CELEX: 62018CJ0714
Kasační opravný prostředek
Ochranná známka Evropské unie
Nařízení (ES) č. 207/2009
Přihláška slovní ochranné známky Evropské unie tigha
Námitky podané majitelkou starší ochranné známky Evropské unie TAIGA
Částečné zamítnutí přihlášky k zápisu
Článek 8 odst. 1 písm. b)
Posouzení nebezpečí záměny
Posouzení podobnosti kolidujících označení z pojmového hlediska
Článek 42 odst. 2
Důkaz o řádném užívání starší ochranné známky
Důkaz o užívání ,pro některé z výrobků nebo služeb‘
Určení autonomní podkategorie výrobků

Svým kasačním opravným prostředkem se společnost ACTC GmbH domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 13. září 2018, ACTC v. EUIPO – Taiga (tigha) (T‑94/17, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2018:539
), jímž Tribunál zamítl její žalobu znějící na zrušení rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 9. prosince 2016 (věc R 693/2015-4) týkajícího se námitkového řízení mezi společnostmi Taiga AB a ACTC (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
Nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce [Evropské unie] (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 189) bylo změněno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2424 ze dne 16. prosince 2015 (
Úř. věst. 2015, L 341, s. 21
), které vstoupilo v platnost dne 23. března 2016. Nařízení č. 207/2009, ve znění nařízení 2015/2424, bylo zrušeno a s účinností od 1. října 2017 nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2017, L 154, s. 1
). S ohledem na datum podání dotčené přihlášky k zápisu, a sice 28. prosince 2012, které je rozhodné pro stanovení použitelného hmotného práva, se však na skutkové okolnosti projednávané věci vztahují hmotněprávní ustanovení nařízení č. 207/2009 v původním znění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. července 2019, FTI Touristik v. EUIPO,
C‑99/18 P
,
EU:C:2019:565
, bod
).
Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 stanoví:
„1.   Na základě námitek majitele starší ochranné známky se přihlášená ochranná známka nezapíše:
[…]
b)
pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.“
Článek 15 odst. 1 první pododstavec tohoto nařízení stanoví:
„Pokud do pěti let od zápisu nezačal majitel ochrannou známku [Evropské unie] řádně [v Evropské unii] užívat pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, nebo pokud toto užívání bylo na nepřetržitou dobu pěti let přerušeno, podléhá ochranná známka [Evropské unie] sankcím podle tohoto nařízení, ledaže pro neužívání existují řádné důvody.“
Článek 42 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví:
„Na žádost přihlašovatele je majitel starší ochranné známky [Evropské unie], který podal námitky, povinen předložit důkaz o tom, že po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky [Evropské unie] byla starší ochranná známka [Evropské unie] na území [Unie] skutečně [řádně] užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána a které uvádí pro odůvodnění námitek, nebo důkaz o existenci řádných důvodů pro její neužívání, pokud je k tomuto dni starší ochranná známka [Evropské unie] zapsána nejméně po dobu pěti let. Nejsou-li takové důkazy předloženy, námitky se zamítnou. Byla-li starší ochranná známka [Evropské unie] užívána pouze pro některé z výrobků nebo služeb, pro které byla zapsána, považuje se pro účely projednání námitek za zapsanou pouze pro tyto výrobky nebo služby.“
Článek 43 odst. 1 tohoto nařízení stanoví
„Přihlašovatel může kdykoli vzít zpět přihlášku ochranné známky [Evropské unie] nebo omezit seznam výrobků nebo služeb, který obsahuje. Byla-li již přihláška zveřejněna, zveřejní se také zpětvzetí nebo omezení.“
Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
Skutečnosti předcházející sporu jsou vylíčeny v bodech 1 až 10 napadeného rozsudku. Pro potřeby tohoto řízení je lze shrnout následovně.
Dne 28. prosince 2012 podala navrhovatelka u EUIPO přihlášku ochranné známky Evropské unie na základě nařízení č. 207/2009. Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení „tigha“ (dále jen „přihlášená ochranná známka“).
Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí zejména do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“), a odpovídají následujícímu popisu:
„Oděvy, obuv, kloboučnické zboží; kostýmy; oděvy z napodobenin kůže; oděvy pro motoristy; oděvy; šaty; gabardénové oděvy; opasky; holínky polovysoké; rukavice; sedlo u košil; košile; náprsenky (části košile); dřeváky; kalhoty; klobouky; saka; svetry silné vlněné; kabátky krátké; čapky (přiléhavé); kapuce; konfekce; pokrývky hlavy; korzety; živůtky; oděvy z kůže; leginy [kalhoty]; spodní prádlo; pláště; pláštěnky; čepice; čepice se štítkem; oděv svrchní; chrániče uší [proti chladu, jako pokrývka hlavy]; kombinézy [oděvy]; bundy sportovní s kapucí (s kožešinovou nebo plyšovou vložkou); ponča; pulovry; oděvy nepromokavé; sukně; sandály; šály na krk; střevíce; podešve pro obuv; svršky obuvi; špičky pro obuv; obuv; pláště pracovní; lyžařské rukavice; spodky pánské; ponožky; holínky vysoké; svršky (na obuv); čelenky; punčochy; punčochy (pohlcující pot); punčocháče (punčochové kalhoty); svetry; trička; šatové sukně; oděvy pletené; tílka, nátělníky; zimníky; uniformy; prádlo spodní pohlcující pot; spodky; kombinézy gumové pro vodní lyžování; vesty; stávkové zboží (pletené); cylindry.“
Přihláška ochranné známky Evropské unie byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Evropské unie
č. 2013/011 ze dne 16. ledna 2013.
Dne 12. dubna 2015 podala společnost Taiga, vedlejší účastnice řízení v prvním stupni, proti zápisu přihlášené ochranné známky námitky zejména pro výrobky uvedené v bodě 9 tohoto rozsudku.
Námitky byly založeny na starší slovní ochranné známce Evropské unie TAIGA, která označuje zejména výrobky náležející do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody a odpovídající následujícímu popisu:
„Oděvy; svrchní oblečení; spodní prádlo; obuv; kloboučnické zboží a pokrývky hlavy; pracovní polobotky a boty nad kotníky; pracovní kombinézy; rukavice; pásky a ponožky.“
Důvodem uplatněným na podporu námitek byl důvod uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.
Rozhodnutím ze dne 9. února 2015 námitkové oddělení EUIPO námitky podané společností Taiga zamítlo.
Dne 28. září 2015 podala společnost Taiga proti tomuto rozhodnutí námitkového oddělení k EUIPO odvolání.
Sporným rozhodnutím čtvrtý odvolací senát EUIPO (dále jen „odvolací senát“) uvedené rozhodnutí námitkového oddělení částečně zrušil, a sice pro všechny dotčené výrobky náležející do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody, a přihlášku k zápisu týkající se těchto výrobků tedy zamítl. Odvolací senát měl za to, že užívání starší ochranné známky bylo prokázáno pro některé výrobky náležející do této třídy 25, které jsou totožné s výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, nebo jsou jim podobné, že kolidující označení jsou ze vzhledového hlediska velmi podobná, z fonetického hlediska totožná, přinejmenším pro anglicky hovořící spotřebitele, a že tato označení nemohou být spojována s žádným pojmem pro většinu relevantní veřejnosti. Za těchto podmínek odvolací senát dospěl k závěru, že u této veřejnosti existuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, pokud jde o výrobky náležející do uvedené třídy 25.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 13. února 2017 navrhovatelka podala žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí.
Navrhovatelka uplatnila na podporu své žaloby dva důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009 a druhý z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.
Napadeným rozsudkem Tribunál žalobu zamítl v plném rozsahu.
Návrhová žádání účastníků řízení
Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek a sporné rozhodnutí,
–
podpůrně napadený rozsudek zrušil a věc vrátil Tribunálu a
–
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.
EUIPO navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
Společnost Taiga navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení, které jí vznikly.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Navrhovatelka uplatnila na podporu svého kasačního opravného prostředku dva důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009 a druhý z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
V prvním důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka Tribunálu v podstatě vytýká, že měl v bodě 34 napadeného rozsudku za to, že veškeré oděvní zboží, na které se vztahovaly důkazy předložené společností Taiga k prokázání užívání starší ochranné známky, má stejný účel. Tribunál tak neprávem rozhodl, že tyto výrobky nepředstavují autonomní podkategorii výrobků náležejících do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody.
V první části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál neměl založit posouzení na výrobcích uvedených v těchto důkazech, ale měl je založit na výrobcích, pro které byla starší ochranná známka zapsána. Otázkou, na kterou měl Tribunál odpovědět, je tedy otázka, zda byla starší ochranná známka zapsána pro dostatečně širokou kategorii výrobků, aby v jejím rámci mohlo být rozlišeno několik autonomních podkategorií, takže se užívání týkalo pouze specifických výrobků náležejících do této „široké kategorie“.
Ve druhé části uvedeného důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka Tribunálu vytýká, že nezohlednil skutečnost, že jsou oděvní výrobky, na které se vztahují uvedené důkazy a přihlášená ochranná známka, zaprvé určeny k více různým použití, a sice přikrýt, schovat, zkrášlit nebo chránit lidské tělo, a zadruhé jsou určeny odlišné veřejnosti a jsou prodávány v odlišných obchodech, takže se oděvní výrobky, na které se vztahují uvedené důkazy, odlišují od oděvních výrobků, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka.
EUIPO má za to, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný, jelikož navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně posoudil důkazy, které společnost Taiga předložila před odvolacím senátem k prokázání řádného užívání starší ochranné známky. Podle EUIPO tím navrhovatelka zpochybňuje posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem, ač netvrdí, že došlo ke zkreslení tohoto skutkového stavu, ani se nedovolává nesprávného právního posouzení, které by mohlo zneplatnit úvahy Tribunálu. Tento důvod kasačního opravného prostředku musí být v každém případě zamítnut jako neopodstatněný.
Společnost Taiga tvrdí, že uvedený důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba odmítnout argumentaci EUIPO vycházející z nepřípustnosti prvního důvodu kasačního opravného prostředku. Navrhovatelka totiž nezpochybňuje posouzení skutkového stavu Tribunálem, ale zpochybňuje metodu a kritéria, která Tribunál použil za účelem definice pojmu užívání „pro některé z výrobků nebo služeb“ ve smyslu čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Vzhledem k tomu, že se tento důvod kasačního opravného prostředku týká kritérií, s ohledem na něž Tribunál musí posoudit existenci řádného užívání starší ochranné známky pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, anebo některé z těchto výrobků nebo služeb ve smyslu tohoto ustanovení, uvedený důvod vznáší právní otázku, která může být předmětem přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2019, Der Grüne Punkt v. EUIPO,
C‑143/19 P
,
EU:C:2019:1076
, bod
a citovaná judikatura).
Navrhovatelka svou argumentací Tribunálu nejprve vytýká, že měl za to, že je třeba určit, zda pouze zboží uvedené v důkazech o užívání předložených vedlejší účastnicí představuje autonomní podkategorii ve vztahu k výrobkům náležejícím do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody, dále že správně nepoužil kritérium určení a účelu dotčených výrobků za účelem určení takové autonomní podkategorie, jakož i konečně to, že nezohlednil skutečnost, že dotčené výrobky jsou určeny odlišné veřejnosti a jsou prodávány v odlišných obchodech.
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že Tribunál v bodech 29 až 32 napadeného rozsudku uvedl následující:
„29
Ustanovení článku 42 nařízení č. 207/2009 umožňující považovat starší ochrannou známku za zapsanou pouze pro některé z výrobků a služeb, pro které byl předložen důkaz o řádném užívání ochranné známky, představují jednak omezení práv, která majitel starší ochranné známky vyvozuje z jejího zápisu, takže nemohou být vykládána způsobem, který by vedl k neodůvodněnému omezení rozsahu ochrany starší ochranné známky, zvláště v případě, kdy výrobky nebo služby, pro které byla tato ochranná známka zapsána, představují dostatečně ohraničenou kategorii, a jednak musí být v souladu s legitimním zájmem uvedeného majitele na tom, aby v budoucnosti mohl rozšířit svou škálu výrobků nebo služeb v mezích výrazů, kterými jsou popsány výrobky nebo služby, pro které byla ochranná známka zapsána, přičemž bude požívat ochrany, kterou mu zápis uvedené ochranné známky poskytuje [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. července 2005, Reckitt Benckiser (España) v. OHIM – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, body
a
].
Pokud byla ochranná známka zapsána pro kategorii výrobků nebo služeb dostatečně širokou na to, aby uvnitř ní mohlo být rozlišeno několik podkategorií, které by mohly být pojímány autonomním způsobem, má důkaz o řádném užívání ochranné známky pro některé z těchto výrobků nebo služeb v námitkovém řízení za následek pouze ochranu podkategorie nebo podkategorií, pod které spadají výrobky nebo služby, pro které byla ochranná známka skutečně užívána. Pokud naproti tomu byla ochranná známka zapsána pro výrobky nebo služby vymezené tak přesným a ohraničeným způsobem, že by nebylo možné provést podstatná dělení uvnitř dotyčné kategorie, důkaz o řádném užívání ochranné známky pro uvedené výrobky nebo služby se nezbytně týká, pro účely projednání námitek, celé této kategorie [rozsudky ze dne 14. července 2005, Reckitt Benckiser (España) v. OHIM – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, bod
a ze dne 13. února 2007, Mundipharma v. OHIM – Altana Pharma (RESPICUR),
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
, bod
].
Ačkoli je účelem pojmu částečné užívání to, aby ochranné známky, které nebyly užívány pro danou kategorii výrobků, byly dostupné, nesmí mít tento pojem za následek, že zbaví majitele uvedené ochranné známky jakékoli ochrany pro výrobky, které aniž by byly striktně totožné s výrobky, pro které mohl prokázat řádné užívání, nejsou podstatně odlišné od těchto výrobků a spadají do stejné skupiny, která nemůže být rozdělena jinak než svévolně. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že není v praxi možné, aby majitel ochranné známky předložil důkaz o užívání ochranné známky pro všechny představitelné varianty výrobků, na něž se zápis vztahuje. V důsledku toho se pojem „některé z výrobků nebo služeb“ nemůže vztahovat na všechny obchodní variace obdobných výrobků nebo služeb, ale pouze na výrobky nebo služby dostatečně odlišné pro to, aby mohly představovat soudržné kategorie nebo podkategorie [rozsudky ze dne 14. července 2005, Reckitt Benckiser (España) v. OHIM – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, bod
a ze dne 6. března 2014, Anapurna v. OHIM – Annapurna (ANNAPURNA),
T‑71/13
, nezveřejněný,
EU:T:2014:105
, bod
].
Pokud jde o otázku, zda jsou výrobky součástí soudržné podkategorie, kterou lze pojmout autonomním způsobem, z judikatury vyplývá, že vzhledem k tomu, že spotřebitel hledá především výrobek nebo službu, jež by mohly odpovídat jeho specifickým potřebám, je určení nebo účel dotčeného výrobku či služby zásadní při provádění jeho volby. Jelikož se spotřebitelé před jakýmkoliv nákupem řídí kritériem určení nebo účelu, je toto kritérium prvořadé při vymezení podkategorie výrobků nebo služeb. Naproti tomu povaha dotčených výrobků, jakož i jejich vlastnosti nejsou jako takové relevantní pro vymezení podkategorií výrobků nebo služeb [viz rozsudek ze dne 18. října 2016, August Storck v. EUIPO – Chiquita Brands (Fruitfuls),
T‑367/14
, nezveřejněný,
EU:T:2016:615
, bod
a citovaná judikatura].“
S ohledem na tato právní pravidla a zásady vyplývající z judikatury Tribunál v bodech 33 až 36 napadeného rozsudku zkoumal, zda zboží, jehož se týkají důkazy předložené společností Taiga, představují autonomní podkategorii výrobků ve vztahu k výrobkům náležejícím do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody, na něž se vztahuje starší ochranná známka, zahrnující pouze venkovní oděvy sloužící jako ochrana proti nepříznivému počasí. Tribunál měl nejprve za to, že toto zboží má „stejný účel, neboť jeho [cílem] je přikrýt lidské tělo, schovat ho, zkrášlit ho a chránit ho proti živlům“ a nemůže být „v každém případě považováno za zboží ‚podstatně odlišné‘ “ ve smyslu judikatury uvedené v bodě 31 napadeného rozsudku. Zadruhé Tribunál uvedl, že zvláštní vlastnosti, které uvedené zboží má, jako jsou zejména vlastnosti spočívající v ochraně proti nepříznivému počasí, v zásadě nemají žádný dopad, neboť v souladu s judikaturou citovanou v bodě 32 napadeného rozsudku „vlastnosti výrobků nejsou jako takové relevantní pro vymezení podkategorií výrobků nebo služeb“. Tribunál tudíž první žalobní důvod zamítl.
Podle čl. 42 odst. 2 první věty nařízení č. 207/2009 může přihlašovatel ochranné známky Evropské unie požadovat po majiteli starší ochranné známky důkaz o tom, že po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky, která je předmětem námitek, byla tato starší ochranná známka v Unii „skutečně [řádně] užívána“.
Nejprve je třeba připomenout, že pojem „řádné užívání“ je autonomní pojem unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, body
až
).
V tomto ohledu je k tomu, aby bylo možné mít za to, že ochranná známka je „řádně užívána“ ve smyslu čl. 42 odst. 2 první věty nařízení č. 207/2009, nezbytné, aby tato ochranná známka byla užívána v souladu s její základní funkcí, kterou je zaručit spotřebiteli nebo konečnému uživateli totožnost původu výrobku nebo služby označených uvedenou ochrannou známkou tím, že mu umožní tento výrobek nebo službu odlišit bez možnosti záměny od výrobku nebo služby, které mají jiný původ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. října 2019, Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark v. Schmid,
C‑514/18 P
, nezveřejněný,
EU:C:2019:878
, body
a
, jakož i citovaná judikatura). Ochranná známka, která není užívána, totiž může bránit nejen hospodářské soutěži, jelikož omezuje škálu označení, která si třetí osoby mohou zapsat jako ochranné známky, a připravuje konkurenty o možnost užívat tuto nebo podobnou ochrannou známku, když uvádějí na vnitřní trh výrobky nebo služby, které jsou totožné nebo podobné těm, které jsou chráněny dotčenou ochrannou známkou, ale rovněž volnému pohybu zboží a služeb (rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, bod
).
Aby tato základní funkce mohla být zajištěna ochrannou známkou, přiznává nařízení č. 207/2009 majiteli ochranné známky soubor práv, přičemž je omezuje na to, co je striktně nezbytné k zajištění této funkce, jak generální advokátka uvedla v bodě 40 svého stanoviska.
Článek 15 nařízení č. 207/2009 tedy stanoví, že ochrana starší ochranné známky je odůvodněná pouze tehdy, pokud tato ochranná známka je „řádně v Unii užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána“.
Článek 42 odst. 2 tohoto nařízení toto právní pravidlo uplatňuje ve specifickém rámci námitkových řízení. Článek 42 odst. 2 poslední věta uvedeného nařízení stanoví, že byla-li starší ochranná známka užívána pouze pro některé z výrobků nebo služeb, pro které byla zapsána, považuje se pro účely projednání námitek za zapsanou pouze pro tyto výrobky nebo služby.
V tomto kontextu je třeba uvést, podobně jak to učinila generální advokátka v bodě 47 svého stanoviska, že rozsah kategorií výrobků nebo služeb, pro které byla starší ochranná známka zapsána, je určujícím prvkem rovnováhy mezi zachováním a ochranou výlučných práv přiznaných majiteli starší ochranné známky a jejich omezením, aby bylo zabráněno tomu, že částečně užívaná ochranná známka bude požívat rozsáhlé ochrany pouze z důvodu, že byla zapsána pro širokou škálu výrobků nebo služeb, což Tribunál správně zohlednil v bodech 29 až 31 napadeného rozsudku.
Pokud jde o pojem „některé z výrobků nebo služeb“ uvedený v čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009, je třeba připomenout, že Soudní dvůr v rámci použití čl. 43 odst. 1 tohoto nařízení uvedl, že podkategorie výrobků, na které se vztahuje přihláška k zápisu jako ochranné známky Unie, musí být identifikována s použitím kritéria umožňujícího dostatečně přesně vymezit tuto podkategorii (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2014, OHIM v. Kessel medintim
C‑31/14 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2436
, bod
).
Jak přitom uvedla generální advokátka v bodě 58 svého stanoviska, analýza provedená Soudním dvorem v tomto rozsudku může být použita i v rámci použití čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jelikož vymezení autonomní podkategorie výrobků nebo služeb musí vycházet z totožných kritérií, ať už v rámci návrhu na omezení seznamu výrobků nebo služeb, na které se vztahuje přihláška k zápisu, nebo námitek, tak aby v rámci posouzení nebezpečí záměny bylo možné provést srovnání dotčených výrobků nebo služeb, které jsou vymezeny na základě stejných kritérií.
Z toho vyplývá, jak uvedla generální advokátka v bodě 50 svého stanoviska, že spotřebitel, který si přeje získat výrobek nebo službu náležející do kategorie, která byla vymezena zvláště přesným a ohraničeným způsobem, avšak uvnitř této kategorie není možné provést podstatná dělení, si starší ochrannou známku spojí se všemi výrobky nebo službami náležejícími do této kategorie, takže tato ochranná známka bude plnit základní funkci zajištění původu pro tyto výrobky nebo služby. Za těchto okolností stačí od majitele starší ochranné známky požadovat, aby předložil důkaz o řádném užívání této ochranné známky pro některé z výrobků nebo služeb náležejících do této stejnorodé kategorie.
Dále, jak uvedla generální advokátka v bodě 52 svého stanoviska, pokud jde o výrobky nebo služby shromážděné v rámci široké kategorie, která může být rozdělena na několik autonomních podkategorií, je nezbytné od majitele starší ochranné známky vyžadovat, aby poskytl důkaz o řádném užívání této ochranné známky pro každou z těchto autonomních podkategorií. Pokud totiž majitel starší ochranné známky svou ochrannou známku zapsal pro širokou škálu výrobků nebo služeb, které by mohl případně uvádět na trh, ale neučinil tak po dobu pěti let před zveřejněním přihlášky ochranné známky, proti níž podal námitky, jeho zájem na tom, aby požíval ochrany starší ochranné známky pro tyto výrobky nebo služby, nemůže převážit nad zájmem konkurentů zapsat jejich ochrannou známku pro uvedené výrobky nebo služby.
Pokud jde o relevantní kritérium nebo kritéria, která je třeba použít pro účely identifikace soudržné podkategorie výrobků nebo služeb, která by mohla být pojímána autonomním způsobem, Soudní dvůr v podstatě uvedl, že kritérium určení a účelu dotčených výrobků nebo služeb představuje základní kritérium pro účely vymezení autonomní podkategorie výrobků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2014, OHIM v. Kessel medintim,
C‑31/14 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2436
, bod
).
Ve světle těchto zásad je třeba nejprve přezkoumat první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, podle které měl Tribunál v rámci analýzy spočívající v určení, zda existuje soudržná podkategorie, kterou lze pojímat autonomně, vycházet z výrobků, pro které je starší ochranná známka zapsána.
V tomto ohledu je třeba uvést, že ze znění jak čl. 42 odst. 2 poslední věty nařízení č. 207/2009, tak z bodů 39 až 42 tohoto rozsudku vyplývá, že je nutno posoudit konkrétně, hlavně s ohledem na výrobky, pro které majitel starší ochranné známky předložil důkaz o užívání starší ochranné známky, zda tyto výrobky představují autonomní podkategorii ve vztahu k výrobkům náležejícím do dotyčné třídy výrobků, tak aby výrobky, pro něž bylo řádné užívání starší ochranné známy prokázáno, byly spojeny s kategorií výrobků, na které se vztahuje přihláška této ochranné známky.
Tribunál přitom v bodě 33 napadeného rozsudku přezkoumal, zda zboží uvedené v důkazech o užívání předložených společností Taiga představuje autonomní podkategorii ve vztahu k výrobkům náležejícím do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody, tedy ve vztahu k obecnější kategorii, pro kterou byla starší ochranná známka zapsána. Kromě toho Tribunál toto zboží správně spojil s touto obecnější kategorií, přičemž poté v bodě 34 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že uvedené zboží nemůže být považováno za zboží podstatně odlišné.
První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být tudíž zamítnuta jako neopodstatněná.
Dále, pokud jde o druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, navrhovatelka v první vytýkané skutečnosti této části Tribunálu vytýká, že správně nepoužil kritérium určení a účelu dotčených výrobků za účelem určení autonomní podkategorie výrobků. Tato vytýkaná skutečnost musí být rovněž zamítnuta jako neopodstatněná.
Z rozsudku ze dne 11. prosince 2014, OHIM v. Kessel medintim (
C‑31/14 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2436
, body
a
až
) totiž vyplývá, že cílem kritéria určení a účelu dotčených výrobků není vymezit abstraktním nebo umělým způsobem podkategorie výrobků, ale že toto kritérium musí být uplatňováno soudržným a konkrétním způsobem, jak uvedla generální advokátka v bodech 70 a 71 svého stanoviska.
Pokud tedy jako v projednávaném případě dotčené výrobky mají, jak k tomu často dochází, několik určení a účelů, nelze na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, určit existenci odlišné podkategorie výrobků s tím, že se izolovaně přihlédne ke každému z určení, které tyto výrobky mohou mít. Takový přístup by totiž neumožnil identifikovat soudržným způsobem autonomní podkategorie a měl by za následek, jak uvedla generální advokátka v bodě 71 svého stanoviska, přílišné omezení práv majitele starší ochranné známky, zejména v rozsahu, v němž by nebyl dostatečně zohledněn jeho oprávněný zájem na rozšíření jeho škály výrobků nebo služeb, pro které je jeho ochranná známka zapsána.
Tribunál tedy správně izolovaně nezohlednil každé z použití dotčených výrobků, a sice přikrytí, schování, zkrášlení nebo ochranu lidského těla, neboť se tato různá použití za účelem uvedení těchto výrobků na trh kombinují, jak uvedla generální advokátka v bodě 72 svého stanoviska.
Konečně druhá vytýkaná skutečnost druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, v níž navrhovatelka uvádí, že Tribunál nezohlednil skutečnost, že jsou dotčené výrobky určeny odlišné veřejnosti a že jsou prodávány v odlišných obchodech, musí být rovněž zamítnuta jako neopodstatněná, jelikož taková kritéria nejsou relevantní k vymezení autonomní podkategorie výrobků, ale jsou relevantní pro posouzení relevantní veřejnosti (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 11. prosince 2014, OHIM v. Kessel medintim,
C‑31/14 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2436
, body
a
).
První důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Druhý důvod kasačního opravného prostředku je rozdělen na tři části.
K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastníků řízení
V první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že vzhledem k tomu, že Tribunál nesprávně použil podmínky týkající se řádného užívání starší ochranné známky, dospěl neprávem k závěru, že výrobky „oděvy“ a „kloboučnické zboží a pokrývky hlavy“, kterých se týká přihlášená ochranná známka, jsou totožné s výrobky, na které se vztahuje starší ochranná známka.
EUIPO a společnost Taiga mají za to, že první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Vzhledem k tomu, že první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je založena pouze na nesprávném použití podmínek týkajících se řádného užívání starší ochranné známky a Tribunál se v tomto ohledu nedopustil pochybení, jak vyplývá z bodů 47, 52 a 53 tohoto rozsudku, musí být tato část zamítnuta jako neopodstatněná.
Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastníků řízení
Ve druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, která je rozdělena do tří vytýkaných skutečností, navrhovatelka zpochybňuje posouzení Tribunálu týkající se podobnosti kolidujících označení ze vzhledového, fonetického a pojmového hlediska.
Pokud jde o první vytýkanou skutečnost, navrhovatelka se domnívá, že pokud by Tribunál zohlednil neobvyklou kompozici přihlášené ochranné známky, týkající se výskytu „asymetrických souhlásek“ a neobvyklého pravopisu této ochranné známky s ohledem na skupinu písmen „igh“, nedospěl by k závěru, že kolidující označení jsou ze vzhledového hlediska podobná.
Pokud jde o druhou vytýkanou skutečnost, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně „předpokládal“, že skupina písmen „ti“ se vyslovuje vždy jako „tai“, a to bez jakéhokoli podpůrného důkazu. Podle ní je přitom zjevné, že tomu tak není, a že jí tudíž nepříslušelo předkládat důkazy v tomto ohledu.
Pokud jde o třetí vytýkanou skutečnost, navrhovatelka kritizuje analýzu Tribunálu, podle níž Tribunál dospěl k závěru, že pojmové rozdíly mezi kolidujícími označeními nebyly prokázány na území Unie jako celku, takže tyto rozdíly nemohou neutralizovat vzhledové a fonetické podobnosti existující mezi těmito označeními. Zaprvé na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v bodě 71 napadeného rozsudku, má výraz „taïga“„přesný a bezprostřední význam“ nejen pro průměrné spotřebitele, kteří se nacházejí na severu a východě „evropského kontinentu“, ale i pro spotřebitele z jihu tohoto kontinentu, jakož i pro anglicky hovořící spotřebitele. Z důvodu nesporné velikosti boreálního lesa nazývaného „taïga“, jakož i jeho významu v celém světě, totiž tento výraz spadá pod obecné vzdělání na „evropském kontinentu“ i mimo něj.
Zadruhé Tribunál neprávem nepoužil vlastní judikaturu, podle které k závěru o existenci pojmových rozdílů mezi kolidujícími označeními stačí, aby byl výraz chápán v části Unie.
EUIPO tvrdí, že první, druhá a třetí vytýkaná skutečnost uplatněné na podporu druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuty jako nepřípustné a první a třetí vytýkaná skutečnost musí být v každém případě zamítnuty jako neopodstatněné.
Společnost Taiga má za to, že tato část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Je třeba uvést, že první a druhou vytýkanou skutečností druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku se navrhovatelka snaží dosáhnout toho, aby Soudní dvůr znovu posoudil fonetickou a vzhledovou podobnost kolidujících označení, aniž se dovolává jakéhokoli zkreslení skutkového stavu nebo důkazů Tribunálem v tomto ohledu.
Je přitom třeba připomenout, že v souladu s čl. 256 odst. 1 druhým pododstavcem SFEU a čl. 58 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie je kasační opravný prostředek omezen na právní otázky. Ke zjištění a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož i důkazů, které mu jsou předloženy, je příslušný pouze Tribunál. Posouzení tohoto skutkového stavu a důkazů, s výhradou případu jejich zkreslení, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku. Posouzení fonetické a vzhledové podobnosti kolidujících označení přitom představuje posouzení skutkové povahy (rozsudek ze dne 19. března 2015, MEGA Brands International v. OHIM,
C‑182/14 P
,
EU:C:2015:187
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
První a druhá vytýkaná skutečnost druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být tudíž odmítnuty jako nepřípustné v rozsahu, v němž směřují k dosažení nového posouzení skutkového stavu.
Kromě toho v rozsahu, v němž je třeba mít za to, že v rámci druhé vytýkané skutečnosti navrhovatelka kritizuje způsob, jakým Tribunál použil pravidla týkající se důkazního břemene, když mu vytýkala, že „předpokládal“, že skupina písmen „ti“ se vyslovuje vždy jako „tai“, a to bez jakéhokoli podpůrného důkazu, a požadoval, aby předložila důkazy prokazující opak, je třeba připomenout, že v bodě 58 napadeného rozsudku Tribunál zejména uvedl, že v bodě 40 sporného rozhodnutí měl odvolací senát za to, že přinejmenším pro anglicky hovořící spotřebitele je výslovnost slabik „ti“ a „tai“ kolidujících ochranných známek totožná. Kromě toho v bodech 60 až 62 napadeného rozsudku Tribunál schválil závěr odvolacího senátu, podle něhož jsou kolidující označení totožná z fonetického hlediska, přinejmenším pro anglicky hovořící spotřebitele, poté, co zdůraznil, že navrhovatelka nepředložila žádný důkaz umožňující mít za to, že zvuk prvních slabik „ti“ a „tai“ kolidujících označení není totožný pro anglicky hovořící veřejnost.
Tribunál se přitom nedopustil nesprávného právního posouzení, když zohlednil skutečnost, že navrhovatelka nepředložila důkaz umožňující zpochybnit posouzení odvolacího senátu, podle něhož jsou první slabiky „ti“ a „tai“ pro anglicky hovořící veřejnost vyslovovány totožným způsobem ke schválení tohoto posouzení. Uvedené posouzení bylo totiž doloženo příkladem vycházejícím z
Oxford English Dictionary
, jak vyplývá z bodu 40 sporného rozhodnutí. Dále v rámci žaloby na neplatnost u Tribunálu přísluší žalobci, aby prokázal údajná pochybení, kterými je podle něj stiženo sporné rozhodnutí.
Druhá vytýkaná skutečnost druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být v důsledku toho zamítnuta jako neopodstatněná v rozsahu, v němž Tribunálu vytýká, že nesprávně použil pravidla týkající se důkazního břemene.
Ve třetí vytýkané skutečnosti navrhovatelka zaprvé Tribunálu v podstatě vytýká, že měl v bodě 71 napadeného rozsudku za to, že žádná skutečnost ve spisu neumožňuje prokázat, že výraz „taïga“ má pro průměrné anglicky hovořící spotřebitele a průměrné spotřebitele z jihu „evropského kontinentu“„přesný a bezprostřední význam“.
Touto argumentací se navrhovatelka snaží dosáhnout toho, aby Soudní dvůr nově posoudil skutkový stav a důkazy, aniž rozvinula právní argumentaci specificky směřující k identifikaci nesprávného právního posouzení, jímž je stižen napadený rozsudek. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka neuplatňuje žádné zkreslení těchto důkazů, musí být uvedená argumentace odmítnuta jako nepřípustná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. listopadu 2019, Outsource Professional Services v. EUIPO,
C‑528/18 P
, nezveřejněný,
EU:C:2019:961
, bod
a citovaná judikatura).
Zadruhé v rozsahu, v němž navrhovatelka zpochybňuje metodu a kritéria uplatněná Tribunálem v rámci jeho posouzení pojmové podobnosti kolidujících označení, mu ve skutečnosti vytýká nesprávné použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, což představuje právní otázku, která může být předmětem přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2019, Der Grüne Punkt v. EUIPO,
C‑143/19 P
,
EU:C:2019:1076
, bod
a citovaná judikatura).
Navrhovatelka Tribunálu vytýká, že v bodech 67 a 71 napadeného rozsudku uvedl, že neprokázala, že výraz „taïga“ má pro relevantní veřejnost složenou ze spotřebitelů Unie jako celku „přesný a bezprostřední význam“, třebaže z judikatury Tribunálu nevyplývá, že by dotčený výraz měl být chápán relevantní veřejností jako celkem. Podle ní je totiž dostačující, že pouze část relevantní veřejnosti spojí dotčený výraz s konkrétním pojmem, aby bylo možné dospět k závěru, že existují pojmové rozdíly, které mohou neutralizovat vzhledové a fonetické podobnosti mezi kolidujícími označeními pro relevantní veřejnost jako celek.
Soudní dvůr přitom rozhodl, že jestliže majitel ochranné známky Evropské unie podá na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 námitky proti zápisu podobné ochranné známky Evropské unie, u které existovalo nebezpečí záměny, takovým námitkám je třeba vyhovět, pakliže je existence nebezpečí záměny prokázána na části území Unie (rozsudek ze dne 22. září 2016, combit Software,
C‑223/15
,
EU:C:2016:719
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud tedy vzhledové nebo fonetické podobnosti mezi kolidujícími označeními existují pro podstatnou část relevantní veřejnosti, pro kterou nebyly prokázány pojmové rozdíly mezi těmito označeními, které by mohly neutralizovat tyto podobnosti, musí Tribunál provést globální analýzu nebezpečí záměny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. března 2020, EUIPO v. Equivalenza Manufactory,
C‑328/18 P
,
EU:C:2020:156
, body
až
a citovaná judikatura).
Tribunál se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když zohlednil skutečnost, že navrhovatelka nepředložila důkaz o tom, že pro podstatnou část relevantní veřejnosti má výraz „taïga“„přesný a bezprostřední význam“.
Druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zčásti odmítnout jako nepřípustnou a zčásti zamítnout jako neopodstatněnou.
Ke třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastníků řízení
Ve třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že u relevantní veřejnosti neexistuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 nařízení č. 207/2009, jelikož pokud jde o globální posouzení tohoto nebezpečí, zaprvé jsou kolidující označení uváděna na trh v odlišných obchodech, zadruhé rozdíly mezi výrazy „taiga“ a „tigha“ jsou ze vzhledového hlediska významnější než všechny podobnosti předpokládané z fonetického hlediska a zatřetí jsou dotčené výrobky slabě podobné.
EUIPO má za to, že třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuta jako nepřípustná a v každém případě zamítnuta jako neopodstatněná.
Společnost Taiga tvrdí, že tato část musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuta jako nepřípustná vzhledem k tomu, že navrhovatelka neidentifikovala žádný bod napadeného rozsudku, který zpochybňuje a neuvedla žádné nesprávné právní posouzení Tribunálu, avšak omezila se na připomenutí své argumentace rozvinuté již v rámci své žaloby podané v prvním stupni (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2018, Basic Net v. EUIPO,
C‑547/17 P
, nezveřejněný,
EU:C:2018:682
, bod
a citovaná judikatura).
Druhý důvod kasačního opravného prostředku je tedy třeba zčásti odmítnout jako nepřípustný a zčásti zamítnout jako neopodstatněný.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba kasační opravný prostředek odmítnout jako zčásti nepřípustný a zamítnout jako zčásti neopodstatněný.
K nákladům řízení
Podle článku 137 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, Soudní dvůr rozhoduje o nákladech řízení v rozsudku nebo usnesení, jímž se končí řízení. Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku rovněž použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že EUIPO a společnost Taiga požadovaly, aby byla navrhovatelce uložena náhrada nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Společnosti ACTC GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.