CELEX: 62020CJ0054
Apelācija
Civildienests
Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, pamatojoties uz to, ka iestāde nav izpildījusi pienākumu nodrošināt savu ierēdņu aizsardzību
Eiropas Komisijas delegācija Marokā
Nogalināts ierēdnis
Morālais kaitējums, kas nodarīts ierēdņa brālim un māsai
Tiesiskās aizsardzības līdzekļi
LESD 270., 268. un 340. pants
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi
40., 42.b, 55.a, 73., 90. un 91. pants
Jēdziens “persona, uz kuru attiecas noteikumi”
Pamatojums

Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz, pirmkārt, atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 20. novembra spriedumu
Missir Mamachi di Lusignano
u.c./Komisija (T‑502/16, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2019:795
), ar kuru tā piesprieda Komisijai
in solidum
samaksāt summu 10000 EUR
Stefano
Missir Mamachi di Lusignano
un 10000 EUR –
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
kā atlīdzību par viņiem nodarīto morālo kaitējumu
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano
nāves dēļ, un, otrkārt, izskatīt lietu un noraidīt pirmajā instancē celto prasību kā nepieņemamu.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, pamatlietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), 40. pantā ir paredzēts:
“1.   Štata ierēdnim ārkārtas apstākļos un pēc viņa lūguma [bez darba samaksas] var piešķirt atvaļinājumu personisku iemeslu dēļ.
[..]
2.   Neskarot 15. panta noteikumus, šād[s] atvaļinājums nedrīkst būt ilgāks par vienu gadu. Atvaļinājumu var pagarināt par [vairākiem] laika posmiem [uz vienu gadu].
Pagarinājums nedrīkst būt ilgāks par vienu gadu. Kopējais atvaļinājuma personisku iemeslu dēļ ilgums nedrīkst pārsniegt 12 gadu visā ierēdņa karjeras laikā.
Tomēr, ja ierēdnis pieprasa šādu atvaļinājumu, lai:
[..]
iii)
palīdzētu savam laulātajam, radiniekam augšupējā līnijā, radiniekam lejupējā līnijā, brālim vai māsai medicīniski apstiprinātas smagas slimības vai invaliditātes gadījumā,
atvaļinājumu var neierobežoti pagarināt, ja katra pagarinājuma laikā joprojām tiek izpildīti nosacījumi, kas garantē atvaļinājuma piešķiršanu.
[..]”
Civildienesta noteikumu 42.b panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Ierēdņa laulātā, radinieka augšupējā līnijā vai radinieka lejupējā līnijā, brāļa vai māsas medicīniski apstiprinātas smagas slimības vai invaliditātes gadījumā ierēdnis ir tiesīgs saņemt atvaļinājuma laiku ģimenes apstākļu dēļ, nesaņemot pamatalgu. Šāda atvaļinājuma kopējais ilgums nedrīkst pārsniegt deviņus mēnešus visā ierēdņa karjeras laikā.”
Atbilstoši Civildienesta noteikumu 55.a pantam:
“1.   Ierēdnis var pieprasīt atļauju strādāt nepilnu laiku.
Iecēlējinstitūcija var piešķirt šādu atļauju, ja tas atbilst dienesta interesēm.
2.   Ierēdnis ir tiesīgs saņemt atļauju šādos gadījumos:
[..]
e)
lai rūpētos par smagi slimu vai invalīdu laulāto, radinieku augšupejošā līnijā, radinieku lejupejošā līnijā, brāli vai māsu;
[..].”
Civildienesta noteikumu 73. pantā ir paredzēts:
“1.   Ierēdņa risks saslimt ar profesionālajām slimībām un negadījumu risks ir apdrošināts no dienesta uzsākšanas datuma saskaņā ar [Eiropas] Savienības iestāžu iecēlējinstitūciju kopēju vienošanos, apspriežoties ar Civildienesta noteikumu komiteju. Tas iemaksā ar profesionālo darbību nesaistītu risku apdrošināšanas izmaksas līdz 0,1 % apmērā no pamatalgas. [Tas obligāti piedalās ar privāto dzīvi saistītu risku segumā ar iemaksām līdz 0,1 % apmērā no pamatalgas.]
Noteikumos paredz, kādi riski nav apdrošināmi.
2.   Maksājamie pabalsti ir šādi:
a)
nāves gadījumā:
vienreizējs maksājums turpmāk uzskaitītajām personām, kas vienāds ar pieckārtīgu mirušās personas gada pamatalgu, ko aprēķina, ņemot vērā ikmēneša saņemtās algas lielumu 12 mēnešus pirms nelaimes gadījuma:
–
mirušā ierēdņa laulātajam un bērniem saskaņā ar mantojuma tiesībām, kas attiecas uz ierēdņa īpašumu; tomēr dzīvesbiedram izmaksājamās summas lielums ir vismaz 25 % no vienreizējā maksājuma;
–
ja nav iepriekšminētās kategorijas personu, pārējiem [lejupējiem radiniekiem] saskaņā ar mantojuma tiesībām, kas attiecas uz ierēdņa īpašumu;
–
ja nav personu, kuras pieskaitāmas jebkurai no abām iepriekšminētajām kategorijām, augšupejošās līnijas radiniekiem saskaņā ar mantojuma tiesībām, kas attiecas uz ierēdņa īpašumu;
–
ja nav personu, kuras pieskaitāmas jebkurai no trim iepriekšminētajām kategorijām, tad iestādei;
[..].”
Civildienesta noteikumu 90. pantā ir noteikts:
“1.   Jebkura persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai lūgumu, lai tā pieņem ar konkrēto personu saistītu lēmumu. Iecēlējinstitūcija par savu argumentētu lēmumu konkrētajai personai ziņo četru mēnešu laikā no lūguma iesniegšanas dienas. Ja minētajā termiņā atbilde uz lūgumu nav saņemta, tas uzskatāms par netiešu lēmumu par lūguma noraidīšanu, par ko var iesniegt sūdzību saskaņā ar 2. punktu.
2.   Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru aktu, kurā ietverta sūdzība pret konkrēto personu, gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu vai tā nav veikusi kādu pasākumu, ko nosaka Civildienesta noteikumi. Sūdzība ir jāiesniedz trīs mēnešu laikā. [..]
[..]
[..] Ja minētajā termiņā atbilde uz sūdzību nav saņemta, tas uzskatāms par netiešu lēmumu par sūdzības noraidīšanu, par ko var iesniegt [prasību] saskaņā ar 91. pantu.”
Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu 90. panta 2. punkta izpratnē. [..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsturi, kas izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–9. punktā, var rezumēt šādi.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano
, kuram bija jāsāk pildīt politiskā un diplomātiskā padomnieka funkcijas Komisijas delegācijā Marokā, kopā ar viņa sievu 2006. gada 18. septembrī tika nogalināts Rabātā (Maroka). Šī slepkavība tika izdarīta mājā, kuru šī delegācija nomāja
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano
(turpmāk tekstā – “mirušais ierēdnis”), viņa laulātajai un viņu četriem bērniem.
2009. gada 12. maijā
Livio Missir Mamachi di Lusignano
, mirušā ierēdņa tēvs, cēla prasību Eiropas Savienības Civildienesta tiesā, lai panāktu, ka Komisijai tiek piespriests atlīdzināt gan mirušā ierēdņa bērniem nodarīto mantisko kaitējumu, gan morālo kaitējumu, kas nodarīts bērniem, viņam pašam kā mirušā ierēdņa tēvam un pašam mirušajam ierēdnim viņa bērnu vārdā, kuri ir mirušā ierēdņa tiesību pārņēmēji.
Ar 2011. gada 12. maija spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) Civildienesta tiesa noraidīja šo prasību kā nepieņemamu, ciktāl tā bija vērsta uz morālā kaitējuma atlīdzības saņemšanu, un kā nepamatotu, ciktāl tās mērķis bija saņemt mantiskā kaitējuma atlīdzību.
Mirušā ierēdņa tēvs un bērni iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Vispārējā tiesā, lūdzot tā atcelšanu.
Vispārējā tiesa šo apelācijas sūdzību apmierināja ar 2014. gada 10. jūlija spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
). Tiesa šo spriedumu ir pārskatījusi un to daļēji atcēlusi ar 2015. gada 10. septembra spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
). Pēc lietas nosūtīšanas atpakaļ Vispārējai tiesai pēc pārskatīšanas tā ar 2017. gada 7. decembra spriedumu Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
) lēma par pamatiem, kurus tā nebija izvērtējusi 2014. gada 10. jūlija spriedumā Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
).
2011. gada 16. septembrī mirušā ierēdņa tēvs un bērni, kuriem pievienojās šī ierēdņa māte, brālis un māsa, pamatojoties uz LESD 268. un 340. pantu, cēla prasību Vispārējā tiesā, un tā ar 2015. gada 25. novembra rīkojumu Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑494/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:909
) izslēdza šo lietu no reģistra pēc tam, kad prasītāji no prasības atteicās.
2011. gada 17. septembrī mirušā ierēdņa tēvs, kuru pēc viņa nāves aizstāja viņa tiesību pārņēmēji, kā arī šī ierēdņa bērni, kuriem pievienojās viņa māte, brālis un māsa, no jauna iesniedza lūgumus atlīdzināt viņiem nodarīto morālo kaitējumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā paredzēto procedūru.
Ar 2012. gada 17. janvāra lēmumu Komisija šos lūgumus noraidīja. 2012. gada 13. aprīlī mirušā ierēdņa tēva tiesību pārņēmēji, šī ierēdņa bērni, māte, brālis un māsa saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2012. gada 17. janvāra lēmumu. Ar 2012. gada 26. jūlija lēmumu iecēlējinstitūcija šo sūdzību noraidīja.
Tiesvedība Civildienesta tiesā, kā arī pārsūdzētais spriedums
2012. gada 7. novembrī mirušā ierēdņa tēva tiesību pārņēmēji, šī ierēdņa bērni, māte, brālis un māsa, pamatojoties uz LESD 270. pantu, cēla prasību Civildienesta tiesā par 2012. gada 26. jūlija lēmumu. Šī prasība tika reģistrēta ar atsauces numuru F‑132/12.
Ar šo prasību viņi lūdza Civildienesta tiesu atcelt šo lēmumu, piespriest Komisijai atlīdzināt viņiem un mirušajam ierēdnim nodarīto morālo kaitējumu un piespriest šai iestādei samaksāt kompensācijas procentus, kā arī nokavējuma procentus. It īpaši mirušā ierēdņa brālis un māsa lūdza piespriest Komisijai izmaksāt katram no viņiem summu 154350 EUR kā atlīdzību par viņiem nodarīto morālo kaitējumu.
Tiesvedība Civildienesta tiesā pirmo reizi tika apturēta, lai ņemtu vērā galīgos nolēmumus lietās T‑401/11 P un T‑494/11, kas minēti šī sprieduma 13. un 14. punktā, un otrreiz – lai ņemtu vērā Tiesas veikto pārskatīšanu lietā C‑417/14 RX‑II, kā arī šajos punktos minēto Vispārējai tiesai atpakaļ nosūtītās lietas T‑401/11 P RENV‑RX pārskatīšanu.
2016. gada 2. septembrī, piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) 2016/1192 (2016. gada 6. jūlijs) par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem (
OV 2016, L 200, 137. lpp.
), lieta F‑132/12 tika nodota Vispārējai tiesai un reģistrēta ar numuru T‑502/16.
Komisija apstrīdēja gan minētās prasības pieņemamību, gan tās pamatotību.
Attiecībā uz pieņemamību Komisija uzskatīja, ka mirušā ierēdņa brāli un māsu nevarot atzīt par personām, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi to 91. panta 1. punkta izpratnē, līdz ar to Vispārējai tiesai, kas izskata lietu atbilstoši savai civildienesta tiesas kompetencei, kas tai piešķirta ar LESD 270. pantu, neesot kompetences un prasība neesot pieņemama.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40.–64. punktā šo iebildi par nepieņemamību noraidīja, uzskatot, ka mirušā ierēdņa brālim un māsai ir tiesības celt prasību, iesniedzot LESD 270. pantā paredzēto prasību.
Šī noraidījuma pamatojumam Vispārējā tiesa atgādināja, ka prasība, kas celta, pamatojoties uz LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. pantu, ir pieņemama tikai tad, ja tā attiecas uz strīdu starp Savienību un personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi. Lai prasītāju atzītu par tādu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tam ir jābūt nevis jebkādā statusā, bet gan tādam, kas vai nu parāda atbilstošu saikni starp viņu un aktu, kuru viņš apstrīd, vai arī parāda šādu saikni starp viņu un ierēdni, kura interešu aizskārums viņam, iespējams, radījis pašam savu kaitējumu. Vispārējās tiesas ieskatā tāds gadījums ir attiecībā uz ierēdņa brāļiem un māsām, jo tie ir minēti Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantā. Vispārējā tiesa šajā ziņā uzsver, ka Savienības likumdevējs ar konkrētām Civildienesta noteikumu normām ir vēlējies ņemt vērā viņu tuvās attiecības ar ierēdni. Vispārējā tiesa ir precizējusi – tas, ka mirušā ierēdņa slepkavības laikā viņa brālis un māsa konkrēti nebija nevienā no Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantā paredzētajām situācijām, nekādā veidā neizslēdz to, ka Civildienesta noteikumos tiek atzīta brāļu un māsu saikne. Tādējādi saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 54. punktu šīm Civildienesta noteikumu normām ir nozīme nevis tāpēc, ka tās atbilst lietas dalībnieku konkrētajai situācijai faktu rašanās laikā, bet gan tāpēc, ka tās liecina par ģimenes saikņu starp ierēdņiem un viņu brāļiem un māsām atzīšanu Civildienesta noteikumos. Vispārējās tiesas ieskatā šādu izvērtējumu apstiprina Tiesas vērtējumi 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 41. un 42. punktā.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā ir secinājusi, ka ierēdņa brāļi un māsas jāuzskata par tādiem, uz kuriem “attiecas Civildienesta noteikumi” izmantojamā tiesību aizsardzības līdzekļa noteikšanai, ja viņi vēlas lūgt atlīdzību par morālo kaitējumu, kas tiem nodarīts ierēdņa – viņu brāļa vai māsas – nāves dēļ, par kuru iestāde, viņuprāt, ir atbildīga. Vispārējā tiesa vēl būtībā ir precizējusi – tas, ka ierēdņa brāļi un māsas nav norādīti Civildienesta noteikumu 73. pantā iekļautajā kaskādes veida sarakstā un tātad nav saskaņā ar šo pantu garantēto pabalstu iespējamie saņēmēji, bet ir paredzēti citās Civildienesta noteikumu normās, kurās atspoguļota atbilstoša saikne ar mirušo ierēdni, nekādā ziņā nenozīmē, ka viņiem ir liegta procesuālā iespēja, izmantojot LESD 270. pantu, lūgt atlīdzināt viņiem pašiem nodarīto kaitējumu.
Attiecībā uz mirušā ierēdņa brāļa un māsas prasību par kaitējuma atlīdzību pamatotību Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 134. un 135. punktā tostarp ir noraidījusi Komisijas iebildumus, kas pamatoti ar 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 33. un 34. punktu, tāpēc ka šie punkti bija par Vispārējās tiesas kompetenci, nevis par šo prasību pamatotību.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 155.–172. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi Komisijas argumentāciju, saskaņā ar kuru mirušā ierēdņa brālis un māsa neesot pietiekami pierādījuši, ka pastāv cēloņsakarība starp to, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu aizsargāt mirušo ierēdni, un viņu zaudējumiem. Šajā ziņā tā ir pamatojusies uz 2011. gada 12. maija spriedumā Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), kā arī 2017. gada 7. decembra spriedumā Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
,
63.
punkts) sniegto galīgi atzīto cēloņsakarību starp šo pienākuma neizpildi un mirušā ierēdņa slepkavību un ir uzskatījusi – tam, ka šī ierēdņa brāļa un māsas morālais kaitējums radies rikošeta veidā jeb netieši salīdzinājumā ar ierēdnim nodarīto kaitējumu, nav ietekmes uz faktu, ka šis morālais kaitējums jāatzīst par atlīdzināmu atbilstoši vispārējiem dalībvalstu principiem.
Visbeidzot, pamatojoties uz visiem pārsūdzētajā spriedumā norādītajiem pamatiem, Vispārējā tiesa piesprieda Komisijai
in solidum
samaksāt mirušā ierēdņa brālim un māsai 10000 EUR katram kā atlīdzību par viņiem nodarīto morālo kaitējumu, šai summai pieskaitot nokavējuma procentus.
Lietas dalībnieku prasījumi
Komisija apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa tai ir piespriedusi atlīdzināt morālo kaitējumu, kas nodarīts
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
viņu brāļa nāves dēļ;
–
izskatīt lietu un noraidīt pirmajā instancē celto prasību kā nepamatotu; un
–
piespriest
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija sniedz divus pamatus. Pirmajā pamatā tā norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatot, ka mirušā ierēdņa brālim un māsai bija iespēja celt prasību tiesā, pamatojoties uz LESD 270. pantu, lai saņemtu atlīdzību par kaitējumu, kas radies šī ierēdņa nāves dēļ. Otrajā pamatā, kas izvirzīts pakārtoti, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Par pirmo pamatu
Pirmajam pamatam ir divas daļas.
Par pirmā pamata pirmo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka mirušā ierēdņa brālis un māsa varēja celt prasību atbilstoši LESD 270. pantam, jo tās esot personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi to 91. panta 1. punkta izpratnē.
Pirmām kārtām, Komisija norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 48.–64. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini izklāstījusi un piemērojusi
petitio principii
, saskaņā ar kuru ierēdņa ģimenes loceklis ir persona, uz kuru Civildienesta noteikumi attiecas viņa ar ierēdni saistošo ģimenes saikņu dēļ. Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā esot atsauce nevis uz saikni, saskaņā ar kuru personu uzskata par tādu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, bet uz personas, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, tiesībām apstrīdēt tai nelabvēlīgu aktu. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa no Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a panta nevarēja secināt, ka uz ierēdņa brāli vai māsu attiecas Civildienesta noteikumi to 91. panta 1. punkta izpratnē, jo šajos pantos paredzētie pienākumi pastāvot vienīgi attiecībā uz ierēdņiem, nevis viņa ģimenes locekļiem. Savienības likumdevējs tos neesot norādījis kā tādus, kas var saņemt Civildienesta noteikumos paredzēto pabalstu. Tāpēc tikai ierēdņiem esot tiesības celt prasību tiesā, pamatojoties uz minētajiem pantiem.
Otrām kārtām, Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 51.–62. punktā Vispārējās tiesas noteiktais un piemērotais kritērijs – saskaņā ar kuru [noteikumi] uz personu attiecas, atspoguļojot saikni starp viņu un ierēdni, kura interešu aizskārums tai, iespējams, rada pašai atsevišķu kaitējumu, – esot pretrunā Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta formulējumam, kurā ir minēta persona, uz ko attiecas Civildienesta noteikumi un kas apstrīd tai nelabvēlīgu aktu. Vispārējās tiesas uzskatā noteicošais kritērijs esot ierēdņa interešu aizskārums, nevis tas, vai ir aizskartas tās personas intereses, kura īsteno savas tiesības uz tiesu. Tādējādi Vispārējās tiesas izmantotais kritērijs izraisot diskrecionāru vērtējumu par saiknes starp prasītāju un aktu, kuru viņš apstrīd, atbilstību un tādējādi vispārinot piekļuvi Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā paredzētajai tiesai. Šis kritērijs pilnībā atņemot saturu pieņemamības nosacījumam, kas saistīts ar prasītājam nelabvēlīga akta esamību, jo, ja pastāv Civildienesta noteikumu norma, lai kāda tā būtu, pat ja tā nav piemērojama noteiktai personai, šo personu vienmēr varētu uzskatīt par personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, neatkarīgi no jebkādas saiknes starp aktu, kuru tā apstrīd, un Civildienesta noteikumos paredzētajiem pienākumiem.
Trešām kārtām, pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 30.–35. punktā neesot apstiprinājuma Vispārējās tiesas sniegtajai interpretācijai jēdzienam “persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi” to 91. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi minētā sprieduma 34. punktā Tiesa ir secinājusi, ka Civildienesta noteikumi attiecas uz personu tad, ja to aptver šo noteikumu piemērošanas joma, ko nosaka ar konkrētām Civildienesta noteikumu normām, kuras attiecas uz citām personām – ne ierēdņiem – kā uz potenciāliem konkrēta atbalsta adresātiem, kā, piemēram, Civildienesta noteikumu 73. pants, kurā paredzēts, ka ierēdņa ģimenes locekļi ir konkrētu pabalstu potenciālie saņēmēji viņa nāves gadījumā. Tādējādi Tiesa ir uzskatījusi, ka Civildienesta noteikumu 73. pants ir atbilstošs, lai noteiktu, vai ierēdņa brāļi un māsas ir vai nav personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi, nevis tāpēc, ka tas izsaka saikni starp ierēdni un viņa ģimeni kā tādu, bet tāpēc, ka ierēdņa nāves gadījumā to var piemērot dažiem konkrētiem viņa ģimenes locekļiem. Komisija uzskata, ka, tā kā prasības pamatojumam mirušā ierēdņa brālis un māsa norāda morālo kaitējumu, kurš radies viņa nāves dēļ, Civildienesta noteikumu 73. pants ir vienīgā atbilstošā norma, lai noteiktu, vai viņi ir vai nav personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi. Taču saskaņā ar šo pantu tie tādi neesot.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
uzskata, ka pirmā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar LESD 270. pantu Tiesas kompetencē ir izskatīt jebkuru strīdu starp Savienību un tās darbiniekiem, ievērojot Civildienesta noteikumos, kā arī Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtībā paredzētos ierobežojumus un nosacījumus. Saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 50.a un 56. pantu pirmajā instancē šo kompetenci īsteno Vispārējā tiesa un apelācijas stadijā – Tiesa.
Tādējādi LESD 270. pantā ir paredzēts tiesību aizsardzības līdzeklis civildienesta strīdos, kas atšķiras no tādiem vispārējiem tiesību aizsardzības līdzekļiem kā LESD 263. pantā paredzētā atcelšanas prasība un prasība par zaudējumu atlīdzību, kas reglamentēta LESD 268. pantā un 340. panta otrajā un trešajā daļā.
Lai noteiktu Savienības tiesas, kurā celta prasība saskaņā ar LESD 270. pantu, kompetenci, papildus šī panta formulējumam ir jāņem vērā Civildienesta noteikumu normas, ievērojot atsauci uz šiem noteikumiem minētajā pantā, un it īpaši Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants, ar kuriem tiek īstenots LESD 270. pants (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajās tiesību normās minētā kompetence ir noteikta gan
ratione materiae
, gan
ratione personae
.
Par Savienības tiesu
ratione materiae
kompetenci atbilstoši LESD 270. pantam – jānorāda, ka Civildienesta noteikumu mērķis ir regulēt juridiskās attiecības starp Eiropas iestādēm un to ierēdņiem, tostarp nosakot virkni savstarpēju tiesību un pienākumu (spriedums, 2015. gada 10. septembris, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi Civildienesta noteikumos ir reglamentēta Savienības iestāžu ierēdņu nodarbināšanas kārtība. Līdz ar to ar LESD 270. pantu Savienības tiesām ir piešķirta materiālā kompetence lemt par strīdiem, kuru pamatā ir darba attiecības, kas saista šīs personas ar Savienības iestādēm.
Ciktāl saskaņā ar LESD 270. pantu, kas īstenots ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, Tiesas kompetencē ir izskatīt “jebkuru strīdu” starp Savienību un personām, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šīs tiesību normas attiecas uz visiem strīdiem starp ierēdni un iestādi, no kuras viņš ir atkarīgs, pat ja runa ir par prasību par zaudējumu atlīdzību, ja šī strīda pamatā ir darba attiecības, kas vieno šo ierēdni un iestādi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, OH (Imunitāte pret tiesvedību),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Savienības tiesu kompetence
ratione materiae
saskaņā ar LESD 270. pantu izriet no attiecīgā strīda izcelsmes, kā tas definēts šī sprieduma 41. punktā, nevis no juridiskā pamata, kas var pamatot tiesības uz atlīdzību kā tādas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
,
50.
punkts).
Savienības tiesu kompetence
ratione personae
atbilstoši LESD 270. pantam attiecas tikai uz individuāliem strīdiem. Ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu ir izveidota procedūra, kas paredzēta tikai individuālu strīdu atrisināšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1974. gada 8. oktobris, Union syndicale – Service public européen u.c./Padome,
175/73
,
EU:C:1974:95
,
19.
punkts).
Turklāt Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā ir precizēts, ka Tiesas kompetencē ir lemt par jebkuru strīdu starp Savienību un “jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi”, kas attiecas uz šai personai nelabvēlīga akta Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē tiesiskumu. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu “jebkura persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi”, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par tai nelabvēlīgu aktu.
Šīs normas, kurās ir vispārīga atsauce uz jebkuru personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, neļauj pašas par sevi nošķirt prasības atkarībā no tā, vai prasību cēlis ierēdnis vai jebkura cita persona, uz kuru šie noteikumi attiecas (spriedums, 2015. gada 10. septembris, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
,
33.
punkts). Tādējādi saskaņā ar minētajām tiesību normām Savienības tiesu kompetence
ratione personae
atbilstoši LESD 270. pantam attiecas ne tikai uz ierēdņu celtajām prasībām, bet ietver arī tās, ko cēlusi jebkura cita persona, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi.
Lai noteiktu personas, kas nav ierēdņi un ko var uzskatīt par tādām, “uz kur[ām] attiecas šie Civildienesta noteikumi” to 91. panta 1. punkta izpratnē, ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 41. punkta, ka Civildienesta noteikumu mērķis ir reglamentēt tiesiskās attiecības starp Savienības iestādēm un to ierēdņiem.
Lai sasniegtu šo mērķi, Civildienesta noteikumos tiek ne tikai noteikta virkne savstarpējo tiesību un pienākumu starp šīm iestādēm un to ierēdņiem, bet arī piešķirtas tiesības un priekšrocības konkrētiem ierēdņu ģimenes locekļiem.
Tādējādi Civildienesta noteikumu 73. pantā pārdzīvojušajam laulātajam, bērniem, citiem lejupējiem un/vai augšupējiem radiniekiem ar zināmiem nosacījumiem ir piešķirtas tiesības uz pabalstiem ierēdņa nāves gadījumā.
Turklāt Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pants ļauj ierēdņa laulātajam, augšupējam radiniekam, lejupējam radiniekam, brālim vai māsai, kas cieš no smagas slimības vai smagas invaliditātes, saņemt šī ierēdņa palīdzību, ja šis pēdējais minētais šādas palīdzības sniegšanas nolūkā attiecīgi izmanto savas tiesības lūgt atvaļinājumu personisku iemeslu dēļ, ģimenes atvaļinājumu vai strādāt nepilnu darba laiku. Tādējādi ar šiem noteikumiem, kuru mērķis ir ļaut ierēdnim saskaņot savu profesionālo dzīvi ar noteiktām viņa privātās dzīves prasībām, dažiem viņa ģimenes locekļiem, kuri nonākuši grūtībās, piešķir priekšrocību, šim ierēdnim dodot laiku viņu aprūpei.
Šādu tiesību un priekšrocību piešķiršana šiem ierēdņa ģimenes konkrētajiem locekļiem nozīmē, ka tiek atzītas ciešas ģimenes saites, kas vieno šīs personas ar ierēdni, un šo ģimenes saišu iespējamā ietekme uz apstākļiem, kādos ierēdnim jāveic savs darbs.
No tā, ka Civildienesta noteikumos šādi tiek ņemti vērā šie ierēdņa ģimenes locekļi, izriet, ka viņi ir personas, “uz kur[ām] attiecas šie Civildienesta noteikumi” to 91. panta 1. punkta izpratnē, neatkarīgi no tā, vai šajā lietā prasītājam faktiski ir tādas Civildienesta noteikumos paredzētas tiesības vai priekšrocība, kādas minētas šī sprieduma 49. un 50. punktā. Proti, Savienības tiesu kompetence
ratione personae
saskaņā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu nav atkarīga no jautājuma par tiesību vai priekšrocības faktisku piešķiršanu personai, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi un kura ceļ prasību šajās tiesās. Pretējā gadījumā, lai lemtu par šo kompetenci izskatīt minētajās tiesās iesniegto prasības pieteikumu, vispirms būtu jāizvērtē šī prasības pieteikuma pamatotība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
,
35.
punkts).
Vērtējumu, saskaņā ar kuru ierēdņa ģimenes locekļi, kas minēti Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantā, ir personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi to 91. panta 1. punkta izpratnē, neatspēko tas, ka šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka strīdam jābūt par tāda akta tiesiskumu, kas Civildienesta noteikumos minētajai personai ir nelabvēlīgs šo noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē. Proti, Civildienesta noteikumu 90. pantā ir ieviesta obligāta procedūra pirms prasības celšanas – ka prasību saskaņā ar LESD 270. pantu var celt tikai pēc tam, kad prasītāja iesniegtā sūdzība par iecēlējinstitūcijas tieša vai netieša viņa lūguma noraidīšanu arī ir noraidīta. Tādējādi atcelšanas prasība vai prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ir pieņemama tikai tad, ja pastāv tiešs vai netiešs lēmums noraidīt administratīvo sūdzību, kas ir nelabvēlīgs akts personai, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi to 91. panta 1. punkta izpratnē. Taču nekas neliedz Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantā norādītajam ierēdņa ģimenes loceklim būt par adresātu lēmumam, ar ko noraida sūdzību par sākotnējo tam nelabvēlīgo lēmumu atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantam.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, vērtējums, saskaņā ar kuru Savienības tiesu, kurās ir celta prasība, pamatojoties uz LESD 270. pantu, kompetence
ratione personae
var tikt pamatota ar Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantu, kas piešķir priekšrocības noteiktiem ierēdņa ģimenes locekļiem, nav balstīts uz diskrecionāru vērtējumu par saikni starp prasītāju un aktu, kuru viņš apstrīd. Faktiski ir kļūdaini uzskatīt, ka tad, ja pastāv Civildienesta noteikumu norma, lai kāda tā būtu, prasītāju vienmēr varētu uzskatīt par personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, neatkarīgi no jebkādas saiknes starp aktu, kuru viņš apstrīd, un Civildienesta noteikumos paredzētajiem pienākumiem. Prasība, kas celta, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ir pieņemama tikai ar nosacījumu, ka, pirmkārt, uz prasītāju attiecas Civildienesta noteikumi un ka viņš apstrīd lēmumu, ar kuru ir noraidīta viņa administratīvā sūdzība Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta izpratnē, un, otrkārt, ka strīda izcelsme ir darba tiesiskajās attiecībās, kas vieno ierēdni vai darbinieku ar kādu Savienības iestādi vai struktūru.
Tādējādi Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantā minētie ierēdņa ģimenes locekļi ir personas, uz kurām, lai gan tās nav ierēdņi, Civildienesta noteikumi attiecas to 91. panta 1. punkta izpratnē ģimenes saišu dēļ, kas tām ir ar šo ierēdni, un kuras tādējādi var celt prasību par zaudējumu atlīdzību, ja strīda pamatā ir šī sprieduma iepriekšējā punktā minētās darba attiecības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
,
42.
punkts).
Tātad Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 48.–64. punktā būtībā uzskatot, ka, ievērojot Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a panta saturu, kas nozīmē, ka tajos tiek atzīta saikne starp ierēdni un viņa brāļiem un māsām, šie pēdējie ir personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi 91. panta 1. punkta izpratnē.
Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija būtībā uzskata, ka tad, ja Tiesa atzītu, ka mirušā ierēdņa brāļi un māsas ir personas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi to 91. panta 1. punkta izpratnē, tai tomēr būtu jāņem vērā, ka no 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 31.–35. punkta izriet, ka ierēdņa nāves gadījumā tikai personas, kas ir tieši minētas Civildienesta noteikumu 73. pantā, būtu tās, uz kurām tie attiecas un kuras var iesniegt prasību par šīs nāves dēļ nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu.
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 134. un 135. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot mirušā ierēdņa brālim un māsai tiesības celt prasību saskaņā ar LESD 270. pantu, lai lūgtu atlīdzināt viņiem nodarīto morālo kaitējumu, pamatojoties uz citu Civildienesta noteikumu normu, kas nav Civildienesta noteikumu 73. pants, un apgalvojot, ka 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 33. un 34. punktā izdarītā atsauce esot jānoraida.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
uzskata, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 33.–35. punktā Tiesa ir atzinusi Civildienesta tiesas
ratione personae
kompetenci izskatīt mirušā ierēdņa tēva celto prasību atlīdzināt zaudējumus viņa paša vārdā un ierēdņa bērnu vārdā. Šajā ziņā tā norādīja, ka uz šīm personām attiecas Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunkts, jo šajā tiesību normā ierēdņa bērni, kā arī augšupējie radinieki ir skaidri norādīti kā personas, kas viņa nāves gadījumā var saņemt minētajā tiesību normā paredzētos pabalstus. Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 52. punkta, tā arī precizēja, ka jautājumu, vai šīm personām patiešām ir tiesības uz Civildienesta noteikumos garantētiem pabalstiem, nevar ņem vērā, lai noteiktu šīs tiesas
ratione personae
kompetenci, jo, ja tas tā būtu, tad, lai lemtu par šo kompetenci, vispirms būtu jāpārbauda tajā iesniegtā prasības pieteikuma pamatotība.
Taču pretēji tam, ko apgalvo Komisija, no 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 33. un 34. punkta neizriet, ka tikai citas personas, kas nav ierēdņi, kuri pēc ierēdņa nāves var celt prasību atlīdzināt zaudējumus, pamatojoties uz LESD 270. pantu, ir tās, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunkts. Proti, tas, ka šajā pēdējā minētajā tiesību normā ierēdņa laulātais, lejupējie un augšupējie radinieki tiek norādīti kā personas, kuras šī ierēdņa nāves gadījumā var saņemt pabalstu, ir tikai viens no daudziem gadījumiem, kad uz citām personām, kas nav ierēdņi, attiecas Civildienesta noteikumu norma to 91. panta 1. punkta izpratnē un tātad tās var celt prasību atlīdzināt zaudējumus, pamatojoties uz LESD 270. pantu. Minētajā Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā – kas ir tiesību norma, kurā paredzēts vienreizējs maksājums konkrētiem indivīdiem ierēdņa nāves gadījumā, – sniegtā norāde tātad neaprobežojas ar Civildienesta noteikumos minētajām personām, kas var celt prasību par kompensācijas izmaksu, kura ir nošķirta no minētajiem pabalstiem atbilstoši LESD 270. pantam par zaudējumiem, kas radušies ierēdņa nāves dēļ.
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot Komisijai adresēto mirušā ierēdņa brāļa un māsas pieteikumu atlīdzināt kaitējumu pamatotību un pārsūdzētā sprieduma 134. un 135. punktā uzskatot, ka 2015. gada 10. septembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
) 33. un 34. punkts ir saistīts ar kompetentās tiesas
ratione personae
noteikšanu un līdz ar to atsauce uz šiem punktiem ir neatbilstoša un noraidāma.
Tātad apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota un līdz ar to šis pamats jānoraida kopumā.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrajā apelācijas sūdzības pamatā, kas izvirzīts pakārtoti, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 154.–168., 171., 172. un 181. punktā Vispārējā tiesa neesot pamatojusi cēloņsakarības esamību starp Komisijas rīcību un mirušā ierēdņa brālim un māsai nodarīto morālo kaitējumu. Pārsūdzētā sprieduma 155. un 161. punktā norādītajiem pamatiem – ka Komisija neesot apstrīdējusi šīs cēloņsakarības esamību un to varot secināt no 2017. gada 7. decembra sprieduma Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
) – neesot nozīmes, jo tie ir kļūdaini.
Otrkārt, Vispārējās tiesas argumentācija esot pretrunīga, jo pārsūdzētā sprieduma 161. un 162. punktā tā uzskatījusi, ka tai ir saistošs 2017. gada 7. decembra spriedums Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), kurā ir noteikta Komisijas atbildība attiecīgā ierēdņa nāves gadījumā, savukārt pārsūdzētā sprieduma 166. punktā tā ir izslēgusi iespēju, ka šīs atbildības konstatējumam varētu būt nozīme šajā lietā. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 172. un 181. punktā neesot varējusi secināt, ka Komisija ir atbildīga par mirušā ierēdņa brāļa un māsas ciesto morālo kaitējumu.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
uzskata, ka apelācijas sūdzības otrais pamats nav pamatots.
Tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākums norādīt pamatojumu, kas Vispārējai tiesai ir noteikts saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantu, ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no pamatojuma pamatotības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, Komisija/Francija un Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
,
79.
punkts).
Tādējādi tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis pienākums tai skaidri un nepārprotami liek darīt zināmu argumentāciju, ko tā ir izmantojusi, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 26. jūlijs, Staatliche Porzellan‑Manufaktur Meissen/EUIPO,
C‑471/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:602
,
28.
punkts, un 2020. gada 25. novembris, Komisija/GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
,
89.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 153.–155. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka 2011. gada 12. maija sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) 182.–190. punktā Civildienesta tiesa ir nospriedusi, ka pastāv cēloņsakarība starp Komisijas kļūdaino pienākuma neizpildi – nodrošināt attiecīgā ierēdņa aizsardzību – un viņa slepkavību un ka šis vērtējums ir galīgs, jo Komisija nav iesniegusi apelācijas sūdzību par šo spriedumu. Tā arī atgādināja, ka 2017. gada 7. decembra spriedumā Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
) tā bija norādījusi, ka Komisija neapstrīd minēto Civildienesta tiesas vērtējumu.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 156.–161. punktā Vispārējā tiesa tostarp ir norādījusi, ka debates par saistību starp nosacījumu līdzvērtības teoriju un atbilstošu cēloņsakarību, kas notika tiesvedībā, kuras rezultātā tika taisīts 2011. gada 12. maija spriedums Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), kā arī tiesvedībā, kuras rezultātā tika taisīts 2017. gada 7. decembra spriedums Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), tika veiktas tikai ar nolūku noteikt, vai Komisiju var atzīt par atbildīgu konkrētā ierēdņa nāvē.
Pārsūdzētā sprieduma 162.–166. punktā Vispārējā tiesa būtībā uzskatīja, ka Savienības tiesas galīgais konstatējums par cēloņsakarības pastāvēšanu starp Komisijas kļūdaino rīcību un attiecīgā ierēdņa slepkavību ir pilnībā attiecināms uz šo lietu. Tā tostarp uzskatīja – apstāklim, ka prasītāji pirmajā instancē nebija mirušā ierēdņa bērni vai vecāki, bet gan viņa brālis un māsa, nav nozīmes, jo Civildienesta noteikumu 73. pants neliedz ierēdņa brāļiem un māsām iespēju saņemt atlīdzību un no dalībvalstīm kopīgajiem vispārīgajiem principiem izriet brāļu un māsu tiesības attiecīgā gadījumā lūgt atlīdzināt morālo kaitējumu par viņu brāļa zaudējumu. Turklāt tā ir norādījusi – apstāklis, ka ierēdņa brāļu un māsu morālais kaitējums ir kaitējums rikošeta veidā jeb netiešs salīdzinājumā ar paša ierēdņa ciesto kaitējumu, neizslēdz, ka šo morālo kaitējumu var atzīt par atlīdzināmu saskaņā ar dalībvalstīm kopīgajiem vispārīgajiem principiem.
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 167.–169. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka prasītāji pirmajā instancē ir snieguši īpašus apsvērumus, lai pierādītu morālā kaitējuma, kas viņiem nodarīts brāļa nāves dēļ, patiesumu un intensitāti, norādot uz šīs nāves sevišķajiem un īpaši dramatiskajiem apstākļiem, šī ierēdņa ģimenes lielās bažas par bērnu nākotni un netaisnīgās sāpes un ciešanas viņa brāļa zaudēšanas dēļ. Vispārējā tiesa atzina, ka šie apsvērumi patiešām ir tādi, kas izraisījuši mirušā ierēdņa brālim un māsai neparasti lielas morālas ciešanas, bet ka bez šiem apsvērumiem viņi nav iesnieguši pierādījumus par emocionālo saikņu starp šo ierēdni un viņa brāli un māsu patiesumu, kas pārsniegtu parastās pieaugušus brāļus un māsas, kuri dzīvo neatkarīgu dzīvi, saistošās emocionālās saiknes.
Ņemot vērā šos elementus, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pienācīgi pamatojusi, kādu iemeslu dēļ tā uzskatīja, ka pastāv cēloņsakarība starp to, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu aizsargāt mirušo ierēdni, un viņa brālim un māsai radušos morālo kaitējumu pēc viņa slepkavības. Proti, pārsūdzētā sprieduma 153.–169. punktā ir pietiekami skaidri un nepārprotami izklāstīta Vispārējās tiesas argumentācija, kas tostarp ļauj Komisijai uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un Tiesai veikt tiesas kontroli.
Šo pēdējo vērtējumu neatspēko Komisijas argumenti, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, tiesvedībā, kuras rezultātā tika taisīts pārsūdzētais spriedums, tā bija apstrīdējusi cēloņsakarības esamību starp tās rīcību un mirušā ierēdņa brālim un māsai nodarīto morālo kaitējumu, otrkārt, tā nevarēja iesniegt apelācijas sūdzību par 2011. gada 12. maija spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), jo tās prasījumi nebija noraidīti, un līdz ar to tiesa no šādas apelācijas sūdzības esamības nevarēja secināt, ka tā neapstrīd šajā spriedumā ietvertos vērtējumus, un, treškārt, 2017. gada 7. decembra spriedumā Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
) pārņemtie secinājumi neļauj atbrīvot Vispārējo tiesu no pienākuma norādīt pamatojumu, kādēļ pastāv cēloņsakarība starp Komisijas rīcību un mirušā ierēdņa brālim un māsai norādīto morālo kaitējumu.
Proti, ar šiem argumentiem Komisija apstrīd Vispārējās tiesas vērtējuma par cēloņsakarības esamību pamatotību, nevis to, ka Vispārējā tiesa nav skaidri un nepārprotami darījusi zināmu savu argumentāciju pārsūdzētajā spriedumā. Kā izklāstīts šī sprieduma 69. punktā, pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību.
Turklāt vērtējumu, saskaņā ar kuru pārsūdzētais spriedums ir pienācīgi pamatots, nevar atspēkot ar Komisijas argumentu par pretrunu starp pārsūdzētā sprieduma 161. un 162. punktā ietverto pamatojumu un šī sprieduma 166. punktā ietverto pamatojumu. Proti, Vispārējā tiesa, nenonākot pretrunās, varēja konstatēt, pirmkārt, ka 2017. gada 7. decembra spriedums Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
) bija atbilstošs, lai konstatētu cēloņsakarību starp Komisijas kļūdaino rīcību un attiecīgā ierēdņa slepkavību, un, otrkārt, ka apsvērums, saskaņā ar kuru morālais kaitējums, ko cietuši mirušā ierēdņa brālis un māsa viņa nāves dēļ, ir jāatzīst par atlīdzināmu kaitējumu atbilstoši dalībvalstīm kopīgajiem vispārīgajiem principiem, netika atspēkots ar 2017. gada 7. decembra spriedumu Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), jo lietā, kurā taisīts šis spriedums, Vispārējai tiesai netika uzdots jautājums par morālā kaitējuma atlīdzināšanu mirušā ierēdņa brālim un māsai.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots un līdz ar to apelācijas sūdzība jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Šī reglamenta 138. panta – kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, – 1. punktā ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
ir prasījuši piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Eiropas Komisija sedz savus un atlīdzina
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
un
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.