henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa siltä osin kuin siinä estetään kantajaa saamasta oikeuttaan lisäeläkeoikeuksiin viimeksi mainitun säännöksen nojalla (kannekirjelmän 125–127 kohta). Nämä väitteet koskevat siis henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ja henkilöstösääntöjen muiden säännösten välistä suhdetta, ja niiden tutkiminen edellyttää siten kyseisen säännöksen tulkintaa ja sen soveltamisalan määrittelemistä.
Tältä osin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka tuomioistuimen tarvitsee ottaa kantaa vain asianosaisten, joiden asiana on määrittää oikeusriidan laajuus, vaatimuksiin, se ei ole sidottu pelkästään niihin argumentteihin, jotka asianosaiset vaatimustensa tueksi esittävät, sillä muuten se saattaisi joutua perustamaan ratkaisunsa virheellisiin oikeudellisiin näkökohtiin (ks. tuomio 8.7.2010, komissio v. Putterie-De-Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava, voidaanko henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa soveltaa virkamieheen, joka on kantajan tavoin saavuttanut jo henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetun ”eläkeiän”, sekä tässä mielessä kyseisen säännöksen soveltamisala siltä osin kuin tämä tutkimus on välttämätön ennakkoedellytys erinäisten kantajan esittämien väitteiden tutkimiselle (ks. vastaavasti tuomio 8.7.2010, komissio v. Putterie-De-Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
,
kohta).
Joka tapauksessa vaikka oletettaisiin, että edellä mainittu henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalan määrittelemistä koskeva ongelma ei sisälly oikeusriitaan sellaisena kuin asianosaiset ovat sen määrittäneet, oikeuskäytännössä on jo todettu, että lain soveltamisalan rikkomista koskeva kanneperuste kuuluu oikeusjärjestyksen perusteisiin ja unionin tuomioistuinten on tutkittava se viran puolesta (tuomio 15.7.1994, Browet ym. v. komissio,
T-576/93–T-582/93
,
EU:T:1994:93
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin laiminlöisi nimittäin käsiteltävässä asiassa selvästi tehtävänsä laillisuusvalvontaa harjoittavana tuomioistuimena, jos se jättäisi toteamatta viran puolesta, että riidanalainen päätös on tehty sellaisen oikeussäännön eli henkilöstösääntöjen 42 c artiklan perusteella, jota ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, ja jos se tämän seurauksena ratkaisi käsiteltäväkseen saatetun asian soveltamalla itse tällaista oikeussääntöä (ks. vastaavasti tuomio 21.2.2008, Putterie-De-Beukelaer v. komissio,
F-31/07
,
EU:F:2008:23
,
kohta, jota ei ole kumottu tältä osin 8.7.2010 annetulla tuomiolla komissio v. Putterie-De-Beukelaer (
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
)).
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 89 artiklan nojalla esittämään kysymykseen (ks. edellä 32 kohta) antamissaan kirjallisissa vastauksissa asianosaisilla ja väliintulijoilla on ollut mahdollisuus ottaa kantaa sekä unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan ottaa viran puolesta esille lain soveltamisalan rikkomista koskeva kanneperuste, sellaisena kuin se on täsmennetty edellä 56 kohdassa, että kyseisen kanneperusteen perusteltavuuteen.
Komissio on myöntänyt tutkittavaksi ottamista koskevan kysymyksen osalta, että lain soveltamisalan rikkomista koskeva kanneperuste kuuluu oikeusjärjestyksen perusteisiin, joten unionin yleinen tuomioistuin voi ottaa sen esille viran puolesta. Komission mukaan lain soveltamisalaa on rikottu, jos riitautettu päätös on annettu asian kannalta merkityksellisen oikeuskäytännön mukaisesti ”sellaisen oikeussäännön perusteella, jota ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa”. Näin on esimerkiksi silloin, kun kyseessä on kumottu asetus tai yleinen täytäntöönpanosäännös, jota ei siis voida soveltaa ajallisista syistä. Komission mukaan on kuitenkin niin, että koska henkilöstösääntöjen 42 c artikla on voimassa oleva oikeussääntö, jota voidaan soveltaa käsiteltävään asiaan, unionin yleisen tuomioistuimen esittämä kysymys ei koske lain soveltamisalaa, vaan kyseisen säännöksen tulkintaa eli tässä tapauksessa sitä, voidaanko kyseistä säännöstä soveltaa asianomaiseen virkamieheen, kun yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettaminen johtaa samalla asianosaisen siirtämiseen eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä. Komissio väittää lisäksi, että lain soveltamisalan mahdollista rikkomista koskeva kanneperuste ei joka tapauksessa sisälly valitukseen ja se on jätettävä tutkimatta vastaavuusperiaatteen loukkaamisen vuoksi.
Neuvosto tuo esille, että lain soveltamisalan rikkomista koskeva kanneperuste, sellaisena kuin se täsmennetään edellä 56 kohdassa, on riidanalaisen päätöksen asiasisällön laillisuutta koskeva kanneperuste, joten unionin tuomioistuimet eivät voi ottaa sitä huomioon viran puolesta.
Tähän neuvoston vastaväitteeseen on todettava, että oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimilla on toimivalta ja tarvittaessa velvollisuus tutkia viran puolesta tietyt sisäistä laillisuutta koskevat kanneperusteet. Tämä pätee myös lain soveltamisalan rikkomista koskevaan kanneperusteeseen (ks. edellä 60 kohta). Lisäksi oikeusvoiman ehdottomuus liittyy sisäistä laillisuutta koskevaan ehdottomaan perusteeseen, joka tuomioistuimen on tutkittava viran puolesta (tuomio 1.6.2006, P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya v. komissio,
C‑442/03 P ja C‑471/03 P
,
EU:C:2006:356
,
kohta).
Komission vastaväitteeseen (ks. edellä 63 kohta) on riittävää huomauttaa, ettei oikeuskäytännöstä käy ilmi, että lain soveltamisalan rikkomista koskeva kanneperuste koskisi ainoastaan tilannetta, jossa kyseistä oikeussääntöä ei voida soveltaa ajallisista syistä, vaan mainittu kanneperuste koskee jokaista tilannetta, jossa riitautetun toimen perusteena olevaa oikeussääntöä ei voida soveltaa (ks. vastaavasti tuomio 21.2.2008, Putterie-De-Beukelaer v. komissio,
F-31/07
,
EU:F:2008:23
,
kohta, jota ei ole kumottu tältä osin 8.7.2010 annetulla tuomiolla komissio v. Putterie-De-Beukelaer (
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
)). Lisäksi se seikka, että unionin yleisen tuomioistuimen on tulkittava henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa sen soveltamisalan määrittelemiseksi, ei merkitse sitä, ettei edellä 56 kohdassa esille otettu ongelma koskisi henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalaa. On vielä huomautettava, että hallinnollisen valituksen ja oikeussuojakeinon välisen vastaavuuden periaate ei estä unionin tuomioistuimia ottamasta oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvaa perustetta esille viran puolesta (ks. vastaavasti tuomio 14.2.2017, Kerstens v. komissio,
T‑270/16 P
, ei julkaistu,
EU:T:2017:74
,
–
kohta).
Edellä 50–66 kohdassa esitetyt seikat huomioon ottaen käsiteltävässä asiassa on tutkittava kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalan rikkomista sen kysymyksen osalta, voidaanko kyseistä säännöstä soveltaa virkamieheen, joka on kantajan tavoin saavuttanut jo ”eläkeiän”.
Lain soveltamisalan rikkomista koskevan kanneperusteen perusteltavuus
Kuten edellä on huomautettu (ks. edellä 62 kohta), asianosaisilla ja väliintulijoilla on ollut tilaisuus ottaa kirjallisesti kantaa lain soveltamisalan rikkomista koskevan kanneperusteen perusteltavuuteen.
Etenkin komissio kiistää esittäen erityisesti henkilöstösääntöjen 42 c artiklan sanamuotoa ja tarkoitusta (ratio legis) koskevia argumentteja sen, ettei kyseistä säännöstä voitaisi soveltaa virkamiehiin, jotka ovat saavuttaneet ”eläkeiän”.
Parlamentti väittää ainoastaan, ettei vaikuta siltä, että unionin lainsäätäjä olisi halunnut tehdä tällaisen rajauksen, ja täsmentää, ettei se ole toistaiseksi soveltanut henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa virkamiehiin, jotka ovat saavuttaneet tai ohittaneet henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevassa 22 artiklassa määritellyn ”eläkeiän”.
Neuvosto ei ota kantaa edellä mainitun kanneperusteen perusteltavuuteen, vaan se toteaa, ettei se ole soveltanut henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa virkamiehiin, jotka ovat ohittaneet ”eläkeiän”.
Aluksi on muistutettava, että kantaja asetettiin yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirrettiin samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä henkilöstösääntöjen 42 c artiklan viidennen kohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan yhdessä soveltamisen nojalla.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan viidennestä kohdasta käy nimittäin yksiselitteisesti ilmi, ettei asianomaisten virkamiesten asettaminen yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle voi ulottua eläkeiän ylittäneisiin; kyseinen ikä on määritetty ennen 1.1.2014 palvelukseen tulleiden virkamiesten osalta henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa, joten jos yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettaminen koskee virkamiestä, joka on jo saavuttanut edellä mainitun ”eläkeiän”, kyseinen virkamies on siirrettävä samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä. Tällaista tulkintaa sovelletaan riidanalaisessa päätöksessä, kun huomioon otetaan, että riidanalaisen päätöksen voimaantulon ajankohtana kantaja oli jo saavuttanut ”eläkeiän” (ks. edellä 56 kohta).
Tästä seuraa, että tarkasteltaessa kysymystä siitä, voidaanko henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa soveltaa virkamieheen, joka on saavuttanut ”eläkeiän”, unionin tuomioistuinten on otettava huomioon, että kyseinen soveltaminen johtaa siihen, että mainittu virkamies asetetaan virkavapaalle ja siirretään samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä.
Edellä esitetyn kysymyksen tarkastelu edellyttää henkilöstösääntöjen 42 c artiklan tulkintaa.
–
Sanamuodon mukainen tulkinta
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että asianomainen virkamies voidaan asettaa virkavapaalle yksikön edun vuoksi ”aikaisintaan viisi vuotta ennen virkamiehen eläkeikää”. Kuten komissio on olennaisin osin esittänyt, henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ensimmäisessä kohdassa käytetty ilmaus ”virkamiehen eläkeikä” vastaa kyseisen säännöksen neljännen ja viidennen kohdan ilmaisua ”eläkeikä”. Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun ”virkamiehen eläkeiän” määrittämiseksi on ennen 1.1.2014 palvelukseen tulleiden virkamiesten osalta näin ollen viitattava samalla tavoin kuin määritettäessä henkilöstösääntöjen 42 c artiklan neljännen ja viidennen kohdan mukaista ”eläkeikää” henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan viidenteen alakohtaan, jossa säädetään seuraavaa:
”Ennen 1 päivää tammikuuta 2014 palveluksessa olevien virkamiesten eläkeikä, joka on otettava huomioon kaikissa näiden henkilöstösääntöjen viittauksissa eläkeikään, määräytyy edellä olevien säännösten mukaan, jollei näissä henkilöstösäännöissä toisin säädetä.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 22 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa mainituilla ”edellä olevilla säännöksillä” viitataan kyseisen kohdan neljään ensimmäiseen alakohtaan, joissa täsmennetään ikä, josta lähtien ennen 1.1.2014 palvelukseen tulleet virkamiehet voivat hakea eläkkeelle jäämistä ja saada vanhuuseläkettä.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ensimmäisessä kohdassa mainittu ”virkamiehen eläkeikä” tarkoittaa myöhemmin kuin 1.1.2014 palvelukseen tulleiden virkamiesten kohdalla henkilöstösääntöjen 52 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa säädettyä ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle siirtämisen ikää, joka on 66 vuotta, kuten asianosaiset ja väliintulijat ovat vahvistaneet istunnossa.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan ensimmäisen kohdan sanamuodosta ilmenee näin ollen, että kyseisessä säännöksessä annetaan tietoja ajankohdasta, josta lähtien kyseistä säännöstä voidaan soveltaa virkamieheen ja joka on ”aikaisintaan viisi vuotta ennen virkamiehen eläkeikää”. Lisäksi kuten komissio tuo perustellusti esille, ennen 1.1.2014 palvelukseen otettujen virkamiesten osalta kyseisen säännöksen sanamuoto ei estä soveltamasta sitä virkamieheen, joka on saavuttanut ja ennen kaikkea ohittanut ”virkamiehen eläkeiän”.
On kuitenkin muistettava, että henkilöstösääntöjen 42 c artiklan neljännessä kohdassa säädetään, että yksikön edun vuoksi myönnettävä virkavapaa kestää ”periaatteessa” siihen, kunnes kyseinen virkamies saavuttaa ”eläkeiän”, mutta nimittävä viranomainen voi kuitenkin ”poikkeuksellisissa olosuhteissa” päättää keskeyttää virkavapaan, jolloin virkamies palaa toimeen.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan neljännen kohdan ensimmäisessä virkkeessä käytetyt ilmaukset ”virkavapaa kestää” ja ”kunnes virkamies saavuttaa eläkeiän” tukevat päätelmää, jonka välitoimista päättävä tuomari esitti 18.5.2017 annetussa määräyksessä RW v. komissio (
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
kohta) ja jonka mukaan yksikön edun vuoksi myönnettävällä virkavapaalla on oltava tietty kesto. Toisin kuin komissio väittää, kyseisessä virkkeessä käytetty ilmaus ”periaatteessa” ei saata edellä mainittua päätelmää kyseenalaiseksi. Kyseistä ilmausta tulkittaessa on nimittäin otettava huomioon henkilöstösääntöjen 42 c artiklan neljännen kohdan toinen virke, joka kuuluu seuraavasti:
”Poikkeuksellisissa olosuhteissa nimittävä viranomainen voi kuitenkin päättää keskeyttää virkavapaan, jolloin virkamies palaa toimeen.”
Ilmaus ”periaatteessa” ei siis vaikuta osoittavan mahdollisuutta poiketa periaatteesta, jonka mukaan yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla on oltava tietty kesto, vaan se osoittaa mahdollisuutta poiketa periaatteesta, jonka mukaan yksikön edun vuoksi myönnetty virkavapaa päättyy sinä päivänä, jona asianomainen virkamies saavuttaa ”eläkeiän”, ja tämä mahdollinen poikkeaminen liittyy siihen seikkaan, että nimittävä viranomainen voi ”poikkeuksellisissa olosuhteissa” päättää, että kyseinen virkamies palaa toimeen, jolloin yksikön edun vuoksi myönnetty virkavapaa keskeytetään.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklan viidennen kohdan sanamuoto tukee näkemystä, jonka mukaan yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla on oltava tietty kesto, sillä siinä säädetään, että ”kun yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla oleva virkamies saavuttaa eläkeiän, hänet siirretään ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle”. Tästä sanamuodosta ja erityisesti verbin ”saavuttaa” käyttämisestä seuraa, että siirtäminen eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä edellyttää, että asianomainen virkamies on yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla silloin, kun hän saavuttaa ”eläkeiän”, ja että kyseisellä virkavapaalla on tietty kesto.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että henkilöstösääntöjen 42 c artiklan sanamuoto tukee näkemystä, jonka mukaan yksikön edun vuoksi myönnetyllä virkavapaalla on oltava tietty kesto, mikä tarkoittaa, ettei tällainen virkavapaalle asettaminen voi tapahtua samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä siirtämisen kanssa. Koska yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettaminen ei voi tapahtua samanaikaisesti asianomaisen virkamiehen ilman eri toimenpiteitä eläkkeelle siirtämisen kanssa ja kun huomioon otetaan edellä 73 ja 74 kohdassa esitetyt seikat, ei edellä mainittua säännöstä voida soveltaa virkamiehiin, jotka ovat kantajan tavoin saavuttaneet ”eläkeiän”.
On tutkittava, etteivät henkilöstösääntöjen 42 c artiklan kontekstuaalinen ja teleologinen tulkinta horjuta tätä päätelmää.
–
Kontekstuaalinen tulkinta
On muistettava, että henkilöstösääntöjen 42 c artikla on osa henkilöstösääntöjen III osaston 2 lukua, jonka otsikko on ”Hallinnollinen asema”. Samassa luvussa olevan henkilöstösääntöjen 35 artiklan mukaisesti virkamies on jossakin seuraavista hallinnollisista asemista: hän toimii työtehtävissä, hänet on siirretty tilapäisesti muihin tehtäviin, hän on virkavapaana henkilökohtaisista syistä, hänet on vapautettu tehtävistään, hän on virkavapaana asepalveluksen suorittamista varten, hän on vanhempainlomalla tai perhelomalla tai hän on yksikön edun vuoksi myönnettävällä virkavapaalla.
Sen sijaan ”tehtävien lopullisesta päättymisestä” säädetään henkilöstösääntöjen III osaston 4 luvussa. Kyseisessä luvussa olevassa 47 artiklassa määritellään palvelussuhteen lopulliseen päättymiseen johtaviksi tilanteiksi irtisanoutuminen, irtisanominen viran puolesta, siirtäminen eläkkeelle yksikön edun vuoksi, irtisanominen epäpätevyyden vuoksi, viraltapano, eläkkeelle siirtäminen ja kuolema.
Unionin lainsäätäjä pitää siis yksikön edun vuoksi myönnettävää virkavapaata ”hallinnollisena asemana”, jossa virkamies voi olla uransa aikana unionin toimielinten palveluksessa ollessaan, joten komission näkemys, joka koskee mahdollisuutta soveltaa henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa virkamieheen, joka on saavuttanut ”eläkeiän”, ja näin mahdollisuutta asettaa kyseinen virkamies yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle ja siirtää hänet samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä, vaikuttaa johtavan näin ollen siihen, että toimenpide, jossa on kyse ”hallinnollisesta asemasta”, muuttuukin tilanteeksi, jossa on kyse ”tehtävien lopullisesta päättymisestä”. Kuten välitoimista päättävä tuomari on nimittäin todennut 18.5.2017 annetussa määräyksessä RW v. komissio (
T‑170/17 R
, ei julkaistu,
EU:T:2017:351
,
kohta), komission noudattama henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamistapa vastaa ”siirtämistä eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä yksikön edun vuoksi” vastoin asianomaisen tahtoa.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella henkilöstösääntöjen 42 c artiklan sijainti III osaston 2 luvussa on ristiriidassa edellä mainitun komission esittämän näkemyksen kanssa, eikä se missään tapauksessa horjuta edellä 84 kohdassa esitettyä päätelmää.
–
Teleologinen tulkinta
Komissio väittää, että henkilöstösääntöjen 42 c artiklan tarkoitus (ratio legis) on toimielinten henkilöresurssien hallinnan optimointi. Kyseinen säännös antaa jonkin verran joustonvaraa henkilöstön hallinnassa niiden työntekijöiden osalta, jotka ovat siirtymässä pian tai jonkin ajan päästä eläkkeelle, niin että asianomaisille henkilöille tarjotaan kohtuullinen korvaus. Komission mukaan unionin lainsäätäjä ei halunnut rajata tekstin soveltamisalaa vain niihin virkamiehiin, jotka eivät ole siirtymässä lähiaikoina eläkkeelle. Säännöksellä haettu optimointi edellyttää mahdollisimman suurta harkintavaltaa etenkin siksi, että samalla on otettava yhtäältä huomioon asianomaisen virkamiehen etu ja toisaalta toimenpide on kohdistettava ensisijaisesti pian eläkkeelle siirtyviin virkamiehiin. Olisi ristiriitaista, jollei toimenpidettä voitaisi soveltaa virkamiehiin, jotka ovat jo saavuttaneet eläkeiän. Komissio väittääkin, että tällainen henkilöstösääntöjen 42 c artiklan soveltamisalan rajaaminen estää osittain kyseisen säännöksen tehokkaan vaikutuksen ja sen tarkoituksen.
Kuten komissio tuo perustellusti esille asetuksen N:o 1023/2013 johdanto-osan seitsemänteen perustelukappaleeseen vedoten, henkilöstösääntöjen 42 c artiklan tarkoitus on viime kädessä toimielinten henkilöresurssien hallinnan optimointi (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, FV v. neuvosto,
T-750/16
, valitus vireillä,
EU:T:2018:972
,
,
,
ja
kohta). Kuten komissio lisäksi itsekin toteaa, unionin lainsäätäjä on kuitenkin pitänyt huolta siitä, että yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asetettaessa on otettava huomioon asianomaisten virkamiesten etu.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että henkilöstösääntöjen 42 c artiklan seitsemännessä kohdassa säädetään, että yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asetettu virkamies saa korvauksen, joka lasketaan henkilöstösääntöjen liitteen IV mukaisesti. Kyseisen liitteen ainoan artiklan 1 kohdasta ilmenee, kun sitä tulkitaan henkilöstösääntöjen 42 c artiklan perusteella, että tämä kuukausittainen korvaus on toimenpiteen soveltamisen kolmen ensimmäisen kuukauden ajan yhtä suuri kuin kyseisen virkamiehen peruspalkka. Neljännestä kuudenteen kuukauteen korvaus on 85 prosenttia peruspalkasta, ja sen jälkeen eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä siirtämiseen asti 70 prosenttia peruspalkasta.
Unionin lainsäätäjän säätämäksi säännökseksi, jolla lievennetään asianomaisille virkamiehille yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettamisesta aiheutuvaa haittaa, on luettava myös henkilöstösääntöjen 42 c artiklan kahdeksas kohta, jossa annetaan olennaisin osin asianomaiselle virkamiehelle mahdollisuus jatkaa osuuksien maksamista eläkejärjestelmään yksikön edun vuoksi myönnettävän virkavapaan aikana korottaakseen eläkkeellä ollessaan saamansa eläkkeen määrää.
On todettava, että jos henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa voitaisiin soveltaa virkamieheen, joka on saavuttanut ”eläkeiän”, ja jos hänen siirtämisensä eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä tapahtuisi samanaikaisesti kuin yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettaminen, mainittu virkamies ei hyötyisi lainkaan henkilöstösääntöjen 42 c artiklan seitsemännen ja kahdeksannen kohdan säännöksistä, koska yksikön edun vuoksi myönnettävä virkavapaa ei kestäisi hetkeäkään. Näissä olosuhteissa unionin lainsäätäjän henkilöstösääntöjen 42 c artiklan antamisen yhteydessä hakema tasapaino toimielinten henkilöresurssien optimaalista hallintaa koskevien näkökohtien ja asianomaisten virkamiesten edun riittävää suojaamista koskevien näkökohtien välillä horjahtaisi viimeksi mainittujen näkökohtien vahingoksi.
Lisäksi on todettava niin ikään, että jos eläkkeelle siirtäminen ilman eri toimenpiteitä tapahtuisi samanaikaisesti yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle asettamisen kanssa, nimittävällä viranomaisella ei olisi henkilöstösääntöjen 42 c artiklan neljännessä kohdassa annettua mahdollisuutta keskeyttää virkavapaa ja palauttaa virkamies toimeen edes ”poikkeuksellisissa olosuhteissa”. Edellä kuvattu tilanne on siis ristiriidassa kyseisen säännöksen kanssa, koska yhtäältä poistamalla toimielimiltä kaiken harkintavallan se estäisi automaattisesti toimielimiä käyttämästä yhtä henkilöstöhallinnon välinettä eli mahdollisuutta palauttaa asianomainen virkamies toimeen ja toisaalta se poistaisi mainitulta virkamieheltä mahdollisuuden palata toimeen.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei henkilöstösääntöjen 42 c artiklan teleologinen tulkinta tue komission näkemystä, vaan se tukee sitä vastoin edellä 84 kohdassa esitettyä päätelmää. Toimielinten istunnossa esille ottama 14.12.2018 annettu tuomio FV v. neuvosto (
T-750/16
, valitus vireillä,
EU:T:2018:972
) ei saata tätä toteamusta millään tavoin kyseenalaiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin, joka lausuu kyseisessä tuomiossa päätöksestä, jossa henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa on sovellettu virkamieheen, joka ei ollut saavuttanut ”eläkeikää”, toteaa, että unionin lainsäätäjä on pyrkinyt kyseisen säännöksen antamalla optimoimaan virkamiesten ammatilliseen koulutukseen kohdistetun panostuksen kustannustehokkuuden kannalta ja viime kädessä tarjoamaan toimielinten käyttöön henkilöstöhallinnon täydentävän välineen (tuomio 14.12.2018, FV v. neuvosto,
T-750/16
, valitus vireillä,
EU:T:2018:972
,
,
,
ja
kohta). Nämä unionin yleisen tuomioistuimen esittämät seikat eivät ole ristiriidassa niiden edellä 91 ja 94 kohdassa mainittujen seikkojen kanssa, jotka koskevat unionin lainsäätäjän henkilöstösääntöjen 42 c artiklan antamisen yhteydessä hakemaa tasapainoa.
Henkilöstösääntöjen 42 c artiklaa koskevan tulkinnan päätteeksi on siis todettava, ettei tätä säännöstä voida soveltaa virkamiehiin, jotka ovat kantajan tavoin saavuttaneet kyseisessä säännöksessä tarkoitetun ”eläkeiän”. Tästä seuraa, että tehdessään riidanalaisen päätöksen kyseisen säännöksen perusteella komissio rikkoi mainitun säännöksen soveltamisalaa ja riidanalainen päätös on tämän vuoksi kumottava, ilman että edellä 48 kohdassa lueteltuja kanneperusteita on tarpeen tutkia.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on olennaisilta osin hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut kantajan vaatimusten mukaisesti, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan lukien.
Parlamentti ja neuvosto vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan komission 21.12.2016 tekemä päätös, jolla RV asetettiin virkavapaalle yksikön edun vuoksi ja samanaikaisesti eläkkeelle ilman eri toimenpiteitä, kumotaan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan RV:n oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan lukien.

4)
Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Prek
Buttigieg
Berke
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä kesäkuuta 2019.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.