CELEX: 62017TJ0218
Civildienests
Līgumdarbinieki
Civildienesta noteikumu 24. pants
Lūgums sniegt palīdzību
Civildienesta noteikumu 12.a pants
Psiholoģiska vardarbība
Padomdevēju komiteja, kas izskata jautājumus par vardarbību un tās novēršanu darba vietā
Lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību
Tiesības tikt uzklausītam
Sacīkstes princips
Atteikums darīt zināmu padomdevēju komitejas atzinumu un liecinieku uzklausīšanas protokolus
Administratīvā procesa ilgums
Saprātīgs termiņš

Tiesvedības priekšvēsture
Eiropas Parlamenta institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPNL”), izmantojot secīgus līgumus no 2003. gada 6. janvāra līdz 14. februārim, no 2003. gada 15. februāra līdz 31. martam, no 2003. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam un no 2003. gada 1. jūlija līdz 31. jūlijam, pieņēma darbā prasītāju HF par palīgdarbinieci amata kategorijā, kas bija paredzēta Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtībā redakcijā, kura bija spēkā pirms 2004. gada 1. maija. Prasītāja tika norīkota darbā Informācijas un sabiedrisko attiecību ģenerāldirektorāta (ĢD), kas ir kļuvis par Komunikācijas ĢD, Plašsaziņas līdzekļu direktorāta Audiovizuālās informācijas daļā, kas tagad kļuvusi par nodaļu (turpmāk tekstā – “Audiovizuālās informācijas nodaļa”). Tajā viņa veica B kategorijas V grupas 3. klases asistenta pienākumus.
Pēc tam no 2003. gada 1. augusta līdz 2005. gada 31. martam Francijā reģistrēta sabiedrība, kas sniedza pakalpojumus Parlamentam, prasītāju pieņēma darbā par audiovizuālo darbu administratori, lai apmierinātu darbības apjoma palielināšanos, kas saistīta ar Audiovizuālās informācijas nodaļas darbu.
IPNL prasītāju pieņēma darbā vēlreiz – šoreiz par līgumdarbinieci darbam Audiovizuālās informācijas nodaļā no 2005. gada 1. aprīļa līdz 2006. gada 31. janvārim, pēc tam no 2006. gada 1. februāra līdz 2012. gada 31. janvārim – par pagaidu darbinieci tajā pašā nodaļā.
No 2012. gada 1. februāra līdz 2015. gada 31. maijam prasītāja strādāja par līgumdarbinieci palīguzdevumu veikšanai Audiovizuālās informācijas nodaļā uz secīgu līgumu pamata, kas noslēgti uz noteiktu laiku.
No 2014. gada 26. septembra prasītāja bija slimības atvaļinājumā, un kopš tā laika viņa nav atsākusi profesionālo darbību Parlamentā.
Ar 2014. gada 11. decembra vēstuli, kura adresēta Parlamenta ģenerālsekretāram (turpmāk tekstā – “ģenerālsekretārs”) un kuras kopijas nosūtītas padomdevēju komitejas, kas izskata jautājumus par vardarbību un tās novēršanu darba vietā (turpmāk tekstā – “padomdevēju komiteja”), priekšsēdētājam, kā arī Parlamenta priekšsēdētājam un Parlamenta Ģenerālsekretariāta Personāla ĢD ģenerāldirektoram (turpmāk tekstā – “personāla ģenerāldirektors”), prasītāja saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 1. punktu iesniedza lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē (turpmāk tekstā – “lūgums sniegt palīdzību”), jo minētie panti pēc analoģijas ir piemērojami līgumdarbiniekiem attiecīgi saskaņā ar Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 92. un 117. pantu.
Lūguma sniegt palīdzību pamatojumam prasītāja norādīja, ka ir cietusi no Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja psiholoģiskas vardarbības, kas esot izpaudusies kā šī vadītāja rīcība un mutiska un rakstu valoda it īpaši dienesta sanāksmju laikā. Viņa lūdza veikt steidzamus pasākumus, lai viņu nekavējoties pasargātu no iespējamā vardarbības izdarītāja, un lūdza, lai IPNL uzsāktu administratīvo izmeklēšanu faktu patiesuma konstatēšanai.
Ar 2015. gada 13. janvāra vēstuli Personāla ĢD Resursu direktorāta Cilvēkresursu nodaļas (turpmāk tekstā – “Cilvēkresursu nodaļa”) vadītājs R. N., kurš turklāt bija arī padomdevēju komitejas priekšsēdētājs, apliecināja prasītājas lūguma sniegt palīdzību saņemšanu un informēja prasītāju, ka šis lūgums tiks nosūtīts personāla ģenerāldirektoram, kurš pieņems lēmumu par šo lūgumu, rīkojoties IPNL statusā, četru mēnešu termiņā, pēc kura attiecīgā gadījumā varēs uzskatīt, ka ir pieņemts netiešs lēmums noraidīt šo lūgumu un tādējādi par to varēs iesniegt sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu.
Ar 2015. gada 23. janvāra vēstuli prasītājas pārstāvis personāla ģenerāldirektoram darīja zināmu tostarp, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs ir bijis informēts par to, ka ir iesniegts lūgums sniegt palīdzību un ka IPNL ir uzsākusi administratīvo izmeklēšanu. Proti, šī informācija esot bijusi ietverta Audiovizuālās informācijas nodaļas sanāksmes protokolā, sekmējot noteiktas konfidenciālas informācijas izplatīšanu ne tikai prasītājas kolēģiem, bet arī atsevišķām personām ārpus iestādes. Šīs sanāksmes laikā nodaļas vadītājs esot arī paziņojis, ka prasītāja neatgriezīsies Audiovizuālās informācijas nodaļā un līdz ar to ir jāparedz Audiovizuālās informācijas nodaļas daļas ar nosaukumu
Newsdesk Hotline
(turpmāk tekstā – “
Newsdesk Hotline
”), kuru tā koordinēja, reorganizācija.
Ar 2015. gada 26. janvāra elektroniskā pasta vēstuli Personāla ĢD Cilvēkresursu attīstības direktorāta Līgumdarbinieku un akreditēto deputātu palīgu pieņemšanas darbā nodaļas darbinieks nosūtīja prasītājai “paziņojumu, ar kuru apstiprinātas izmaiņas [viņas] dienestā no 2015. gada 21. [janvāra]”. Šajā paziņojumā, kas arī ir datēts ar 2015. gada 26. janvāri, bija norādīts, ka prasītāja ar atpakaļejošu spēku no 2015. gada 21. janvāra tiks norīkota darbā Komunikācijas ĢD Direktorāta attiecībām ar pilsoņiem Eiropas Savienības Apmeklētāju programmas nodaļā (turpmāk tekstā – “Apmeklētāju programmas nodaļa”) un ka, izņemot šīs izmaiņas saistībā ar norīkošanu, nekādas citas izmaiņas viņas darba līgumā netiek veiktas.
Ar 2015. gada 4. februāra vēstuli (turpmāk tekstā – “2015. gada 4. februāra lēmums”) personāla ģenerāldirektors atbildēja uz prasītājas pārstāvja 2015. gada 23. janvāra vēstuli, norādot, ka prasītājai par labu ir veikts pasākums viņas pārcelšanai prom no Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja un tas izpaužas kā viņas iecelšana citā amatā Apmeklētāju programmas nodaļā. Attiecībā uz informāciju, ko Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs bija sniedzis šīs nodaļas sanāksmē, prasītājai tika norādīts, ka šī informācija “[bija] jāuztver [prasītājai] par labu veiktā pārcelšanas pasākuma kontekstā, nevis kā citu viņas nodaļas darbinieku iebaidīšana [un] vēl jo mazāk kā jauna, pret [prasītāju] vērsta vardarbības izpausme”. Turklāt personāla ģenerāldirektors informēja prasītāju par to, ka, rūpīgi pārbaudot viņas lietu un atbildot uz viņas lūgumu uzsākt administratīvo izmeklēšanu, viņš ir nolēmis nodot šo lietu padomdevēju komitejai, kuras priekšsēdētājs prasītāju informēs par turpmāko norisi. Personāla ģenerāldirektors uzskatīja, ka, šādi rīkojoties, viņš ir atbildējis uz lūgumu sniegt palīdzību un ka ar to viņa kompetences jomā prasītājas “lietas izskatīšana tikusi pabeigta”.
Ar 2015. gada 12. februāra vēstuli prasītājas pārstāvis, pirmkārt, lūdza personāla ģenerāldirektoru izskaidrot pasākuma, par kuru viņš bija paziņojis savā 2015. gada 4. februāra lēmumā, piemērojamību un it īpaši norādīt, vai prasītājas pārcelšanas pasākums ir noteikts kā pagaidu pasākums. Otrkārt, viņš tam atgādināja, ka, piemērojot Iekšējos noteikumus attiecībā uz padomdevēju komiteju, kas izskata jautājumus par vardarbību un tās novēršanu darba vietā (turpmāk tekstā – “Iekšējie noteikumi vardarbības jomā”), it īpaši to 14. un 15. pantu, padomdevēju komitejai nav jālemj par lūgumu sniegt palīdzību. Tai tikai esot bijis jānosūta konfidenciāls ziņojums ģenerālsekretāram, kuram jebkurā gadījumā bija jāveic pasākumi saskaņā ar šo iekšējo noteikumu 16. pantu. Tādējādi prasītāja uzskatīja, ka persona, kas ir tiesīga lemt par viņas lūgumu sniegt palīdzību, bija personāla ģenerāldirektors, kurš pilda IPNL funkcijas, nevis padomdevēju komiteja.
Ar 2015. gada 4. marta vēstuli personāla ģenerāldirektors atkārtoja savu viedokli, ka ar savu lēmumu nosūtīt lūgumu sniegt palīdzību padomdevēju komitejai viņš ir “pabeidzis šīs lietas izskatīšanu, ciktāl tā attiec[ās] uz viņa kompetences jomu”, un ka, lai arī Parlamenta Prezidijs bija viņam uzticējis IPNL pilnvaras lemt par lūgumiem sniegt palīdzību, kas iesniegti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, tas nemaina apstākli, ka viņš nevar neņemt vērā Iekšējos noteikumus vardarbības jomā, kuros pienākums rīkoties iespējamas ilgstošas vardarbības situācijā ir uzticēts vienīgi ģenerālsekretāram. Turklāt viņš norādīja, ka prasītājas pārcelšanas pasākums no Audiovizuālās informācijas nodaļas uz Apmeklētāju programmas nodaļu tika veikts gan pēc prasītājas pieprasījuma, kas formulēts lūgumā sniegt palīdzību, gan “dienesta interesēs, lai apmierinātu pieaugošās vajadzības [Apmeklētāju programmas nodaļā],” un ka šī pārcelšana citā amatā jāatstāj spēkā līdz viņas līguma darbības beigām.
Ar 2015. gada 17. marta elektroniskā pasta vēstuli padomdevēju komiteja uzaicināja prasītāju, lai viņu uzklausītu šī paša gada 25. martā.
Ar 2015. gada 24. aprīļa vēstuli prasītāja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību, pirmkārt, par lēmumu pārcelt viņu citā amatā, jo ar šo lēmumu IPNL viņu esot pārcēlusi citā amatā Apmeklētāju programmas nodaļā pastāvīgi, nevis uz laiku, otrkārt, par 2015. gada 4. februāra lēmumu, ar kuru personāla ģenerāldirektors esot lēmis par lūgumu sniegt palīdzību, uzskatot, ka lietas izskatīšana ir pabeigta “viņa kompetenču jomā”, un, treškārt, par lēmumu, kurš esot pieņemts 2015. gada 11. aprīlī un ar kuru IPNL esot netieši noraidījusi lūgumu sniegt palīdzību.
Ar 2015. gada 28. maija lēmumu, kas tika pieņemts, atbildot uz lūgumu pagarināt viņas līgumu, ko prasītāja bija izteikusi 2015. gada 22. maijā, IPNL nolēma minēto līgumu nepagarināt, ņemot vērā to, ka Apmeklētāju programmas nodaļā, kurā prasītāja bija norīkota, papildspēki vairs nebija vajadzīgi (turpmāk tekstā – “lēmums nepagarināt darba līgumu”).
Ar 2015. gada 20. augusta vēstuli ģenerālsekretārs, rīkojoties IPNL statusā, nolēma daļēji apmierināt sūdzību, ko prasītāja bija iesniegusi tā paša gada 24. aprīlī (turpmāk tekstā – “2015. gada 20. augusta lēmums”). Attiecībā uz prasītājas pārcelšanu citā amatā Apmeklētāju programmas nodaļā ģenerālsekretārs atgādināja, ka šai pārcelšanai citā amatā noteikti ir pagaidu raksturs un tā ir jāsaglabā visā administratīvās izmeklēšanas, kas vēl norisinās, laikposmā, un galvenokārt viņš noraidīja prasītājas argumentus, kuri vērsti pret pārcelšanas pasākuma pamatotību vai nosacījumiem.
2015. gada 20. augusta lēmumā ģenerālsekretārs turpretī nolēma grozīt 2015. gada 4. februāra lēmumu, ciktāl personāla ģenerāldirektors tajā bija kļūdaini uzskatījis, ka IPNL ir izbeigusi lietu par lūgumu sniegt palīdzību. Šajā saistībā viņš precizēja, ka šis lūgums sniegt palīdzību vēlāk bija pamatā personāla ģenerāldirektora galīgajam lēmumam un ka tādējādi pretēji tam, ko apgalvoja prasītāja, neviens netiešs lēmums par lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu nav ticis pieņemts, kas nozīmē, ka sūdzība šajā daļā bija nepieņemama.
Ar prasības pieteikumu, kas Eiropas Savienības Civildienesta tiesas kancelejā tika saņemts 2015. gada 17. novembrī, prasītāja saskaņā ar LESD 270. pantu cēla prasību, kura sākotnēji reģistrēta ar numuru F‑142/15, it īpaši lūdzot atcelt lēmumu, kurš, kā uzskata prasītāja, ticis netieši pieņemts 2015. gada 11. aprīlī un ar kuru IPNL esot noraidījusi viņas lūgumu sniegt palīdzību, kā arī atcelt 2015. gada 20. augusta lēmumu noraidīt 2015. gada 24. aprīļa sūdzību.
Ar 2015. gada 8. decembra vēstuli personāla ģenerāldirektors informēja prasītāju par savu nodomu viņas lūgumu sniegt palīdzību atzīt par nepamatotu it īpaši pēc tam, kad padomdevēju komiteja bija uzklausījusi Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāju un četrpadsmit citus šīs nodaļas ierēdņus un darbiniekus. Viņš uzaicināja prasītāju atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktam sniegt savus apsvērumus par viņa nodomu atzīt viņas lūgumu sniegt palīdzību par nepamatotu un uzaicināja to darīt pēc viņas izvēles vai nu mutvārdos sarunā, vai rakstveidā. Prasītājai savs nodoms šajā jautājumā bija jāpaziņo personāla ģenerāldirektoram līdz 2015. gada 20. decembrim.
Ar 2015. gada 17. decembra vēstuli prasītājas pārstāvis informēja personāla ģenerāldirektoru, ka viņa sniegs savus apsvērumus rakstveidā. Tomēr, šajā saistībā atsaucoties uz 2015. gada 23. septembra spriedumu Cerafogli/ECB (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), viņš lūdza iespēju iepazīties ar padomdevēju komitejas ziņojumu – saskaņā ar viņa vārdiem, “izmeklēšanas” ziņojumu; šo lūgumu viņš atkārtoja 2016. gada 5. februāra vēstulē.
Ar 2016. gada 9. februāra vēstuli personāla ģenerāldirektors piešķīra prasītājai termiņu līdz 2016. gada 1. aprīlim rakstveida apsvērumu sniegšanai par viņa nodomu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Turklāt viņš prasītājai norādīja, ka padomdevēju komiteja viņam ir nosūtījusi tikai atzinumu, kurā tika konstatēta psiholoģiskas vardarbības pret prasītāju neesamība. Šajā saistībā esot bijis pareizi, ka padomdevēju komiteja viņam nav nosūtījusi ziņojumu, kas minēts Iekšējo noteikumu vardarbības jomā 14. pantā, jo šādu ziņojumu padomdevēju komiteja izstrādājot tikai gadījumos, kad tā konstatē psiholoģiskas vardarbības esamību.
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2016. gada 14. martā, prasītāja cēla prasību, kura sākotnēji reģistrēta ar numuru F‑14/16 un kurā tostarp lūgts atcelt lēmumu nepagarināt darba līgumu.
2016. gada 1. aprīlī prasītāja iesniedza rakstveida apsvērumus par personāla ģenerāldirektora 2015. gada 8. decembra un 2016. gada 9. februāra vēstulēm. Tajos, atkārtojot, ka, viņasprāt, Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja rīcība pret viņu bija psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, prasītāja it īpaši apstrīdēja personāla ģenerāldirektora apgalvojumu, saskaņā ar kuru padomdevēju komiteja neesot sagatavojusi ziņojumu Iekšējo noteikumu vardarbības jomā 14. panta izpratnē, bet tikai esot sniegusi atzinumu. Šajā saistībā viņa apgalvoja, ka tas, ka personāla ģenerāldirektors atteicās viņai paziņot visus padomdevēju komitejas secinājumus, bija viņas tiesību uz aizstāvību pārkāpums un atņēma jebkādu lietderīgo iedarbību viņas iesniegtajiem apsvērumiem.
Ar 2016. gada 3. jūnija lēmumu personāla ģenerāldirektors, pildot IPNL funkcijas, noraidīja lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šajā lēmumā viņš tostarp norādīja, ka prasītāja ir pilnībā un detalizēti informēta par iemesliem, kuru dēļ viņš 2015. gada 8. decembrī plānoja noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Tomēr viņš atgādināja, ka lūguma sniegt palīdzību izskatīšanā viņš ir vienīgā instance un ka padomdevēju komitejai šajā ziņā nav nekādu pilnvaru pieņemt lēmumus. Viņš uzskatīja, ka prasītājai nav nekādu subjektīvu tiesību saņemt padomdevēju komitejas izmeklēšanas ziņojumu, atzinumu vai liecinieku uzklausīšanas protokolus.
Attiecībā uz prasītājas minētajiem procesuālajiem pārkāpumiem personāla ģenerāldirektors tostarp uzskatīja, ka, nosūtot lūguma sniegt palīdzību kopiju padomdevēju komitejas priekšsēdētājam, prasītāja šajā padomdevēju komitejā nebija vērsusies ar oficiālu sūdzību Iekšējo noteikumu vardarbības jomā izpratnē.
Attiecībā uz lietas būtību personāla ģenerāldirektors palika pie analīzes, ko viņš bija izklāstījis 2015. gada 8. decembra vēstulē, un tādējādi nolēma neatzīt, ka prasītājas aprakstītā situācija būtu iekļaujama psiholoģiskas vardarbības jēdzienā Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē.
Piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2016/1192 (2016. gada 6. jūlijs) par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem, (
OV 2016, L 200, 137. lpp.
) 3. pantu, lietas F‑142/15 un F‑14/16 tika nodotas Vispārējai tiesai tādā stadijā, kādā tās bija 2016. gada 31. augustā. Tās tika reģistrētas attiecīgi ar numuru T‑570/16 un T‑584/16 un nodotas Vispārējās tiesas pirmajai palātai.
2016. gada 6. septembrī prasītāja atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Šīs sūdzības pamatojumam viņa norādīja tiesību uz aizstāvību, Pamattiesību hartas 41. panta, tiesību tikt uzklausītai un sacīkstes principa pārkāpumu, kā arī pārkāpumus padomdevēju komitejas veiktajā procedūrā, acīmredzamas kļūdas vērtējumā, Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpumu un pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma pārkāpumu.
Ar 2017. gada 4. janvāra lēmumu ģenerālsekretārs, rīkodamies IPNL statusā, noraidīja minēto sūdzību (turpmāk tekstā – “lēmums noraidīt sūdzību”).
Attiecībā uz prasītājas iebildumu par to, ka IPNL nebija paziņojusi Padomdevējas komitejas sagatavoto ziņojumu un liecinieku uzklausīšanas protokolus, ģenerālsekretārs it īpaši uzskatīja, ka, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 2013. gada 11. jūlija sprieduma Tzirani/Komisija (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
) un 2015. gada 23. septembra sprieduma Cerafogli/ECB (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), IPNL nav pienākuma nodot šos dokumentus prasītājai, it īpaši tādēļ, ka Parlamentā padomdevēju komitejai ir jāstrādā, ievērojot vislielāko konfidencialitāti, un tās darbs ir slepens. Lai nodrošinātu visu personu, kas iestājušās lietā, it īpaši liecinieku, vārda brīvību, IPNL esot bijis neiespējami nodot šos dokumentus prasītājai.
Ģenerālsekretārs turklāt uzsvēra, ka padomdevēju komitejas locekļi nepārstāv savus amata pienākumus Parlamenta administrācijā un ka nepastāv nekādas hierarhiskas pakļautības attiecības starp šiem locekļiem un lieciniekiem, kurus Padomdevēja komiteja ir uzklausījusi. Runājot par diviem lieciniekiem, attiecībā uz kuriem prasītāja būtu gribējusi, lai tie tiek uzklausīti, ģenerālsekretārs norādīja, ka tie bija atteikušies sniegt liecību. Savukārt attiecībā uz divu ārstu uzklausīšanu, kuru prasītāja lūdza, viņš uzsvēra, ka tie vispār nav bijuši lietas kursā par to, kas noticis starp prasītāju un iespējamo vardarbības izdarītāju, un ka līdz ar to viņu liecībai nav nozīmes.
Visbeidzot attiecībā uz to, vai šajā lietā ir psiholoģiskas vardarbības gadījums Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, ģenerālsekretārs atzina, ka prasītājas norādītie fakti ir tādi, kas var būt tīša un atkārtota rīcība šīs normas izpratnē. Tomēr viņš uzskatīja:
“Nevajag aizmirst, ka iespējamais vardarbības izdarītājs [ir] [prasītājas] priekšnieks. Nodaļas vadītāja pienākumiem ir raksturīgi, ka viņš atgādina saviem darbiniekiem, ka tiem ir jāpakļaujas viņa norādījumiem, jāveicina laba sadarbība starp kolēģiem, pienācīgi jādalās ar darbam noderīgu informāciju vai jāsniedz paskaidrojumi, ja viņi nav piedalījušies sanāksmēs. Tādējādi, vispārīgi raugoties, [prasītājas] minētie fakti nešķiet nodaļas vadītāja nepiedienīga rīcība pret savu padoto. Fakti drīzāk liek domāt, ka šis nodaļas vadītājs uzskatīja, ka viņa līderība tiek apšaubīta, un tas izraisīja spriedzi, lai arī vajadzēja iesaistīties, lai uzlabotu dienesta darbību. Apgalvotā [prasītājas] nomelnošana kolēģu priekšā, neesot iespējai sevi aizstāvēt, notika tieši sanāksmēs, kuru mērķis bija runāt par dienesta nepilnībām. Uz iespējamo vardarbības izdarītāju attiecinātie vārdi, kas nenoliedzami ir nožēlojami, līdz ar to ir jāiekļauj šajā spriedzes un nepilnību kontekstā [..].”
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2017. gada 12. aprīlī, prasītāja cēla šo prasību.
Ar spriedumiem, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
), un HF/Parlaments (
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
), Vispārējā tiesa noraidīja prasītājas iepriekš celtās prasības.
Ar kancelejas 2017. gada 1. septembra vēstuli Parlamentam tika lūgts procesa organizatorisko pasākumu ietvaros iesniegt Vispārējai tiesai ziņojumu vai attiecīgā gadījumā secinājumus, ko padomdevēju komiteja bija nosūtījusi IPNL, neskarot Vispārējās tiesas Reglamenta 92. panta 3. punkta un 103. panta noteikumus.
Ar 2017. gada 12. septembra vēstuli Parlaments paskaidroja, ka padomdevēju komitejas apspriedes ir slepenas un ka uz šīs komitejas uzklausīto liecinieku vārdiem ir jāattiecas konfidencialitātei. Šajos apstākļos tas lūdza, lai padomdevēju komitejas atzinums tiktu uzskatīts par konfidenciālu Reglamenta 103. panta izpratnē.
Ar 2017. gada 21. septembra rīkojumu Vispārējā tiesa atbilstoši Reglamenta 92. panta 3. punktam izdeva Parlamentam rīkojumu iesniegt ziņojumu vai atzinumu, ko padomdevēju komiteja šajā gadījumā bija nosūtījusi IPNL un ko Parlaments bija atteicies iesniegt, izpildot Vispārējās tiesas izvēlēto procesa organizatorisko pasākumu, vienlaikus precizējot, ka šis dokuments netiks darīts zināms prasītājai šajā tiesas stadijā.
Ar kancelejas 2017. gada 22. septembra vēstuli Parlamentam arī tika lūgts procesa organizatorisko pasākumu ietvaros norādīt Vispārējai tiesai, vai liecinieku uzklausīšanas protokolus šajā gadījumā bija sagatavojusi padomdevēju komiteja vai cita Parlamenta struktūra. Attiecīgā gadījumā Parlaments tika aicināts tos iesniegt Vispārējai tiesai, neskarot Reglamenta 92. panta 3. punkta un 103. panta noteikumus.
2017. gada 25. septembrī Parlaments iesniedza padomdevēju komitejas secinājumus, kas datēti ar 2015. gada 12. oktobri un kas bija sagatavoti atzinuma formā (turpmāk tekstā – “padomdevēju komitejas atzinums”). Ar tās pašas dienas vēstuli to pašu iemeslu dēļ, kurus tas bija minējis attiecībā uz šo atzinumu, Parlaments lūdza, lai padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas protokoli tiktu uzskatīti par konfidenciāliem Reglamenta 103. panta izpratnē.
Ar 2017. gada 2. oktobra rīkojumu Vispārējā tiesa atbilstoši Reglamenta 92. panta 3. punktam izdeva Parlamentam rīkojumu iesniegt padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas protokolus, ko Parlaments bija atteicies iesniegt, izpildot Vispārējās tiesas izvēlēto procesa organizatorisko pasākumu, vienlaikus precizējot, ka šie dokumenti netiks darīti zināmi prasītājai šajā tiesas stadijā.
Pēc divkāršas procesuālo rakstu apmaiņas rakstveida process tika pabeigts 2017. gada 10. oktobrī.
2017. gada 12. oktobrī Parlaments iesniedza padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas protokolus, kuriem, tā ieskatā, vajadzēja palikt konfidenciāliem attiecībā uz prasītāju.
Ar 2017. gada 30. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa izdeva Parlamentam rīkojumu iesniegt padomdevēju komitejas atzinuma versiju, kura nav konfidenciāla un kurā nebūtu minēti četrpadsmit uzklausīto personu vārdi, kā arī padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas protokolu versiju, kura nav konfidenciāla un kurā nebūtu minēti vienīgi tie dati, kas ļautu bez saprātīgām šaubām noteikt dažādo liecinieku identitāti. Šajā pašā dienā Vispārējā tiesa procesa organizatorisko pasākumu ietvaros arī uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus rakstveida atbilžu sniegšanai, un tie uz šo lūgumu atbildēja noteiktajā termiņā.
Attiecīgi [2017]. gada 12. un 15. decembrī prasītāja un Parlaments atbildēja uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros.
Pēc tam, kad Parlaments bija iesniedzis padomdevēju komitejas atzinuma, kā arī četrpadsmit liecinieku, tostarp Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja, kā arī prasītājas uzklausīšanas protokolu versijas, kuras nav konfidenciālas, tās tika paziņotas prasītājai, kura 2018. gada 15. janvārī iesniedza savus apsvērumus šajā saistībā, kā arī par Parlamenta rakstveida atbildēm un Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Lietas dalībnieki tika uzklausīti tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai 2018. gada 23. februārī. Tā kā nebija skaidras un nepārprotamas Parlamenta atbildes uz vienu no Vispārējās tiesas jautājumiem, tā tam deva iespēju atbildēt rakstiski. Pēc tam, kad Parlaments bija sniedzis atbildi 2018. gada 7. martā un prasītāja bija iesniegusi savus apsvērumus par šo atbildi 2018. gada 26. martā, Vispārējā tiesa pabeidza procesa mutvārdu daļu.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu un, ciktāl vajadzīgs, atcelt lēmumu noraidīt sūdzību;
–
piespriest Parlamentam samaksāt zaudējumu atlīdzību un procentus, kas
ex aequo et bono
ir jānosaka 90000 EUR apmērā, kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas prasītājai viņas ieskatā nodarīts IPNL pieļauto nelikumību dēļ, izskatot viņas lūgumu sniegt palīdzību;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlamenta prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasības priekšmetu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījumi atcelt tiesību aktu, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība, gadījumā, ja šiem prasījumiem nav patstāvīga satura, nozīmē, ka Vispārējā tiesā tiek apstrīdēts akts, par kuru ir iesniegta sūdzība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1989. gada 17. janvāris, Vainker/Parlaments,
293/87
,
EU:C:1989:8
,
8.
punkts, un 2006. gada 6. aprīlis, Camós Grau/Komisija,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
,
43.
punkts).
Šajā lietā, ņemot vērā, ka lēmums noraidīt sūdzību vienīgi apstiprina apstrīdēto lēmumu, ir jākonstatē, ka prasījumiem atcelt lēmumu noraidīt sūdzību nav patstāvīga satura un ka līdz ar to nav konkrēti jālemj par tiem, pat ja apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaudē būs jāņem vērā, pirmkārt, lēmumā noraidīt sūdzību norādītais pamatojums, ņemot vērā to, ka šim pamatojumam ir jāsakrīt ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 9. decembris, Komisija/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
,
58.
un
59.
punkts un tajos minētā judikatūra), kā arī, otrkārt, pamatojums, kurš norādīts 2015. gada 8. decembra vēstulē un ar kuru IPNL bija iepriekš uzklausījusi prasītāju, ņemot vērā, ka apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka šo lēmumu papildina atsauce uz šo vēstuli tajā, kas attiecas uz iemesliem, kuru dēļ IPNL neuzskata, ka prasītāja ir cietusi no psiholoģiskas vardarbības.
Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
Savu prasījumu atcelt tiesību aktu atbalstam prasītāja formāli izvirza trīs pamatus attiecīgi par:
–
pirmkārt, tiesību uz aizstāvību, Pamattiesību hartas 41. panta, tiesību tikt uzklausītai un sacīkstes principa pārkāpumu;
–
otrkārt, procesuālām kļūdām tajā, ka padomdevēju komitejas veiktā procedūra esot bijusi nelikumīga un neobjektīva;
–
treškārt, acīmredzamām kļūdām vērtējumā, pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma pārkāpumu, kā arī Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpumu.
Par pirmo pamatu – tiesību uz aizstāvību, Pamattiesību hartas 41. panta, tiesību tikt uzklausītai un sacīkstes principa pārkāpumu
Pirmā pamata atbalstam prasītāja atgādina, ka saskaņā ar Iekšējo noteikumu vardarbības jomā 15. pantu gadījumā, kad padomdevēju komiteja veic izmeklēšanu, kā tas bija šajā gadījumā, tai savi secinājumi ir jānodod IPNL.
Prasītāja uzsver, ka savā 2016. gada 9. februāra lēmumā personāla ģenerāldirektors bija pamatojis atteikumu darīt viņai zināmu padomdevēju komitejas ziņojumu, ko viņa bija lūgusi, ar to, ka šajā gadījumā nekāds ziņojums neesot ticis izstrādāts un minētā komiteja viņam esot iesniegusi vienīgi vienkāršu atzinumu. Tomēr, vēl pirms viņa tiesvedības ietvaros saņēma padomdevēju komitejas atzinumu, prasītāja apstrīdēja to, ka padomdevēju komiteja šajā gadījumā neesot izstrādājusi ziņojumu vai ka tā neesot izstrādājusi būtiskus secinājumus saskaņā ar Iekšējiem noteikumiem vardarbības jomā. Esot bijis maz ticams, ka 2015. gada 8. decembra vēstule, kurā ir tikai divas lappuses, varētu izsmeļoši atspoguļot padomdevēju komitejas secinājumu saturu, lai gan minētajiem secinājumiem bija jābūt piecpadsmit mēnešus ilgas pārbaudes un Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja, kā arī trīspadsmit citu personu kā liecinieku uzklausīšanas rezultātam. Turklāt pats šīs vēstules saturs viņai neesot ļāvis ne saprast visus tos iemeslus, kurus IPNL ir ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā, ne apstrīdēt apgalvojumus, kurus varētu būt izdarījuši daži liecinieki, vai arī to, kā šos apgalvojumus, iespējams, sagrozījusi IPNL.
Jebkurā gadījumā prasītāja apstrīd ģenerālsekretāra nostāju, kas izklāstīta lēmumā noraidīt sūdzību, saskaņā ar kuru viņai kā sūdzības iesniedzējai esot bijušas mazāk svarīgas tiesības uz aizstāvību. Šajā saistībā viņa uzskata, ka jebkurā gadījumā sacīkstes princips un tiesību uz aizstāvību princips lika IPNL viņai paziņot ne tikai padomdevēju komitejas secinājumus, bet arī liecinieku uzklausīšanas protokolus – dokumentus, ko viņa galu galā saņēma tiesvedības laikā, it īpaši tādēļ, ka ne apstrīdētajā lēmumā, ne lēmumā noraidīt sūdzību IPNL nebija pamatojusi savu atteikumu darīt zināmus šos dokumentus ar vajadzību aizsargāt to personu identitātes konfidencialitāti, kuras iesaistītas šajā lietā un kuras sniegušas liecību, no 2013. gada 11. jūlija sprieduma Tzirani/Komisija (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
) izrietošās judikatūras izpratnē.
Prasītāja uzskata, ka atsauce uz padomdevēju komitejas darba slepeno un konfidenciālo raksturu, kā tas paredzēts Iekšējos noteikumos vardarbības jomā, esot neefektīva. Turklāt IPNL esot varējusi apsvērt iespēju sagatavot padomdevēju padomes ziņojuma vai secinājumu, kā arī liecinieku uzklausīšanas protokolu versijas, kuras nav konfidenciālas, ko turklāt galu galā Parlaments izdarīja, atbildot uz Vispārējās tiesas izmeklēšanas pasākumu.
Ņemot vērā to, ka viņas rīcībā nebija šādu dokumentu, lai sagatavotu 2016. gada 1. aprīļa apsvērumus, prasītāja uzskata, ka viņai nebija zināmi ne iemesli, ne visi apsvērumi, kurus IPNL ņēma vērā, pieņemot apstrīdēto lēmumu. Līdz ar to IPNL šajā gadījumā neesot arī ievērojusi viņas tiesības tikt uzklausītai, kā tās paredzētas Pamattiesību hartas 41. pantā.
Turklāt prasītāja norāda, ka IPNL pirmstiesas stadijā nebija minējusi liecinieku konfidencialitātes aizsardzību, kas paredzēta Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā, lai pamatotu atteikumu darīt pieejamus padomdevēju komitejas secinājumus un liecinieku uzklausīšanas protokolus. Līdz ar to, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no sprieduma, 2013. gada 12. decembris, Simpson/Padome (
F‑142/11
,
EU:F:2013:201
,
28.
punkts), Parlaments tiesvedības stadijā nevarot atsaukties uz šo aspektu, lai pamatotu, ka IPNL lēmums atteikt piekļuvi šiem dokumentiem ir pamatots, jo šāda argumentācija būtu novēlota un līdz ar to nepieņemama.
Parlaments lūdz noraidīt pirmo pamatu kā nepamatotu, norādot, ka jebkurā gadījumā judikatūra, uz kuru prasītāja atsaucas, nekādi neliek IPNL sniegt viņai piekļuvi padomdevēju komitejas dokumentiem. Turklāt tas uzsver, ka šajā lietā IPNL izvēlējās nodrošināt liecinieku konfidencialitāti ne tikai attiecībā uz iespējamo vardarbības izdarītāju, bet arī attiecībā uz sūdzības iesniedzēju, lai nodrošinātu liecinieku vārda brīvību. Šajā saistībā tas atsaucas uz 2013. gada 11. jūlija sprieduma Tzirani/Komisija (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
) 41. punktu, kurā Civildienesta tiesa lēma, ka “sūdzības par psiholoģisku vardarbību ietvaros, izņemot īpašus gadījumus, [bija] jānodrošina savākto liecību konfidencialitāte, tajā skaitā pirmstiesas procedūrā, jo iespējamība, ka šī konfidencialitāte eventuāli tiek noņemta tiesvedības laikā, var[ēja] kavēt tādas izmeklēšanas neitrālu un objektīvu norisi, kas gūst labumu no sadarbības, bet vienlaikus nerada uzrunātajiem personāla locekļiem liecinieka statusu”.
–
Ievada apsvērumi par lūguma sniegt palīdzību, kā paredzēts Civildienesta noteikumos, izskatīšanu
Iesākumā ir jāatgādina, ka tad, ja IPNL vai – atkarībā no gadījuma – iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu saņem lūgumu sniegt palīdzību minēto Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, tai, saskaņā ar pienākumu sniegt palīdzību un ja šī iestāde saskaras ar incidentu, kas nav saderīgs ar kārtību un objektivitāti dienestā, ir jāiejaucas ar visu nepieciešamo sparu un ātri un ar apstākļiem atbilstošu rūpību attiecīgi jāreaģē, lai konstatētu faktus un, zinot lietas apstākļus, atbilstoši rīkotos. Šim nolūkam pietiek, ka ierēdnis vai darbinieks, kurš lūdz aizsardzību savai iestādei, iesniedz sākotnējos pierādījumus par uzbrukumu, no kuriem viņš esot cietis, patiesumu. Ja ir šāda informācija, attiecīgajai iestādei ir jāveic atbilstoši pasākumi, tostarp administratīva izmeklēšana, lai, sadarbojoties ar sūdzības iesniedzēju, konstatētu sūdzības pamatā esošos faktus (spriedumi, 1989. gada 26. janvāris, Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
,
15.
un
16.
punkts; 2011. gada 12. jūlijs, Komisija/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
84.
punkts, un 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
46.
punkts).
Saskaroties ar apgalvojumiem par vardarbību, pienākums sniegt palīdzību it īpaši ietver administrācijas pienākumu nopietni, ātri un absolūti konfidenciāli pārbaudīt lūgumu sniegt palīdzību, kurā ir apgalvota vardarbība, un informēt lūguma iesniedzēju par atbildi uz to (spriedumi, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
47.
punkts; 2008. gada 27. novembris, Klug/EMEA,
F‑35/07
,
EU:F:2008:150
,
74.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
88.
punkts).
Attiecībā uz pasākumiem, kas jāveic situācijā, kura – kā šajā gadījumā – ietilpst Civildienesta noteikumu 24. panta piemērošanas jomā, administrācijai ir plaša novērtējuma brīvība, ko pārbauda Eiropas Savienības tiesa, pasākumu un Civildienesta noteikumu 24. panta piemērošanas līdzekļu izvēlē (spriedumi, 1998. gada 15. septembris, Haas u.c./Komisija,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
,
54.
punkts; 2007. gada 25. oktobris, Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
137.
punkts, un 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
48.
punkts).
Ja pēc tāda lūguma sniegt palīdzību iesniegšanas, kāds ir šajā lietā aplūkojamais, administrācija nolemj veikt administratīvo izmeklēšanu, attiecīgā gadījumā to uzticot – kā tas bija šajā gadījumā – padomdevēju komitejai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
99.
punkts), šīs administratīvās izmeklēšanas mērķis ir apstiprināt vai atspēkot psiholoģiskas vardarbības esamību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē tā, lai IPNL nevarētu ietekmēt izmeklēšanas iznākumu, un tai nav paredzēts ieņemt nostāju – pat netieši ne – par apgalvotās vardarbības patiesumu līdz administratīvās izmeklēšanas rezultātu saņemšanai. Citiem vārdiem, administratīvās izmeklēšanas uzsākšanai ir raksturīgi, ka administrācija priekšlaicīgi neieņem nostāju, pamatojoties galvenokārt uz faktu vienpusēju aprakstu, kāds sniegts lūgumā sniegt palīdzību, jo tai, gluži pretēji, sava nostāja ir jāpauž tikai tad, kad ir pabeigta minētā izmeklēšana, kura ir jāveic, pretnostatot tā ierēdņa vai darbinieka apgalvojumus, kurš iesniedzis lūgumu sniegt palīdzību, iespējamā vardarbības izdarītāja iesniegto faktu versijai, kā arī tām versijām, ko sniegušas personas, kas varējušas būt to apgalvoto faktu liecinieces, ar kuriem iespējamais vardarbības izdarītājs, iespējams, nav ievērojis Civildienesta noteikumu 12.a pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā saistībā, pirmkārt, administrācijas konstatējums pēc administratīvās izmeklēšanas, kas, iespējams, ir tikusi īstenota ar tādas no IPNL atsevišķas institūcijas palīdzību, kāda ir padomdevēju komiteja, par psiholoģiskas vardarbības esamību pats par sevi var labvēlīgi ietekmēt vardarbībā cietušā ierēdņa vai darbinieka atlabšanas terapeitisko procesu, un turklāt tas ne tikai var būt par pamatojumu disciplinārlietas turpināšanai pret vardarbības izdarītāju, bet cietusī persona to var izmantot, lai, iespējams, celtu valsts tiesā prasību, saistībā ar kuru IPNL ir jāpilda palīdzības sniegšanas pienākums saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, un šis pienākums ir piemērojams un nebeidzas, beidzoties attiecīgā darbinieka nodarbinātības laikposmam. Otrkārt, administratīvās izmeklēšanas pabeigšana, gluži pretēji, var atspēkot personas, kas uzskata sevi par cietušo, apgalvojumus, tādējādi ļaujot atlīdzināt kaitējumu, ko šāda apsūdzība, ja tiktu pierādīta tās nepamatotība, varējusi radīt personai, kura izmeklēšanas procedūrā tika norādīta kā iespējamais vardarbības izdarītājs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar šo aspektu vispirms ir jānorāda, ka Civildienesta noteikumos nav paredzēta īpaša procedūra, kas administrācijai būtu jāievēro, izskatot tādu lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, kurš iesniegts, pamatojoties uz minēto noteikumu 90. panta 1. punktu un kura priekšmets ir ierēdņa vai darbinieka apgalvojums, saskaņā ar kuru cits ierēdnis vai darbinieks, iespējams, pret viņu izturējies, neievērojot Civildienesta noteikumu 12.a pantu.
Pēc tam ir jāatgādina, ka administratīvās izmeklēšanas procedūra, kura tiek veikta pēc ierēdņa vai darbinieka iesniegta lūguma sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, par trešās personas, ierēdņa vai darbinieka, rīcību, kas, iespējams, ir psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, gan tiek uzsākta pēc šīs personas lūguma, bet tā nevar tikt uzskatīta par pret minēto ierēdni vai darbinieku uzsāktu izmeklēšanas procedūru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
46.
punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lūguma sniegt palīdzību iesniedzēja, kurš apgalvo vardarbības faktu esamību, loma galvenokārt ir viņa laba sadarbība ar administratīvo izmeklēšanu, lai konstatētu faktus (spriedumi, 1989. gada 26. janvāris, Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
,
15.
un
16.
punkts; 2007. gada 25. oktobris, Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
136.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
87.
punkts).
Tomēr, lai tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību, kā tās paredzētas Pamattiesību hartas 48. pantā “Nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību”, protams, ir nepieciešams, lai tādu lēmumu adresātiem, ar ko būtiski tiek ietekmētas viņu intereses, tiktu dota iespēja atbilstoši darīt zināmu savu viedokli par šī lēmuma pamatojumā pret tiem izvirzītajiem nelabvēlīgajiem faktiem (spriedums, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
51.
punkts), un tas ietver sacīkstes principa ievērošanu, kurš pārsniedz tiesības tikt uzklausītam, kas turklāt arī tiek garantētas kā minētās hartas 41. panta “Tiesības uz labu pārvaldību” sastāvdaļa. Tomēr uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu Pamattiesību hartas 48. panta izpratnē var atsaukties vienīgi procedūrā, kura ir uzsākta “pret” personu un kuras rezultātā var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs tiesību akts, administrācijai minot pārkāpumu pamatojošus pierādījumus pret šo personu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
46.
punkts).
No tā izriet, ka iecēlējinstitūcijas vai IPNL veiktajā procedūrā nolūkā lemt par lūgumu sniegt palīdzību, kas pamatots ar Civildienesta noteikumu 12.a panta neievērošanu, šī lūguma iesniedzējs nevar pieprasīt Pamattiesību hartas 48. pantā paredzēto tiesību uz aizstāvību ievērošanu kā tādu, ne arī saistībā ar sacīkstes principa pārkāpumu.
Turklāt tas pats attiecas uz iespējamo vardarbības izdarītāju. Ir taisnība, ka lūgumā sniegt palīdzību, pēc kura ir uzsākta administratīvā izmeklēšana, viņš var būt apsūdzēts personiski un jau šajā stadijā viņam var būt jāaizstāvas pret apvainojumiem, kas vērsti pret viņu, sniedzot pamatojumu tam, lai viņš varētu tikt uzklausīts – iespējams, pat vairākkārt – izmeklēšanas laikā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
147.
punkts). Tomēr vienīgi vēlākā procedūras stadijā, ja pret viņu tiktu uzsākta disciplinārlieta – šajā gadījumā vēršoties disciplinārlietu padomē –, viņš varētu izmantot tiesības uz aizstāvību Pamattiesību hartas 48. panta izpratnē un it īpaši sacīkstes principu, uzsverot, ka Civildienesta noteikumos ir paredzētas vienīgi tiesības tikt uzklausītam par disciplinārlietas uzsākšanas principu un ka procedūrai ir sacīkstes raksturs tikai pēc vēršanās disciplinārlietu padomē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1998. gada 19. marts, Tzoanos/Komisija,
T‑74/96
,
EU:T:1998:58
,
340.
punkts).
To ņemot vērā, lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam kā iespējamajam cietušajam ir jāatzīst procesuālās tiesības, kuras atšķiras no tiesībām uz aizstāvību, kas paredzētas Pamattiesību hartas 48. pantā, un kuras nav tik plašas kā pēdējās minētās (spriedumi, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
48.
punkts, un 2015. gada 16. decembris, De Loecker/SEAE,
F‑34/15
,
EU:F:2015:153
,
43.
punkts), un kuras galu galā attiecas uz tiesībām uz labu pārvaldību, kā tās paredzētas Pamattiesību hartas 41. pantā.
Ir jāatgādina, ka administratīvās izmeklēšanas, ko administrācija uzsākusi, atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, mērķis ir, izmantojot izmeklēšanas secinājumus, noskaidrot strīdīgos faktus, lai administrācija var šajā ziņā pieņemt galīgo nostāju, kas tad tai ļauj vai nu lūgumu sniegt palīdzību atstāt bez izskatīšanas, vai, ja apgalvotie fakti ir pierādīti un iekļaujas Civildienesta noteikumu 12.a panta piemērošanas jomā, iespējams, ierosināt disciplinārlietu, lai vajadzības gadījumā uzliktu disciplinārsodu iespējamajam vardarbības izdarītājam (skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, no vienas puses, ja pasākumu, ko tā nolemj veikt, atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību, ietvaros administrācija nolemj uzsākt disciplinārlietu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. pantu par to, ka šajā lūgumā apsūdzētā persona nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 12.a pantā paredzēto aizliegumu, šādi īstenotā procedūra ir vērsta pret šo ierēdni vai darbinieku, iespējamo vardarbības izdarītāju, un šī pēdējā rīcībā tādā gadījumā ir visas procesuālās garantijas, īstenojot tiesības uz aizstāvību Pamattiesību hartas 48. panta izpratnē un it īpaši sacīkstes principu. Šīs garantijas ir paredzētas Civildienesta noteikumu IX pielikumā.
No otras puses, ja, atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību, administrācija nolemj, ka fakti, kas minēti lūguma sniegt palīdzību pamatojumam, nav pamatoti un ka līdz ar to minētā rīcība nav bijusi psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, šāds lēmums ir nelabvēlīgs lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 12. septembris, Combescot/Komisija,
T‑249/04
,
EU:T:2007:261
,
32.
punkts, un 2010. gada 11. maijs, Nanopoulos/Komisija,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
,
93.
punkts) un to nelabvēlīgi ietekmē Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Tādējādi, lai tiktu ievērotas tiesības uz labu pārvaldību, saskaņā ar Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu lūguma sniegt palīdzību iesniedzējs noteikti ir atbilstoši jāuzklausa, pirms iecēlējinstitūcija vai IPNL pieņem šo lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Tas nozīmē, ka attiecīgā persona tiek iepriekš uzklausīta par iemesliem, uz kuriem iecēlējinstitūcija vai IPNL vēlas atsaukties šī lūguma noraidīšanas atbalstam.
Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka prasītāju uzklausīja IPNL, šajā gadījumā pamatojoties uz personāla ģenerāldirektora 2015. gada 8. decembra vēstuli, kurā viņš precīzi izklāstīja iemeslus, kuru dēļ viņš, rīkodamies IPNL statusā, negrasās prasītājas minētos faktus atzīt par psiholoģisku vardarbību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē. Tomēr prasītāja uzskata, ka rakstveida apsvērumos, ko viņa iesniedza 2016. gada 1. aprīlī, viņa nav tikusi atbilstoši uzklausīta, jo šim nolūkam viņas rīcībā nebija ne padomdevēju komitejas atzinuma, ne liecinieku uzklausīšanas protokolu.
Tātad ir jānoskaidro, vai šajā gadījumā prasītājas tiesības tikt uzklausītai pieprasīja to, lai viņas rīcībā būtu arī padomdevēju komitejas atzinums un šīs komitejas veiktās liecinieku uzklausīšanas protokoli, lai sagatavotu savus apsvērumus par pamatojumu, ko IPNL ir norādījusi savā 2015. gada 8. decembra vēstulē nolūkā noraidīt lūgumu sniegt palīdzību.
–
Par IPNL pienākumu nodot prasītājai padomdevēju komitejas atzinumu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
Lietā, kurā tika apstrīdēts Eiropas Centrālajai bankai (ECB) piemērojamo tiesību normu kopums, nevis Civildienesta noteikumi, Vispārējā tiesa lēma, ka tad, ja administrācija nolemj uzsākt administratīvo izmeklēšanu un tās rezultātā tiek sagatavots ziņojums, šīs iestādes darbiniekam, kas, lietojot minētās iestādes tiesību normu kopumā izmantoto terminoloģiju, ir cēlis “sūdzību”, lai norādītu faktus, kas, iespējams, atbilst psiholoģiskas vardarbības jēdzienam, kā tas definēts ECB darbiniekiem piemērojamajos noteikumos, ir jāsniedz iespēja, tāpat kā apsūdzētajai personai, darīt zināmus savus apsvērumus par izmeklēšanas ziņojuma projektu, kā tas paredzēts minētajos noteikumos, pirms ECB administrācija ir lēmusi par sūdzību vai vismaz par elementiem, ko šī administrācija ir ņēmusi vērā sava lēmuma pieņemšanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. septembris, Cerafogli/ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
,
41.
punkts).
Civildienesta noteikumu jomā iecēlējinstitūcijai vai – atkarībā no gadījuma – IPNL ir jālemj nevis par sūdzību, bet par lūgumu sniegt palīdzību, kas sagatavots saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu un 90. panta 1. punktu. Šajā saistībā pretēji tam, kā ir ECB piemērojamās kārtības gadījumā, Civildienesta noteikumi neparedz ne īpašu procedūru attiecībā uz veidu, kā iecēlējinstitūcijai vai IPNL būtu jāskata lūgums sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, skatot Civildienesta noteikumu 12.a panta neievērošanu, ne normu, kas pati par sevi noteiktu, ka Padomdevējas komitejas atzinums vai arī šīs komitejas uzklausīto liecinieku uzklausīšanas protokoli ir jānodod lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam vai šajā lūgumā apsūdzētajai personai kā iespējamajam vardarbības izdarītājam.
To ņemot vērā, tika nolemts, ka, ievērojot gan to personu interešu aizsardzību, kuras iesaistītas konkrētajā lietā, gan to, kuras liecinājušas izmeklēšanā, neviena Civildienesta noteikumu norma neaizliedz nosūtīt izmeklēšanas gala ziņojumu trešajai personai, kurai varētu būt leģitīma interese ar to iepazīties, kā tas ir tādas personas gadījumā, kura iesniegusi lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, apgalvojot, ka nav ievērots Civildienesta noteikumu 12.a pants. Tādējādi šajā kontekstā ir ticis uzsvērts, ka savas autonomijas ietvaros, īstenojot Civildienesta noteikumus, dažas iestādes dažreiz ir izvēlējušās šo risinājumu, nosūtot lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam izmeklēšanas gala ziņojumu, vai nu pirms prasības iesniegšanas to pievienojot galīgajam par lūgumu sniegt palīdzību pieņemtajam lēmumam, vai izpildot Savienības tiesas, kurai jālemj pirmajā instancē, nolemtu procesa organizatorisku pasākumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Tzirani/Komisija,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
,
133.
punkts).
Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka tad, ja IPNL nolemj – kā šajā gadījumā – izmantot atzinumu, ko izstrādājusi padomdevēju komiteja, kurai tā uztic veikt administratīvo izmeklēšanu, un ja lēmumā par lūgumu sniegt palīdzību tā ņem vērā atzinumu, ko šī padomdevēju komiteja tādējādi ir sniegusi, minētais atzinums, kurš ir konsultatīvs un var būt izstrādāts nekonfidenciālā veidā, respektējot liecinieku anonimitāti, piemērojot lūguma sniegt palīdzību iesniedzēja tiesības tikt uzklausītam, principā ir jādara zināms šim pēdējam, un tā tas ir pat gadījumā, ja Iekšējie noteikumi vardarbības jomā šādu nodošanu neparedz.
Tādējādi, neievērojot tiesības tikt uzklausītam, kādas tās paredzētas Pamattiesību hartas 41. pantā, IPNL 2016. gada 9. februāra lēmumā, apstrīdētajā lēmumā un lēmumā noraidīt sūdzību atteicās prasītājai darīt zināmu padomdevēju komitejas atzinumu un tādējādi viņu šajā gadījumā uzklausīja, pamatojoties tikai uz 2015. gada 8. decembra vēstuli, kurā izklāstīti iemesli, kuru dēļ personāla ģenerāldirektors plānoja noraidīt lūgumu sniegt palīdzību.
–
Par IPNL pienākumu nodot prasītājai liecinieku uzklausīšanas protokolus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
Attiecībā uz padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas protokoliem – IPNL atteicās tos darīt zināmus prasītājai, lai garantētu padomdevēju komitejas darba konfidencialitāti, kas nepieciešama, lai nodrošinātu liecinieku vārda brīvību, par kuru viņiem tika atgādināts pirms katras viņu sarunas ar padomdevēju komiteju. Pretēji prasītājas apgalvotajam šis iemesls, kas saistīts ar liecinieku konfidencialitātes aizsardzību, bija minēts lēmumā noraidīt sūdzību un tādējādi, ņemot vērā pirmstiesas stadijas mainīgo raksturu, Parlaments to var atkārtot un precizēt tiesas stadijā.
Šajā saistībā Vispārējā tiesa uzskata, ka principā, lai nodrošinātu jebkāda veida psiholoģiskas vardarbības vai seksuālas uzmākšanās darba vietā efektīvu aizliegumu, administrācijai ir atļauts paredzēt iespēju garantēt lieciniekiem, kuri piekrīt sniegt savu stāstījumu par strīdīgajiem faktiem apgalvotas vardarbības gadījumā, ka viņu liecības paliks konfidenciālas gan attiecībā uz iespējamo vardarbības izdarītāju, gan iespējamo cietušo, vismaz procedūrā, kas uzsākta, lai izskatītu lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē.
Pirmkārt, ņemot vērā, ka, izskatot lūgumu sniegt palīdzību, viens no administrācijai paredzētajiem mērķiem ir atjaunot dienesta mierīgu norisi, tas, ka gan iespējamam vardarbības izdarītājam, gan iespējamajam cietušajam ir kļuvis zināms liecību saturs, varētu apdraudēt šo mērķi, atjaunojot dienestā iespējamo naidīgumu starp personām un nākotnē mudinot personas, kas varētu sniegt atbilstošu liecību, to nedarīt.
Otrkārt, ja iestāde saņem informāciju, kas ir sniegta brīvprātīgi, bet ar lūgumu nodrošināt konfidencialitāti, lai aizsargātu informācijas sniedzēja anonimitāti, iestādei, kas piekrīt saņemt šo informāciju, šis nosacījums ir jāievēro (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1985. gada 7. novembris, Adams/Komisija,
145/83
,
EU:C:1985:448
,
34.
punkts). Tāpat tas var būt gadījumā, ja ierēdņi vai darbinieki piekrīt sniegt liecību, lai ļautu administrācijai izgaismot faktus, kas ir lūguma sniegt palīdzību priekšmets, bet pretim prasa, lai viņiem tiktu nodrošināta anonimitāte no iespējamā vardarbības izdarītāja un/vai iespējamā cietušā, uzsverot, ka, pat ja viņu līdzdalība no Civildienesta noteikumu viedokļa ir vēlama, viņiem nav obligāti jāsadarbojas ar izmeklēšanu, sniedzot liecības.
Tādējādi, ja administrācija nolemj uzsākt disciplinārlietu pret iespējamo vardarbības izdarītāju, viņa tiesības uz aizstāvību ir skaidri noteiktas Civildienesta noteikumu IX pielikumā un iecēlējinstitūcijai vai IPNL ir jādara attiecīgajai personai zināmi visi dokumenti, ko tā vēlētos iesniegt disciplinārlietu padomes novērtējumam, un šai padomei vajadzības gadījumā ir vēlreiz jāuzklausa pārmesto faktu liecinieki.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka IPNL nav pārkāpusi tiesības tikt uzklausītam, kādas tās paredzētas Pamattiesību hartas 41. pantā, šajā gadījumā atsakoties nodot prasītājai liecinieku uzklausīšanas protokolus pirmstiesas stadijā.
–
Par to, kādas ir sekas tiesību tikt uzklausītam neievērošanai, nenododot padomdevēju komitejas atzinumu pirmstiesas stadijā
Attiecībā uz sekām tam, ka prasītājas rīcībā pirmstiesas stadijā netika nodots Padomdevējas komitejas atzinums, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru pat tad, ja ir noticis tiesību tikt uzklausītam pārkāpums, lai pamatu varētu apmierināt, ir vajadzīgs, lai gadījumā, ja šāda pārkāpuma nebūtu, procedūras rezultātā būtu sasniegts atšķirīgs rezultāts (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2016. gada 14. aprīlis, Dalli/Komisija,
C‑394/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:262
,
41.
punkts; kā arī spriedumus, 2007. gada 6. februāris, Wunenburger/Komisija,
T‑246/04 un T‑71/05
,
EU:T:2007:34
,
149.
punkts, un 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
,
157.
punkts).
Šajā lietā prasītāja savos 2018. gada 15. janvāra apsvērumos apgalvoja, ka Padomdevējas komitejas atzinums bijis kodolīgs un, ja tam būtu faktiski jāatspoguļo komitejas darbs, vajadzētu piekrist, ka tas ir nepietiekams, ņemot vērā sūdzību, ko viņa bija iesniegusi. Tomēr, ņemot vērā padomdevēju komitejas plašo novērtējuma brīvību sava darba organizēšanā, Vispārējā tiesa neuzskata, ka šīs komitejas atzinuma kodolīgais raksturs būtu šķērslis tam, kas tas izpilda savu konsultatīvo mērķi. Turklāt, lai lemtu par lūgumu sniegt palīdzību, kurā detalizēti izklāstīti pārmestie fakti, IPNL rīcībā bija ne tikai šis konsultatīvais atzinums, pat ja tas ir kodolīgs, bet arī liecinieku uzklausīšanas protokoli, kas tai sniedza vispārēju un detalizētu skatījumu uz šo faktu patiesumu, kā arī atklāja, kā tos uztver dažādi aplūkojamās nodaļas darbinieki.
Kad prasītājai tiesas sēdē vēlreiz tika uzdots jautājums par šo aspektu, viņa nevarēja paskaidrot, kādu argumentu vēl bez tiem, kurus viņa bija izvirzījusi pirmstiesas stadijā, viņa konkrēti būtu varējusi izvirzīt, ja viņas rīcībā būtu bijis padomdevēju komitejas atzinums, un kas būtu varējis ietekmēt apstrīdēto lēmumu, kura iemesli viņai bija tikuši skaidri izklāstīti 2015. gada 8. decembra vēstulē. Argumenti, kurus viņa izvirzīja, tostarp tiesas sēdē, tiecas pierādīt, ka pastāv Audiovizuālās informācijas nodaļas struktūra, ko viņa kvalificē kā klanam raksturīgu, un ka nav pamatojuma nodaļas vadītāja kritikai attiecībā uz viņas darba kvalitāti, it īpaši iespējamu nepilnīgas informācijas sniegšanu un to, ka viņai trūkstot komandas gara. Tādējādi šie argumenti attiecas uz liecinieku uzklausīšanas protokolos ietverto liecību saturu, nevis uz padomdevēju komitejas atzinumu, ar kuru viņa turklāt iepazinās tiesas stadijā. Tikai šo pēdējo dokumentu IPNL būtu vajadzējis iesniegt prasītājai, lai viņu atbilstoši uzklausītu pirms lūguma sniegt palīdzību noraidīšanas.
Šajos apstākļos pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu – procesuālām kļūdām, jo padomdevēju komitejas veiktā procedūra esot bijusi nelikumīga un neobjektīva
Sava otrā pamata atbalstam prasītāja būtībā uzsver, ka, ņemot vērā to, ka trīspadsmit no četrpadsmit padomdevēju komitejas uzklausītajiem lieciniekiem bija iespējamajam vardarbības izdarītājam pakļauti ierēdņi vai darbinieki, viņi neesot varējuši sniegt objektīvu liecību. To vēl vairāk esot pastiprinājis fakts, ka padomdevēju komitejas priekšsēdētājs nebija neviens cits kā Cilvēkresursu nodaļas vadītājs, tādējādi viņa klātbūtne padomdevēju komitejā neesot iedrošinājusi uzklausītos lieciniekus par to, ka viņu liecību saturam nebūs ietekmes uz viņu karjeru.
Tāpat prasītāja pārmet IPNL, ka, lai arī viņa bija prasījusi uzklausīt vienu no Parlamenta ārstiem konsultantiem, kā arī tā psihologu, padomdevēju komiteja nebija viņus uzklausījusi. Viņas ieskatā, šīs personas būtu varējušas sniegt “neitrālāku liecību”, ņemot vērā, ka starp tām un iespējamo vardarbības izdarītāju nepastāvēja subordinācijas attiecības. It īpaši tās būtu varējušas apstiprināt, pirmkārt, ka jau tad, iestādē, prasītāja sūdzējās, ka cieš no psiholoģiskas vardarbības, vēl pirms viņa bija apmeklējusi savu ārstu, un, otrkārt, ka viņai bija simptomi, kas raksturīgi cilvēkam, kurš ir pakļauts psiholoģiskas vardarbības situācijai. Viņa no tā secina, ka padomdevēju komiteja šajā gadījumā izmeklēšanu esot veikusi neobjektīvi.
Visbeidzot – prasītāja uzskata, ka IPNL nav pierādījusi, ka padomdevēju komiteja faktiski bija sazinājusies ar diviem lieciniekiem, kurus tā bija minējusi un par kuriem IPNL apgalvo, ka tie esot atteikušies liecināt šajā komitejā. Jebkurā gadījumā viņa apstrīd vārdus, kuri pierakstīti vienu no diviem lieciniekiem, Z, un saskaņā ar kuriem šai pēdējai neesot bijis ikdienas saziņas ar prasītāju. Z esot strādājusi viņas kabinetam blakus esošā kabinetā, un tai ar viņu vairākkārt esot bijusi saziņa, kā to pierādot elektroniskā pasta vēstules, kuras prasītāja pievienojusi replikai.
Parlaments lūdz noraidīt otro pamatu kā nepamatotu.
Šajā saistībā tas uzsver, ka padomdevēju komitejas locekļi tajā nav kā Parlamenta ierēdņi vai darbinieki, bet kā privātpersonas. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, padomdevēju komitejas priekšsēdētājs nekādi neesot atbildīgs par visiem saviem darbiniekiem, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumi, un viņam neesot nekādu hierarhiskas pakļautības attiecību ar personām, kas šajā gadījumā ir liecinājušas. Parlaments apstrīd arī prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru faktam, ka trīspadsmit no četrpadsmit lieciniekiem bija hierarhiskā pakļautībā iespējamajam vardarbības izdarītājam, esot bijušas tādas sekas, ka viņi neesot varējuši brīvi liecināt. Parlaments uzskata, ka, pirmkārt, šīs personas, protams, bija vislabākajā situācijā, lai sniegtu derīgu liecību par strīdīgajiem faktiem. Otrkārt, tieši lai nodrošinātu liecinieku vārda brīvību, esot ticis paredzēts tas, lai ne iespējamajam vardarbības izdarītājam, ne apgalvotajai cietušajai nebūtu piekļuves viņu liecību saturam. Visbeidzot, attiecībā uz diviem prasītājas minētajiem lieciniekiem Parlaments iesniedza elektroniskā pasta vēstuli, kuru 2015. gada 4. septembrī viens no tā ierēdņiem, padomdevēju komitejas sekretariāta loceklis, nosūtīja padomdevēju komitejas priekšsēdētājam un kurā viņš dara zināmu savu saziņu ar abiem prasītājas minētajiem lieciniekiem un iemeslus, kuru dēļ šīs divas personas ir atteikušās tik uzklausītas.
Par to, ka padomdevēju komiteja nav uzklausījusi visas personas, attiecībā uz kurām prasītāja vēlējās, lai tās būtu liecinājušas, Vispārējā tiesa atgādina, ka nodaļai, kurai uzticēta administratīvās izmeklēšanas veikšana un kurai tajā ierosinātās lietas jāizmeklē samērīgi, ir plaša novērtējuma brīvība attiecībā uz izmeklēšanas veikšanu un it īpaši attiecībā uz liecinieku sniegtās sadarbības kvalitātes un lietderības izvērtēšanu (spriedums, 2013. gada 11. jūlijs, Tzirani/Komisija,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
,
124.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, no Parlamenta iesniegtās elektroniskā pasta vēstules izriet, ka viens no diviem padomdevēju komitejas sekretariāta locekļiem sazinājās ar personām, attiecībā uz kurām prasītāja vēlējās, lai tās būtu uzklausījusi minētā komiteja, bet šīs divas personas dažādu iemeslu dēļ atteicās sniegt liecību.
Šajā saistībā ir jāuzsver, ka, lai arī ir vēlams, lai viņi sniegtu atbalstu administratīvai izmeklēšanai, iestādes ierēdņiem un darbiniekiem neatkarīgi no tā, vai viņi strādā, vai ir pensijā, no Civildienesta noteikumu viedokļa nav pienākuma noteikti liecināt tādā struktūrā kā padomdevēju komiteja.
Tādējādi, ņemot vērā to, ka uzrunātās personas, tostarp Z, varēja atteikties sniegt liecību un tām nevajadzēja šajā saistībā minēt derīgu iemeslu, prasītāja veltīgi cenšas noliegt vārdus, par kuriem darījis zināmu viens no diviem padomdevēju komitejas sekretariāta locekļiem un saskaņā ar kuriem Z, kas tobrīd bija pensionējusies, esot apgalvojusi, ka viņa nav bijusi tieši iesaistīta faktos, kas ir izmeklēšanas priekšmets, ka viņai ir bijusi tikai neliela saziņa ar prasītāju, ka viņa nav piedalījusies šajā lietā aplūkojamajās Audiovizuālās informācijas nodaļas sanāksmēs un ka viņa tikai netieši, ar kāda sava kolēģa starpniecību bija uzzinājusi par konfliktu starp prasītāju un Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāju.
Otrkārt, jebkurā gadījumā padomdevēju komitejai nebija nekāda pienākuma saistībā ar izmeklēšanu uzaicināt visus prasītājas ieteiktos lieciniekus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 13. decembris, Donati/ECB,
F‑63/09
,
EU:F:2012:193
,
187.
punkts).
Attiecībā uz apgalvoto padomdevēju komitejas objektivitātes trūkumu ir jānorāda, ka saskaņā ar ģenerālsekretāra 2014. gada 4. februāra Lēmumu D(2014) 3983 padomdevēju komitejas priekšsēdētājs ir
R
.
N
. un tās sastāvā ir divi locekļi no administrācijas, kā arī viens aizstājējs, divi locekļi no Parlamenta personāla komitejas, kā arī viens aizstājējs, un iestādes ārsts konsultants, kā arī ārsts konsultants aizstājējs.
Pat ja nav paredzēta pilnīga paritāte starp administrācijas ieceltajiem locekļiem un personāla pārstāvjiem, jo
R
.
N
., kurš turklāt ir Personāla ĢD Resursu direktorāta Cilvēkresursu nodaļas vadītājs, ir administrācijas loceklis, Vispārējā tiesa uzskata, ka, pirmkārt, iestādes ārsta konsultanta klātbūtne padomdevēju komitejā, otrkārt, apstāklis, ka Iekšējo noteikumu vardarbības jomā 7. pantā ir paredzēts, ka padomdevēju komiteja “strādā pilnīgi autonomi, neatkarīgi un konfidenciāli”, un, treškārt, apspriežu koleģiālais raksturs veido atzinuma, kuru padomdevēju komiteja izstrādā un pieņem IPNL vajadzībām, pietiekamas neatkarības un objektivitātes garantijas (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2002. gada 30. maijs, Onidi/Komisija,
T‑197/00
,
EU:T:2002:135
,
132.
punkts, un 2015. gada 17. marts, AX/ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
,
150.
punkts).
Šajā saistībā apstāklis, ka padomdevēju komitejas priekšsēdētājs turklāt ir Personāla ĢD Resursu direktorāta Cilvēkresursu nodaļas vadītājs, pretēji tam, ko spekulatīvi apgalvo prasītāja, nenozīmē, ka viņš īsteno vai varētu īstenot ietekmi uz darbiniekiem un līdz ar to uz Padomdevējas komitejas apspriedēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 17. marts, AX/ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
,
151.
punkts), kā arī uz trīspadsmit no četrpadsmit liecinieku sniegto liecību saturu. Jebkurā gadījumā nekādi nav pierādīts, ka padomdevēju komitejas priekšsēdētājs, lai arī viņš ir Personāla ĢD Resursu direktorāta Cilvēkresursu nodaļas vadītājs, noteikti rīkotos prasītājai par sliktu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 17. marts, AX/ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
,
152.
punkts). Turklāt ir jāpiebilst, ka pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo prasītāja, Iekšējie noteikumi vardarbības jomā neparedz, ka viņam noteikti ir jābūt klātesošam, lai konkrētajā gadījumā veiktu visas liecinieku uzklausīšanas.
Turklāt attiecībā uz prasītājas argumentiem, ar ko tā tiecas apšaubīt uzklausīto liecinieku sniegto liecību patiesumu, tādēļ ka viņi visi ir bijuši Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja hierarhiskā pakļautībā, pirmkārt, Vispārējā tiesa norāda, ka prasītāja nav pierādījusi, ka minētajiem lieciniekiem būtu varējušas būt saprātīgas bažas par to, ka viņi varētu ciest no represijām vai ka uz viņiem varētu tikt izdarīts spiediens (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 13. decembris, Donati/ECB,
F‑63/09
,
EU:F:2012:193
,
183.
punkts). Otrkārt, ja šī argumentācija tiktu pieņemta, tas nozīmētu, ka ikreiz, kad kāds iestādes vadības pārstāvis tiktu apsūdzēts ar lūgumu sniegt palīdzību, administrācija tiktu kavēta pamatoties uz tās administrācijas struktūras locekļu liecībām, kura atrodas šī vadības pārstāvja atbildībā. Tas administrācijai traucētu konstatēt lūguma sniegt palīdzību pamatā esošos faktus, jo bieži vien tieši aplūkojamās administrācijas nodaļas locekļi ir vistiešākie liecinieki lūgumā sniegt palīdzību apgalvotajiem notikumiem.
Attiecībā uz divu ārstu konsultantu uzklausīšanu, ko prasītāja bija lūgusi, lai arī prasītāja, protams, pie viņiem bija bijusi uz pieņemšanu Parlamenta medicīniskajā dienestā, ir jāatgādina, ka medicīnas ekspertu atzinumi paši par sevi neļauj juridiski pamatoti konstatēt, ka ir pastāvējusi vardarbība vai kāda iestādes vaina attiecībā uz tās pienākumu sniegt palīdzību (spriedumi, 2015. gada 6. februāris, BQ/Revīzijas palāta,
T‑7/14 P
,
EU:T:2015:79
,
49.
punkts; 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
127.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
92.
punkts). It īpaši, lai gan prasītājas iesniegtās medicīniskās izziņas, kā arī iespējamās abu attiecīgo ārstu konsultantu liecības varētu apliecināt, ka prasītājai ir bijuši psihiski traucējumi, tās tomēr neļautu konstatēt, ka šīs problēmas ir radušās psiholoģiskās vardarbības dēļ, jo, lai secinātu, ka šāda vardarbība ir bijusi, izziņu autori noteikti būtu balstījušies vienīgi uz prasītājas aprakstu par viņas darba apstākļiem Parlamentā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 2. decembris, K/Parlaments,
F‑15/07
,
EU:F:2008:158
,
41.
punkts, un 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
127.
punkts).
Visbeidzot – attiecībā uz prasītājas kritiku par uzklausīšanas protokolos figurējošā uzklausīšanu kopsavilkuma kodolīgo vai jebkurā gadījumā neizsmeļošo raksturu – Vispārējā tiesa uzskata, ka, runājot par viņas pašas liecību, prasītāja nav pierādījusi, kura vai kuras no viņas atbildēm uz padomdevēju komitejas uzdotajiem jautājumiem nebūtu izklāstītas vai būtu izklāstītas nepietiekami ar viņu saistītajā protokolā. Tas pats attiecas uz pārējo liecinieku uzklausīšanu, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa uzskata, ka Parlamenta iesniegtie protokoli bija pietiekami, ņemot vērā informatīvo mērķi, ko tie pildīja, šajā gadījumā padomdevēju komitejas atzinuma izstrādāšanai.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu – “acīmredzamām kļūdām vērtējumā”, pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma pārkāpumu, kā arī Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpumu
Sava trešā pamata atbalstam prasītāja apgalvo, ka IPNL apstrīdētajā lēmumā, kā tas apstiprināts ar lēmumu noraidīt sūdzību, ir pieļāvusi “acīmredzamu kļūdu vērtējumā”, atsakoties atzīt notikumus, kurus viņa apraksta lūgumā sniegt palīdzību, par psiholoģisku vardarbību. Tas esot Civildienesta noteikumu 12.a panta pārkāpums, un tādējādi šis lūgums esot noraidīts, neievērojot Civildienesta noteikumu 24. pantu, kurā IPNL ir noteikts pienākums sniegt palīdzību. Šādi rīkojoties, IPNL neesot arī izpildījusi savu rūpības pienākumu.
Atsaucoties uz IPNL 2016. gada 11. maija iekšējā paziņojumā sniegtu sarakstu ar rīcības veidiem, ko var atzīt par psiholoģisku vardarbību, prasītāja uzskata, ka pretēji tam, ko IPNL norādījusi apstrīdētajā lēmumā, atsaucoties uz nodaļas organizatorisko grūtību kontekstu, viņa no sava nodaļas vadītāja puses ir cietusi no nemitīgas kritikas, no cieņas trūkuma, no viņas izteikto spriedumu neņemšanas vērā, no viņas darba pārmērīgas uzraudzīšanas, no apvainojumiem un aizvainojošām piezīmēm, no tādas rīcības, kas izpaudās kā viņas neievērošana, no nepārtraukta naidīguma un izturēšanās, kas vērsta uz to, lai viņu pazemotu un padarītu smieklīgu viņas darba dēļ. Šajā saistībā viņa uzskata, ka pretēji tam, ko savā iebildumu rakstā liek saprast Parlaments, lai kādu rīcību atzītu par psiholoģisku vardarbību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, nav nepieciešams, lai tā apzināti būtu vērsta uz to, lai pasliktinātu cietušā darba apstākļus.
Rīcība, uz kuru prasītāja norāda, ir minēta to strīdīgo faktu aprakstā, ko viņa ir sniegusi lūgumā sniegt palīdzību. Šajā saistībā viņa uzskata, ka pretēji tam, ko apgalvo IPNL un tagad arī Parlaments, Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja agresīvo, ironisko un sarkastisko izturēšanos pret viņu nekādi nevar attaisnot ar nodaļas darbības grūtībām, kuras nodaļas vadītājam bija jārisina, un ka jebkurā gadījumā šim pēdējam kā nodaļas vadītājam, minētās grūtības risinot, nav atļauts šādi izturēties, neievērojot Civildienesta noteikumu 12.a pantu.
Parlaments lūdz noraidīt trešo pamatu kā nepamatotu. Tas norāda, ka kritika, ko Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs veltījis prasītājai, bija tieši saistīta ar nepieciešamību uzlabot nodaļas darbību un ka pati prasītāja esot atzinusi, ka šī kritika tika izteikta sanāksmēs, kas saistītas ar dienesta nepilnībām, pēc darba apjoma pieauguma un darbības nodrošināšanas dienestu reorganizācijas. Lai gan Parlaments atzīst, ka daži no šī nodaļas vadītāja izteikumiem nereti ir bijuši pārspīlēti vai nožēlojami, piemēram, tie, kurus prasītāja minējusi savā prasības pieteikumā, tas tomēr norāda, ka to pamatā nebija ļaunprātīgas apsūdzības, kuras nebūtu saistītas ar objektīviem, uz prasītāju attiecināmiem faktiem, un ka tie ir jāiekļauj spriedzes kontekstā, kas attiecīgajā laikā valdīja saistībā ar nodaļas nepilnībām un darba apjoma pieaugumu.
Attiecībā uz to, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs minējis prasītājas līguma beigas, Parlaments uzskata, ka prasītāja nav sniegusi pierādījumus, kas apliecinātu, ka šie iespējamie izteikumi būtu izteikti citādi, nevis saistībā ar dienesta interešu novērtējumu, ņemot vērā, ka prasītājas pakalpojumu novērtējums ietilpst viņas nodaļas vadītāja pienākumos.
Parlamenta ieskatā, pat ja esot nožēlojami, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs izpauda to, ka prasītāja bija iesniegusi lūgumu sniegt palīdzību, tā pati par sevi neesot psiholoģiska vardarbība.
Visbeidzot, attiecībā uz savu rūpības pienākumu Parlaments apgalvo, ka ir ņēmis vērā prasītājas veselības stāvokli, norīkojot viņu darbā citā dienestā.
–
Par Civildienesta noteikumos paredzēto jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”
Iesākumā ir jāatgādina, ka, pirms stājās spēkā Civildienesta noteikumi, kas izrietēja no Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 723/2004 (2004. gada 22. marts), ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (
OV 2004, L 124, 1. lpp.
), Vispārējā tiesa tiesību tālākveidošanas ceļā bija definējusi, ka jēdziens “psiholoģiska vardarbība”, neatkarīgi no subjektīvā priekšstata, kāds par to varētu būt personai, kura ir iespējamais cietušais, attiecas uz elementu kopumu, kas ļauj pierādīt, ka šī persona objektīvi ir cietusi no rīcības, lai viņu diskreditētu vai apzināti pasliktinātu viņas darba apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 23. februāris, De Nicola/EIB,
T‑7/98, T‑208/98 un T‑109/99
,
EU:T:2001:69
,
286.
punkts, un 2004. gada 8. jūlijs, Schochaert/Padome,
T‑136/03
,
EU:T:2004:229
,
41.
punkts). Tādējādi, lai pierādītu psiholoģiskas vardarbības esamību, aplūkojamajai rīcībai ir objektīvi jāpauž apzināts raksturs (spriedumi, 2005. gada 4. maijs, Schmit/Komisija,
T‑144/03
,
EU:T:2005:158
,
65.
punkts, un 2007. gada 25. oktobris, Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
83.
punkts).
Kopš 2004. gada 1. maijā stājās spēkā Civildienesta noteikumu 12.a panta 1. un 3. punkts, saskaņā ar kuriem “ierēdņi atturas no jebkāda veida psiholoģiskas vardarbības vai seksuālas uzmākšanās”, tiek uzskatīts, ka psiholoģiska vardarbība ir “jebkāda nepiedienīga rīcība, kas notiek kādā laikposmā, atkārtojas un ir sistemātiska un ietver fizisku rīcību, mutisku vai rakstu valodu, žestus vai citu tīšu rīcību, un kas varētu radīt kaitējumu jebkuras personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei”.
Šajā saistībā ir jākonstatē, ka Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta formulējumā Savienības likumdevējs nav atkārtojis agrāko judikatūras prasību, kura atgādināta še iepriekš 116. punktā un saskaņā ar kuru, lai uz to tiktu attiecināts psiholoģiskas vardarbības jēdziens, rīcībai bija jābūt tādai, lai objektīvi “diskreditētu vai apzināti pasliktinātu darba apstākļus” personai, pret kuru šī rīcība bijusi vērsta.
Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka psiholoģiskas vardarbības jēdziens Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē ir definēts kā “nepiedienīga rīcība”, kas, pirmkārt, īstenojas fiziskā rīcībā, vārdos, darbos, žestos vai rakstos, kuri izpaužas “kādā laikposmā, atkārtojas vai ir sistemātisk[i]”, kas nozīmē, ka psiholoģiska vardarbība ir jāsaprot kā process, kurš noteikti ilgst kādu laiku un prasa, lai notiktu atkārtota vai turpināta rīcība, kas ir “tīša”, atšķirībā no “nejaušas” rīcības. Otrkārt, lai uz rīcību, vārdiem, darbiem, žestiem vai rakstiem tiktu attiecināts šis jēdziens, tiem ir jābūt tādām sekām, kas rada kaitējumu personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei (spriedums, 2017. gada 13. decembris, HQ/CPVO,
T‑592/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:897
,
101.
punkts; skat. arī spriedumu, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi nav nepieciešams pierādīt, ka šī fiziskā rīcība, mutiskā vai rakstu valoda un žesti ir veikti ar nodomu radīt kaitējumu personas personībai, cieņai vai fiziskajai vai psiholoģiskajai integritātei. Citiem vārdiem, psiholoģiska vardarbība var pastāvēt arī tad, ja nav pierādīts, ka persona, kura tiek vainota vardarbībā, ar savu rīcību būtu vēlējusies diskreditēt cietušo vai ar nolūku pasliktināt viņa darba apstākļus. Pietiek ar to, ka šī rīcība, ja tā ir bijusi tīša, objektīvi ir radījusi šādas sekas (skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Cantisani/Komisija,
F‑71/10
,
EU:F:2012:71
,
89.
punkts, un 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, tā kā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu attiecīgajai rīcībai ir jābūt ļaunprātīgai, no tā izriet, ka rīcības atzīšana par “vardarbību” ir pakļauta nosacījumam, ka uz rīcību attiecas pietiekami objektīva realitāte tādā nozīmē, ka objektīvs un saprātīgs novērotājs, kuram ir normāls jutīgums un kurš atrodas tādos pašos apstākļos, to uzskatītu par pārmērīgu un kritizējamu (spriedumi, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
65.
punkts, un 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
78.
punkts).
Ņemot vērā šos judikatūras apsvērumus, ir jāpārbauda trešais pamats, kura izskatīšanai būs hronoloģiski jāiztirzā katrs prasītājas minētais notikums, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a pantu, pirms to vispārēja izvērtējuma, lai noteiktu, vai, kā to apgalvo prasītāja, IPNL ir pieļāvusi kļūdu faktu vērtējumā un līdz ar to nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 12.a un 24. pantu.
Šajā saistībā ir vēlreiz jāuzsver, ka Civildienesta noteikumu 12.a pantā minētā definīcija ir objektīvs jēdziens, kas, pat ja tas pamatojas uz tādu trešo personu, šajā gadījumā ierēdņu un darbinieku, aktu un rīcības kvalifikāciju, kura atkarīga no konteksta, ko ne vienmēr ir viegli noteikt, tomēr neliek veikt tādus sarežģītus vērtējumus, kuri var izrietēt no ekonomiska rakstura jēdzieniem (attiecībā uz tirdzniecības aizsardzības pasākumiem skat. spriedumus, 1991. gada 7. maijs, Nakajima/Padome,
C‑69/89
,
EU:C:1991:186
,
86.
punkts, un 2007. gada 27. septembris, Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
,
40.
punkts), zinātniska rakstura jēdzieniem (attiecībā uz Eiropas Ķimikāliju aģentūru (
ECHA
) lēmumiem skat. spriedumu, 2013. gada 7. marts, Rütgers Germany u.c./ECHA,
T‑94/10
,
EU:T:2013:107
,
98.
un
99.
punkts) vai arī tehniska rakstura jēdzieniem (attiecībā uz Kopienas Augu šķirņu biroja (
CPVO
) lēmumiem skat. spriedumu, 2010. gada 15. aprīlis, Schräder/CPVO,
C‑38/09 P
,
EU:C:2010:196
,
77.
punkts), kas pamatotu to, ka tiek atzīta administrācijas novērtējuma brīvība, piemērojot aplūkojamo jēdzienu. Līdz ar to, tā kā ir apgalvots, ka nav ievērots Civildienesta noteikumu 12.a pants, ir jāpārbauda, vai IPNL ir pieļāvusi kļūdu faktu vērtējumā, ņemot vērā šajā tiesību normā minēto psiholoģiskas vardarbības definīciju, nevis acīmredzamu kļūdu šo faktu vērtējumā.
–
Par apgalvoto strīdīgo rīcību
Prasītāja paskaidro, ka, lai gan viņa vienmēr ir labi pildījusi dienesta pienākumus, ar ko ir bijuši apmierināti secīgi trīs nodaļas vadītāji, no kuriem pēdējais bija Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs, šīs pēdējās minētās personas attieksme pret viņu esot mainījusies, sākot ar 2011. gada beigām un vēl vairāk 2012. gadā. Šī attieksme esot turpinājusies arī pēc šī laikposma, šajā gadījumā no 2012. gada decembra līdz 2014. gada septembrim. Konkrēti – šis nodaļas vadītājs esot sācis izturēties nepiedienīgi, cenšoties viņu sistemātiski noniecināt, kas izpaudās kā kritika, kura izteikta vārdos, galvenokārt trešajām personām dzirdot, viņai esot vai neesot klātesošai, bet dažreiz arī rakstveidā. Galvenokārt viņai tādējādi paustā kritika esot bijusi tieši vērsta pret viņas personu, it īpaši pret apgalvotām viņas rakstura problēmām un apgalvotu augstprātību. Tādējādi nodaļas vadītājs viņai esot sistemātiski atgādinājis, ka ir viņas priekšnieks un ka viņai ir viņš jāpaklausa, tāpat viņš esot pastāvīgi prasījis paskaidrot viņas rīcību, tomēr neizdarot secinājumus no paskaidrojumiem, kurus viņa atbildot sniegusi. Tāpat viņš prasītāju esot pakļāvis spiedienam, draudot izbeigt viņas darba attiecības vai vismaz draudot neprasīt pagarinājumu viņas līgumdarbinieka līgumam palīguzdevumu veikšanai. Vēršoties pie prasītājas, viņš tostarp esot izmantojis vārdus “par ko jūs sevi uzskatāt, marķīzes kundze?” un esot viņai pārmetis “rakstura problēmas”. Prasītāja turpretī pārmet savam nodaļas vadītājam nepamatotas reakcijas.
Piemēram, attiecībā uz Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja koordinācijas darba trūkumu, ieviešot īpašu procedūru plašsaziņas līdzekļu pieteikumu izskatīšanai, kurā vispirms vajadzēja vērsties Audiovizuālās informācijas daļā, kuru koordinēja prasītāja, viņa uzskata, ka bija likumīgi, ka viņa par to sūdzējās 2011. gada 25. oktobra elektroniskā pasta vēstulē.
Tāpat attiecībā uz elektroniskā pasta vēstuli, kuru Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs viņai bija nosūtījis 2011. gada 26. septembrī, kā kopijas adresātus pievienojot vēl divus daļas
Newsdesk Hotline
darbiniekus, un kurā vadītājs bija norādījis, ka viņš vairākkārt ir veltīgi lūdzis, lai šī nodaļa nāk palīgā personai no citas daļas attiecībā uz Tunisijas Republikas delegācijas vizīti, viņas 2011. gada 26. septembra atbildes elektroniskā pasta vēstule esot bijusi atbilstīga un izsmeļoša, pierādot šī pārmetuma, kurš galvenokārt esot skāris viņu personiski, nepamatoto raksturu.
Turklāt attiecībā uz 2012. gada 19. janvāra elektroniskā pasta vēstuli, kurā prasītāja bija sniegusi informāciju Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktoram par to, kā tiks organizēta kāda Francijas televīzijas raidījuma uzņemšana, prasītāja uzskata, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja 2012. gada 19. janvāra atbildes elektroniskā pasta vēstule, kurā viņš prasītājai pārmeta, ka tā ir priekšlaicīgi sniegusi Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktoram informāciju par šo notikumu, lai gan viņš pats gatavoja vispārēju atbildi, lai precizētu visu iesaistīto pušu ieguldījumu, prasītāja uzskata, ka ir nepamatots gan šis pārmetums, gan pārmetums, ka viņa izliekoties par “vientuļo kareivi”, kas “bombardē” pārējos dienestus ar informāciju, kura bija jānodod un jākoordinē viņam kā nodaļas vadītājam, gan pārmetums, ka viņa radīja neprofesionālu iespaidu, kas, kā apgalvots, neatspoguļo komandas darbu un pat dienesta komandas darba veicināšanai traucē.
Pēc elektroniskā pasta vēstules, ko prasītāja 2012. gada 28. februārī bija nosūtījusi citai daļai, lūdzot brīdināt par sižetu izmaiņām, papildinājumiem vai saīsinājumiem
EuropeBySatellite
(turpmāk tekstā – “
EbS
”) kanālā, viņa izsaka nožēlu par toni un saturu, kāds bijis atbildes elektroniskā pasta vēstulei, ko viņai nosūtījis nodaļas vadītājs tajā pašā dienā, kā arī otrajai vēstuļu apmaiņai, kura sekojusi un kurā vadītājs viņai norādījis, ka
Newsdesk Hotline
ir četras personas un ka līdz ar to vienai no šīm četrām personām, kas ļoti labi varētu būt arī viņa pati, varētu būt uzdevums sekot līdzi un atklāt
EbS
notikušās izmaiņas, secinot, ka nav iespējams “nemitīgi nodot atbildību/“padot bumbu” citiem ([..] mēs neesam informētas!! [..])”, un lūdzot visām četrām personām no
Newsdesk Hotline
“būt interaktīvām gan struktūras iekšienē, gan ārpus tās, meklējot informāciju”.
Prasītāja piemin arī elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņu 2012. gada 19. martā par sanāksmi, kura attiecās uz pasākuma “
Rabat [(Maroc)] – Euromed
” atspoguļošanu, kuru bija sasaukusi persona no citas daļas un uz kuru galu galā devās tikai viena no
Newsdesk Hotline
darbiniecēm. Šajā saistībā prasītāja izsaka nožēlu par pārmetumu, ko Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs izteica pārējām trim klāt nebijušajām personām, tostarp prasītājai, elektroniskā pasta vēstulē, kurā viņš uzsvēra, ka ir nelietderīgi organizēt koordinēšanas sanāksmes, ja galu galā tur satiekas trīs personas, proti, viņš pats, persona, kas sanāksmi sasauca, un vienīgā persona no
Newsdesk Hotline
, kas uz sanāksmi ieradās. Tomēr prasītāja uzskata, ka attiecībā uz šādām sanāksmēm bija ierasts, ka šo dienestu pārstāv tikai viena persona, un ka tādējādi, pretēji tam, ko apgalvoja nodaļas vadītājs savā pārmetošajā elektroniskā pasta vēstulē, pārējo trīs personu, tostarp viņas, klātbūtne nebija nepieciešama.
Prasītāja pauž nožēlu arī par 2012. gada 8. maija elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņas toni un saturu. Šajā saistībā pirmajā vēstulē, ko prasītāja nosūtīja Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājam un kā kopiju astoņām personām un vienam dienestam, viņa kā
post‑scriptum
vienam no saņēmējiem jautājusi:
“[X], vai Tu nākotnē varētu pagaidīt, lai mēs pabeidzam savus pētījumus un konsultējamies ar iesaistītajām pusēm, pirms pārsūti e‑pastu ar trūkstošu vai nepilnīgu informāciju, kas skar manu daļu.”
Atbildes elektroniskā pasta vēstulē, kas bija nosūtīta prasītājai un kā kopija viņas minētajai personai, kā arī vēl vienai personai, nodaļas vadītājs rakstīja:
“Ir jābeidz vēlēties ikvienam norādīt tā īsto vietu... Šo lietu [..] pamatoti un profesionāli vadīja [X]. [..] Man nebija laika reaģēt iepriekš, bet es vēlos šajā saistībā ar Jums organizēt sanāksmi pēc iespējas ātrāk. Man nepatika elektroniskā pasta vēstules, kas tika sūtītas saistībā ar šo lietu. Viena lieta ir sastādīt darbu sarakstu un noteikt darba sistēmu, [..] pavisam kas cits [..] ir neizturēties pieklājīgi pret kolēģiem. Turklāt telefona zvans ļauj izvairīties no daudziem pārpratumiem. Visas šīs metodes, manā ieskatā, ir novecojušas, un es vēlos ļoti stingri reaģēt uz šādu rīcību, kura nekādi neatbilst mūsu kopīgā darba elementārajiem noteikumiem, prasot tiešu atbildību tiem, kas nebūs sapratuši vēstījumus, kurus vairākkārt esmu sūtījis jums visiem. Ziņa ir skaidra. Mēs paliekam viena komanda, kurai ir jāstrādā un kura strādās kopā, lai ko tas maksātu. Man nav jārespektē “daļa”, kas izliekas par vientuļo kareivi vai kas vienmēr grib paturēt pēdējo vārdu. Tas ir un paliek vienīgi manā kompetencē.”
Prasītāja uz šo pēdējo elektroniskā pasta vēstuli atbildēja, ka viņa nodaļas vadītājam nepiekrīt un ka viņa arī šoreiz uzskata, ka tieši
Newsdesk Hotline
uzņēmās atbildību, bet citām daļām “bija darbības traucējumi, tās sniedza nepilnīgu informāciju vai radīja apjukumu”. Tajā pašā elektroniskā pasta vēstulē viņa uzsvēra, ka daudzos gadījumos
Newsdesk Hotline
darbinieki ir izmantojuši citu daļu paveikto darbu un nav tiekušies sacīt pēdējo vārdu. Turklāt prasītāja norādīja, ka viņa un pārējie
Newsdesk Hotline
darbinieki no tā visa ir noguruši.
Nodaļas sanāksmē, kura notika 2012. gada 10. maijā un kuras mērķis bija apspriest nodaļā pastāvošās problēmas un rast tām risinājumus, Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs, prasītājas ieskatā, vērsās tieši pie viņas, viņu atklāti kritizējot un vienīgi viņu apvainojot tajā, ka tiek sniegta nepilnīga informācija un ka viņa nerīkojas saskaņā ar komandas garu, un tādējādi galu galā viņu apvainojot kā atbildīgo par darbības traucējumiem. Viņš tai esot arī personiski uzbrucis, jautājot par citiem tematiem, kuriem neesot nekādas saistības ar nodaļas trīs sastāvdaļu koordinēšanu, nedodot viņai iespēju atbildēt. Elektroniskā pasta vēstulē ar nosaukumu “Konfidenciāli”, kas pēc tam 12. maijā tika nosūtīta Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājam, Y turklāt norādīja, ka viņš ir “atgriezies mājās ar smaguma sajūtu un slikti gulējis”. Šīs personas ieskatā, “šī sanāksme [esot bijusi] ļoti smaga un [esot pārkāpusi] savas robežas ar neatbilstīgiem izteikumiem”, un viņš sev uzdevis jautājumu, “kā [prasītāja spējusi] saglabāt emocionālo līdzsvaru un mieru”. Nākamajā dienā pēc šīs sanāksmes prasītāja bija slimības atvaļinājumā.
Prasītāja piemin vēl kādu starpgadījumu, kas noticis 2012. gada novembrī saistībā ar kādas Audiovizuālās informācijas nodaļas akreditācijas dienesta kolēģes, kurai vienai pašai vajadzēja uzņemt žurnālistus Parlamentā sešpadsmit valstu vadītāju un valdību vizītes laikā saistībā ar notikumu “
Friends of Cohesion
”, aizvietošanu pusdienlaika pārtraukumā. Šīs dienas gaitā nodaļas vadītājs esot nomelnojis prasītāju, jo
Newsdesk Hotline
darbinieki neesot snieguši atbalstu, ko viņš bija lūdzis, lai viņu kolēģe Z varētu doties pusdienu pārtraukumā. Šajā saistībā prasītāja norāda, ka 2012. gada 4. oktobrī viņai ir bijusi elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņa ar Z, lai sniegtu viņai atbalstu, ļaujot izmantot šādu pārtraukumu.
Tomēr 2012. gada 13. novembra elektroniskā pasta vēstulē, kas nosūtīta nodaļas darbiniekiem, nodaļas vadītājs norādīja, ka, pat ja Z nesūdzējās, viņš un citi kolēģi ir konstatējuši, ka šīs personas aizvietošana rindas kārtībā, ko viņš lūdza noorganizēt kopš septembra, nav izpildīta un ka tādējādi Z nav varējusi izmantot pārtraukumu. Tālāk viņš norādīja:
“Beigu beigās, es tikko runāju ar personu, kura līdz šim ir nodrošinājusi komandas koordinēšanu un kura pēc tam, kad biju [viņai] atgādinājis, ka šodien saistībā ar daudzu delegāciju ierašanos uz [“
Friends of Cohesion
”] un uz komisāru uzklausīšanu Z vajadzētu sniegt lielu palīdzību, man atbildēja provokatīvā, ļoti nepatīkamā tonī. Šķiet, ka šī ziņa nav tikusi ņemta vērā jūsu dienas “prioritātēs”. [..] Saskaņā ar to, ko vakar apspriedām plānošanas sanāksmē, es šajā dienā neredzu nekā svarīgāka par šo žurnālistu sagaidīšanu kopš [viņu] ierašanās un, protams, es turpmāk katru dienu vēlos redzēt saistošu plānojumu, minot vārdu, lai nodrošinātu mūsu kolēģes aizvietošanu vismaz pusdienlaika pārtraukumā un visos tajos brīžos, kad viņa, piemēram, vēlētos paņemt pauzi, kā jūs to darāt. Es ceru, ka šī ziņa [ir] pietiekami skaidra visiem. [..] Jūs esat daļa no komandas, un, ja viena vai otra nerod sev vietu starp mums, jūs varat brīvi meklēt citur darbu, kas labāk atbilst jūsu vēlmēm.”
Vēlāk Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs 2012. gada 4. decembra sanāksmes laikā esot asistenta klātbūtnē darījis zināmu prasītājai, ka viņš ir tas, kurš dod norādījumus, vai nu tas prasītājai patīk, vai ne. Šajā kontekstā saskaņā ar prasītājas apgalvoto viņš draudīgā tonī esot paziņojis:
“Komanda darbojas ar jums vai bez jums, es ik dienas saņemu simtiem [
curriculum vitae
] no cilvēkiem, kas ļoti labi prot darīt to, ko jūs darāt. Ja jūs nemainīsiet attieksmi, es pieņemšu lēmumu.”
Prasītāja arī norāda, ka nodaļas vadītājs viņas prombūtnē it īpaši divās sanāksmēs esot kritizējis viņas koordinētās komandas darbu, un to viņa nodaļas vadītājam norādījusi 2013. gada 12. novembra elektroniskā pasta vēstulē, kurā viņa pauda vilšanos par tādu nodaļas vadītāja rīcību. Turklāt prasītāja šajā saistībā ir iesniegusi 2014. gada 18. marta elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņu starp Y un Audiovizuālās nodaļas vadītāju, kurā Y norādīja šim pēdējam, ka viņš uzskata, ka “[2014. gada 17. martā notikušās] sanāksmes mērķis [bija] nolinčot un noniecināt personas [un] klāt neesošu dienestu”. Turklāt, pirmām kārtām, viņa ir iesniegusi Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja bijušās sekretāres elektroniskā pasta vēstuli, kurā viņa saistībā ar norīkošanu darbā citā dienestā, rakstīja:
“Mana pieredze [Audiovizuālās informācijas nodaļā]?! Kā heroīna lietotājam: cilvēks sev injicē narkotikas, ticot [..], ka nonāks paradīzē, lai gan laižas arvien zemāk uz elli. Es nekad neesmu bijusi tik priecīga tikt no kaut kā vaļā.”
Otrām kārtām, prasītāja min Audiovizuālās nodaļas vadītāja asistentes demisiju, kas lakoniskā 2015. gada 27. janvāra elektroniskā pasta vēstulē raksturota kā apliecinājums nelabumam, ko radījusi šī nodaļas vadītāja rīcība.
2014. gada 25. septembrī Audiovizuālās nodaļas vadītāja sasauktas sanāksmes laikā esot radušās domstarpības starp viņu un prasītāju. Šajā kontekstā, kad prasītāja viņam lūgusi atvērt datorprogrammas vēsturi, lai redzētu, ka pretēji tam, ko viņš apgalvo,
Newsdesk Hotline
darbinieki bija snieguši pozitīvu ieguldījumu, viņš esot to rupji pārtraucis un viņai atgādinājis, ka viņš ir priekšnieks un ka viņš nolemj, vai kādam ir jāpārstāv kāda daļa dienesta sanāksmju laikā. Viņš arī esot secinājis, ka
Newsdesk Hotline
nekam neder.
Pēc šī starpgadījuma prasītāja esot devusies uz Parlamenta medicīnisko dienestu, no 2014. gada 26. septembra viņai esot ticis piešķirts slimības atvaļinājums, un kopš tā laika viņa vairs neesot atgriezusies darbā. Šajā saistībā viņa uzskata, ka, neievērojot rūpības pienākumu, IPNL nav pietiekami ņēmusi vērā viņas iesniegtās medicīniskās izziņas, izskatot viņas lūgumu sniegt palīdzību.
–
Par dažādo strīdīgās izturēšanās veidu individuālo vērtējumu
Iesākumā Vispārējā tiesa atgādina, ka, lai arī nav izslēgts, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs nodaļas sanāksmēs vai sarunās ar prasītāju var būt izmantojis nepiemērotu toni, nejauši vārdi vai žesti, pat ja tie var šķist nepiemēroti, neietilpst Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta piemērošanas jomā (spriedums, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
95.
punkts).
Turklāt, ņemot vērā plašo novērtējuma brīvību, ko iestādes bauda savu struktūrvienību organizācijā, ne administratīvi lēmumi, pat ja tos ir grūti pieņemt, ne nevienprātība ar administrāciju jautājumos par struktūrvienību organizāciju pati par sevi nevar būt pierādījums psiholoģiskai vardarbībai (spriedums, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
98.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā izklāstītie fakti gan pauž konflikta attiecības sarežģītā administratīvā kontekstā, bet neliecina par rīcību, kam būtu nepiedienīgs vai pārmērīgs raksturs, jo dokumentētie izteikumi un izturēšanās liecina ne vairāk kā par to, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs ir smagi, nereti pat neveikli, risinājis konflikta situāciju.
Lai gan nodaļas vadītāja izmantotais tonis dažās no minētajām elektroniskā pasta vēstulēm, no lingvistiskā vai stilistiskā skatupunkta raugoties, nereti var šķist nedaudz familiārs vai neizsmalcināts, vienlaikus neesot pārmērīgs, tas tomēr ir jāskata dienesta darbības grūtību kontekstā, kuras sekoja pēc tā reorganizācijas.
Šajā saistībā Vispārējā tiesa norāda, ka lielākā daļa prasītājas iesniegto, nodaļas vadītāja viņai nosūtīto elektroniskā pasta vēstuļu attiecās uz nodaļas vadītāja aizrādījumiem, kas principā ietilpst viņa kā priekšnieka kompetenču jomā.
Tādējādi attiecībā uz elektroniskā pasta vēstulēm, kurās viņš veltīja prasītājai aizrādījumus par izturēšanos, rīcību vai bezdarbību, ko uzskatīja par tādu, kas neatbilst dienesta prasībām, piemēram, 2011. gada 26. septembra un 2012. gada 19. janvāra, 28. februāra un 19. marta vēstulēm, ir jānorāda, ka tās objektīvam un saprātīgam novērotājam, kuram ir normāls jutīgums un kurš atrodas tādos pašos apstākļos, noteikti nešķistu pārmērīgas vai kritizējamas. Līdz ar to tādi aizrādījumi, kas formulēti mērenā valodā, varēja būt objektīvi pamatoti, ņemot vērā rīcību, ko Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs pārmeta prasītājai.
Ir jāatgādina, ka tas, ka priekšnieks kritizē, kā padotais izpilda kādu darbu vai uzdevumu, pats par sevi nav uzskatāms par neatbilstošu rīcību, jo, ja tā būtu, tad dienesta vadīšana kļūtu praktiski neiespējama (spriedumi, 2013. gada 11. jūlijs, Tzirani/Komisija,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
,
97.
punkts, un 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
87.
punkts). Tāpat negatīvi, darbiniekam adresēti apsvērumi noteikti nav uzskatāmi par viņa personības, cieņas vai integritātes aizskārumu, ja vien tie tiek formulēti mērenā valodā un nav balstīti uz ļaunprātīgām apsūdzībām vai tādi, kam nav nekāda sakara ar objektīviem faktiem (spriedums, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
87.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2010. gada 24. februāris, Menghi/ENISA,
F‑2/09
,
EU:F:2010:12
,
110.
punkts).
Attiecībā uz 2011. gada 26. septembra elektroniskā pasta vēstuli – neatkarīgi no prasītājas vēlāk sniegtajiem paskaidrojumiem, par kuriem Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājam pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nebija pienākuma noteikti paust savu nostāju rakstveidā un noteiktā termiņā, minētais nodaļas vadītājs tajā tikai atsaucās uz kāda kolēģa no cita dienesta sūdzību par atbalsta trūkumu no prasītājas un citu
Newsdesk Hotline
locekļu puses. Šāds mērenā valodā formulēts aizrādījums objektīvam un saprātīgam ārējam novērotājam nešķistu pārmērīgs vai kritizējams.
Attiecībā uz 2012. gada 19. janvāra elektroniskā pasta vēstuli izrādās, ka, ciktāl prasītāja pēc savas iniciatīvas bija nosūtījusi informāciju Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktoram, Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja priekšniekam, nepaziņojot par to šim vadītājam, nebija nepiemēroti, ka minētais nodaļas vadītājs par to aizrāda prasītājai un viņai mērenā valodā atgādina prasības, saskaņā ar kurām nodaļas locekļiem ir jārīkojas kolektīvi un priekšnieka hierarhiskā pakļautībā, lai gan, protams, formāli raugoties, šīs elektroniskā pasta vēstules tonis varēja būt pieklājīgāks. Šajā saistībā apstāklim, ka prasītājai iepriekš un turpmāk bija izdevība vai paradums sazināties tieši ar attiecīgo direktoru, nav nozīmes, jo netiek apstrīdēts, ka nodaļas vadītājs bija viņas tiešais priekšnieks un tādējādi varēja prasīt, lai viņa rīkojas kolektīva ietvaros.
Attiecībā uz 2012. gada 28. februāra elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņu ir jānorāda, ka savā vēstulē, kas nosūtīta plkst. 11.04, prasītāja darīja zināmu Audiovizuālās nodaļas vadītājam, ka “[bija] nepieciešams, lai kāds no
EbS
[..] nosūta [
Newsdesk Hotline
] izmaiņas vai šaubas, lai iegūtu ticamu [informāciju] attiecībā pret [viņu] “klientiem””. Tādējādi, ņemot vērā, ka viņa prasīja, lai kāds no biroja, kurš atbildīgs par
EbS
, reālajā laikā informētu
Newsdesk Hotline
par šīm izmaiņām, nebija nepiemēroti, ka nodaļas vadītājs viņai atbild, ka, no viņa kā priekšnieka, kurš ir atbildīgs gan par
Newsdesk Hotline
, gan par
EbS
, viedokļa raugoties, vienam no četriem
Newsdesk Hotline
darbiniekiem ir jāuzņemas šis pienākums, kuru prasītāja uzskatīja par nepieciešamu un vēlējās, lai to uzņemtos kāda trešā persona.
Turklāt prasītāja nebija šīs elektroniskā pasta vēstules vienīgā adresāte, un, lai gan arī šīs vēstules tonis varēja nebūt tik familiārs, šādi prasītājai, bet arī vienai no viņas
Newsdesk Hotline
kolēģēm, veltītā kritika nešķiet ne nesaprātīga, ne pārmērīga. Visbeidzot, Vispārējā tiesa norāda, ka, atbildot uz prasītājas elektroniskā pasta vēstuli un nodaļas vadītāja elektroniskā pasta vēstuli, kāds darbinieks no
EbS
spāniski rakstītā elektroniskā pasta vēstulē skaidri apšaubīja, ka ir patiess prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru viņa bija centusies sazināties ar šo dienestu telefoniski, un pat apsūdzēja prasītāju melos un vainas novelšanā uz citiem.
Attiecībā uz aizrādījumu, ko Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs 2012. gada 19. marta elektroniskā pasta vēstulē izteica par prasītājas un divu citu viņas kolēģu nepiedalīšanos sanāksmē, ir jāatgādina, ka ierēdnim vai darbiniekam ir pienākums atbrīvoties, lai satiktu savu priekšnieku, ja tas viņu uzaicina uz sanāksmi (spriedums, 2014. gada 10. jūlijs, CW/Parlaments,
F‑48/13
,
EU:F:2014:186
,
123.
punkts). Līdz ar to neatkarīgi no pamatojuma, ko prasītāja vēlāk sniegusi par šo prombūtni, nodaļas vadītāja 2012. gada 19. marta elektroniskā pasta vēstule objektīvam un saprātīgam novērotājam nekādi nešķistu neatbilstoša.
Attiecībā uz 2012. gada 8. maija elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņu ir jānorāda, ka vēstulē, ko prasītāja sākotnēji nosūtīja Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājam, astoņām citām personām un kādam dienestam, tā tieši apsūdzēja kādu kolēģi no cita dienesta, liekot saprast, ka viņš izplata nepilnīgu informāciju par
Newsdesk Hotline
. Šādu apgalvojumu tādas elektroniskā pasta vēstules kontekstā, kas nosūtīta vairākiem adresātiem, attiecīgā persona varēja uztvert kā sava darba kvalitātes noniecinājumu, lai gan prasītāja, ņemot vērā viņas pienākumus un pakāpi, nekādi nebija hierarhiska pārākuma pozīcijā, kas viņai dotu tiesības vērtēt šīs personas profesionālo pakalpojumu kvalitāti un šādi par to izteikties. Turklāt ikvienam ierēdnim vai darbiniekam ir ne tikai jāatturas bez pamatojuma apšaubīt savu priekšnieku autoritāti, bet arī jāievēro takts un piesardzība, it īpaši izvēloties vairākus adresātus elektroniskā pasta sūtījumam, kas ietilpst šādā rīcībā vai ir vērsts uz to, lai apšaubītu kāda kolēģa darba kvalitāti.
Šajos apstākļos, pat ja Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs būtu varējis izvēlēties mazāk familiāru izteikumu nekā “ir jābeidz vēlēties ikvienam norādīt tā īsto vietu”, tas tomēr nemaina faktu, ka bija piemēroti un likumīgi, ka šis nodaļas vadītājs paskaidro prasītājai, ka viņa ir pārsniegusi savas kompetences jomas robežas, vienlaikus iedrošinot apšaubīto personu attiecībā uz tās profesionālo pakalpojumu kvalitāti, kuru vērtēt prioritāri pienākas nodaļas vadītājam. Turklāt, lai gan prasītāja pārmetumu X bija izteikusi tāda norādījuma veidā, kas ietverts vairākiem adresātiem nosūtītā elektroniskā pasta vēstulē, nodaļas vadītājs parūpējās atbildi nosūtīt tikai prasītājai, X un personai, kas atbildīga par darba resursu plānošanu.
Attiecībā uz jautājumu par Z aizvietošanu žurnālistu uzņemšanas laikā Parlamentā – stingrais tonis, kas izmantots 2012. gada 13. novembra elektroniskā pasta vēstulē, protams, pauž to, ka šajā jautājumā pastāv konflikts ar prasītāju un acīmredzami arī komunikācijas grūtības. Tomēr šī elektroniskā pasta vēstule ar aizrādījumiem, kas turklāt adresēta visai attiecīgajai komandai, pati par sevi nav rakstveida teksts, kas radītu kaitējumu prasītājas vai pārējo šīs komandas locekļu personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei.
Visbeidzot – attiecībā uz apgalvotajiem Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja atkārtotajiem draudiem par viņa nodomu nepagarināt prasītājas līgumu, ja viņa nemainīs savu attieksmi, no lietas materiāliem izriet, ka, lai gan ir pierādīts, ka šis nodaļas vadītājs ir paudis līdzīgu nostāju pret visiem
Newsdesk Hotline
darbiniekiem, konkrēti 2012. gada 13. novembra elektroniskā pasta vēstulē (skat. še iepriekš 135. punktu), prasītāja tomēr nav pierādījusi tādu draudu patiesumu, ko minētais nodaļas vadītājs būtu izsacījis konkrēti attiecībā uz viņas darba līguma pagarināšanu. It īpaši, lai gan viens liecinieks, tiesa, norādīja, ka attiecībā uz viņu Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs viņam bija atgādinājis, “ka viņš ir tikai pagaidu darbinieks”, un lai gan cits liecinieks “uzskatīja, ka viņa [paša] līgums tika pagarināts tādēļ, ka viņš [nebija] sūdzējies”, tas tomēr neattiecas uz jautājumu par pašas prasītājas līgumu.
Turklāt jebkurā gadījumā, pirmkārt, kamēr prasītāja strādāja, viņas līgums tika pagarināts, un it īpaši no 2017. gada 24. aprīļa sprieduma HF/Parlaments (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
) 94. punkta izriet, ka nodaļas vadītājs darīja nepieciešamo, lai tādu personu kā prasītāja līgumi tiktu pagarināti uz pilnu gadu, un ka viņš centās, īstenojot savas pilnvaras, ciktāl tas iespējams, panākt šo personu nodarbinātības viņa nodaļā pagarināšanu uz ilgāku laiku nekā iepriekš. Otrkārt, pat ja 2012. gada 13. novembra elektroniskā pasta vēstules, kas tika nosūtīta visiem
Newsdesk Hotline
darbiniekiem, toni var uzskatīt par familiāru un pat ja nevar izslēgt, ka šajā elektroniskā pasta vēstulē minētajā sanāksmē nodaļas vadītājs ir licis saprast, ka viņš varētu apsvērt pagaidu darbinieku iespēju saņemt līgumu pagarināšanu, ņemot vērā to, kā tiek pildīti viņa norādījumi, tas noteikti nav nesaprātīgi, ka priekšnieks var paust neapmierinātību par savu padoto rīcību un profesionālo pakalpojumu kvalitāti.
–
Par strīdīgās izturēšanās vispārējo vērtējumu
Ņemot vērā dažādos strīdīgos faktus, kas iepriekš tika vērtēti individuāli, kā arī, pat ja tie visi noteikti nevarēja tikt dokumentēti, visus citus prasītājas viņas procesuālajos rakstos aprakstītos faktus un notikumus, it īpaši spilgtās viedokļu apmaiņas, kas notikušas 2012. gada 4. decembra un 2014. gada 25. septembra sanāksmēs, Vispārējā tiesa uzskata, ka, pat ja dažu Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja rakstīto tekstu stilu un toni un rīcību, kāda viņam esot bijusi šajās sanāksmēs un pat tiešās divpusējās diskusijās ar prasītāju, varētu uztvert, tostarp no valodas izteicienu viedokļa, kā īpaši tiešus un lietotus bez aplinkiem, bet dažus nejauši lietotus – pat kā sarkastiskus, tomēr, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tika formulēti, it īpaši organizatorisko grūtību pastāvēšanu, un arī pašas prasītājas toni, it īpaši dažās priekšniecībai vai citiem kolēģiem sūtītajās elektroniskā pasta vēstulēs, kā to norādījuši daži liecinieki, objektīvs un saprātīgs novērotājs nebūtu noteikti uztvēris attiecīgā nodaļas vadītāja rīcību kā nepiedienīgu Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē.
Šajā saistībā attiecībā uz IPNL iespēju vērtēt pārmestos faktus, ņemot vērā dienesta darbības grūtību kontekstu, ir jāuzsver, kā to paredz šī sprieduma 121. punktā atgādinātā judikatūra, ka, lai novērtētu psiholoģiskas vardarbības esamību, ir jāpārbauda, vai uz apgalvotajiem faktiem attiecas pietiekami objektīva realitāte tādā nozīmē, ka objektīvs un saprātīgs novērotājs, kuram ir normāls jutīgums un kurš atrodas tādos pašos apstākļos, tos uzskatītu par pārmērīgiem un kritizējamiem. Šajā lietā dienesta darbības grūtības ir daļa no konteksta, kurā apgalvotie fakti ir notikuši, tādējādi tās varēja ņemt vērā, atveidojot apstākļus, kuros būtu jāatrodas šim novērotājam, lai noteiktu vērtējumu, kāds viņam būtu bijis par apgalvotajiem faktiem, ja viņš būtu bijis to liecinieks.
Turklāt Vispārējā tiesa šajā saistībā norāda, ka Audiovizuālās nodaļas vadītāja aizrādījumi, kas tika izteikti elektroniskā pasta vēstulēs vai sanāksmēs, nebija vērsti vienīgi uz prasītāju un ka, ņemot vērā to, ka viņš bija priekšnieks, viņam bija tiesības dot norādījumus, tos atgādināt un attiecīgā gadījumā izteikt neapmierinātību par nodaļas darbinieku, tostarp prasītājas, profesionālo pakalpojumu līmeni un kvalitāti. Tāpat, lai gan darba gaisotne Audiovizuālās informācijas nodaļā noteikti nebija no mierīgākajām, kā to tiecas norādīt divu Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja līdzstrādnieku aiziešana, tas neļauj pierādīt psiholoģiskas vardarbības esamību pret prasītāju. Visbeidzot, prasītājas iesniegtie dokumenti, kā arī liecinieku uzklausīšanas protokoli šķiet norādām, ka viņa pati varēja veicināt spriedzi, ko IPNL minējusi apstrīdētajā lēmumā, to skatot kopā ar 2015. gada 8. decembra vēstuli, piemēram, ar savām 2011. gada 25. septembra, kā arī 2012. gada 28. februāra un 8. maija elektroniskā pasta vēstulēm.
Attiecībā uz liecinieku uzklausīšanas protokoliem – pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, veids, kā liecības tika fiksētas, lai kalpotu šāda dokumenta vajadzībām, proti, lai tiktu izstrādāts padomdevēju komitejas atzinums, neļauj konstatēt, ka tās tikušas izklāstītas nepilnīgi, ne arī to, ka šīs liecības nevarēja kalpot kā pienācīgs materiāls pierādījums šī pamata izskatīšanai. It īpaši viņa nevar pārmest Padomdevējai komitejai, ka tā būtu noformulējusi neskaidrus vai neatbilstīgus jautājumus, lai arī tai bija plaša novērtējuma brīvība, veicot administratīvo izmeklēšanu, ko tai bija uzticējusi IPNL.
Attiecībā uz liecību saturu, tas, protams, tiecas apstiprināt, ka Audiovizuālās informācijas nodaļā pastāv ierēdņu vai darbinieku “klani” un ka viens no tiem acīmredzami bija veidots ap
Newsdesk Hotline
, kuru koordinēja prasītāja, kā arī organizatoriskas grūtības starp dažādām šīs nodaļas daļām, kas ietekmēja to pienākumu saprotamību citiem minētās nodaļas partneriem gan Parlamenta iekšienē, gan ārpus tā, bet arī šo daļu mijiedarbību, kā to šajā gadījumā pauž atsauces uz grūtībām aizvietot kādu personu pusdienlaika pārtraukumos, grūtībām, kas saistītas ar konkrētas informācijas nodošanas kārtību, vai arī grūtībām noteikt atbilstīgu lēmumu pieņemšanas procesu pasākumu organizēšanai.
Dažas liecības šķiet apstiprinām to, ka bija pamatoti konkrēti prasītājas apgalvojumi par Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja spēcīgo personību, par šī pēdējā zināmu agresivitāti attiecībā pret viņu un par to, ka pastāvēja grūtības nodaļas vadītāja attiecībās ar citiem viņa nodaļas līdzstrādniekiem, no kuriem neviens tomēr nav iesniedzis lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu. Turpretī tikpat daudz, pat vairāk, liecībās ir minēta prasītājas neatbilstoša rīcība, apliecinot nodaļas vadītāja pret viņu vērstās kritikas pamatotību, kā arī profesionālu domstarpību esamība starp prasītāju un citiem Audiovizuālās informācijas nodaļas līdzstrādniekiem, viņas tendence sniegt nepilnīgu informāciju, lai
Newsdesk Hotline
un Audiovizuālās informācijas nodaļas darbībā ar viņu nevarētu nerēķināties, vāja prasītājas gatavība sniegt palīdzību citām Audiovizuālās informācijas nodaļas daļām un pat agresija un meli attiecībā uz dažiem saviem profesionālajiem pakalpojumiem. Dažās liecībās turklāt ir norādīts, ka nodaļas vadītāja kritika nebija vērsta konkrēti pret prasītāju, bet pret
Newsdesk Hotline
daļas, ko viņa
de facto
koordinēja, darbību un sniegumu.
Nobeidzot – Vispārējā tiesa uzskata, ka, lai gan dažādie šīs lietas materiāli, tostarp padomdevēju komitejas atzinums un liecinieku uzklausīšanas protokoli, atklāj zināmus nenoliedzamus trūkumus Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītāja vadības veidā, it īpaši nepiemērotas norādes attiecībā pret vairākiem šīs nodaļas darbiniekiem, tostarp prasītāju, liekot saprast, ka viņi var “brīvi meklēt darbu citur”, tomēr IPNL, apstrīdētajā lēmumā atsaucoties uz 2015. gada 8. decembra vēstulē izklāstītajiem apsvērumiem, varēja, nepārkāpjot Civildienesta noteikumu 12.a pantu un nepieļaujot kļūdu faktu vērtējumā, secināt, ka apgalvotie fakti, vispārēji vērtējot, nepierāda nodaļas vadītāja nepiedienīgas rīcības esamību pret prasītāju, jo objektīvs novērotājs, kuram ir normāls jutīgums, nebūtu uzskatījis, ka aprakstītā faktiskā situācija bija tāda, kas var radīt kaitējumu prasītājas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei.
Šo secinājumu neatspēko apstāklis, ka Audiovizuālās informācijas nodaļas vadītājs ir bijis informēts par to, ka prasītāja ir iesniegusi lūgumu sniegt palīdzību, un tas, ka viņš savukārt par to informēja savas nodaļas darbiniekus sanāksmē, kas notika 2015. gada 13. janvārī. Protams, lai aizsargātu gan iespējamo cietušo, gan iespējamā vardarbības izdarītāja profesionālo integritāti, principā ir vēlams, lai sākotnēji IPNL ne šo pēdējo, ne citas trešās personas neinformētu par lūguma sniegt palīdzību iesniegšanu un par lūguma iesniedzēja identitāti. Tomēr, tā kā Civildienesta noteikumos nav paredzēta īpaša tiesību norma šajā jomā, IPNL jebkurā gadījumā, ja attiecībā pret iespējamo cietušo – kā šajā gadījumā – ir izpildīts pārcelšanas pasākums, var pieņemt lēmumu, izskatot lūgumu sniegt palīdzību, informēt ar šādu lūgumu apsūdzēto personu par tā esamību, ja šīs informācijas izpaušana neapdraud izmeklēšanas efektivitāti, un tas tā nebija šajā gadījumā. Turklāt – joprojām attiecībā uz šo lietu – Audiovizuālās informācijas nodaļas darbiniekiem ar laiku noteikti vajadzēja būt informētiem par to, ka notiek administratīvā izmeklēšana, jo viņi tika aicināti liecināt padomdevēju komitejā.
No tā izriet, ka prasītājas iebildums, ar kuru viņa šajā pamatā pārmet IPNL “acīmredzamu kļūdu vērtējumā” un Civildienesta noteikumu 12.a panta pārkāpumu, ir jānoraida.
–
Par pārējiem iebildumiem
Attiecībā uz iebildumu par to, ka IPNL nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 24. pantu, Vispārējā tiesa konstatē, ka, ciktāl šī institūcija, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot definīciju “psiholoģiska vardarbība”, kas minēta Civildienesta noteikumu 12.a pantā, bija konstatējusi, ka lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus, kas bija administratīvās izmeklēšanas priekšmets, galu galā nevar uzskatīt par psiholoģisku vardarbību, minētajai institūcijai nevajadzēja veikt papildu palīdzības pasākumus. Šajā lietā pasākumi, kurus sākotnēji veica IPNL, proti, prasītājas pārcelšana un administratīvās izmeklēšanas uzsākšana, bija pamatoti ar konstatējumu, ka prasītāja lūgumā sniegt palīdzību bija iesniegusi pietiekamus sākotnējos pierādījumus viņas apgalvotajiem faktiem. Tomēr, tā kā administratīvās izmeklēšanas iznākumā IPNL uzskatīja, ka nav notikusi psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, tai, it īpaši ņemot vērā tās plašo novērtējuma brīvību, vairs nevajadzēja veikt citus palīdzības pasākumus un tā tādējādi varēja noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 24. pantu.
Attiecībā uz iebildumu par IPNL rūpības pienākumu pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, lai arī šai institūcijai, protams, bija pienākums vērtēt lūgumu sniegt palīdzību atvērtības gaisotnē, uz to attiecināmais rūpības pienākums tai tomēr nelika izrādīt palielinātu atvērtību tādēļ, ka prasītāja bija iesniegusi medicīniskās izziņas, kas apliecināja viņas nespēju veikt darbu “burn out” [izdegšanas] dēļ vai pat tādēļ, ka viņa esot saskārusies ar psiholoģiskas vardarbības situāciju. IPNL palika pienākums vērtēt šo lūgumu sniegt palīdzību, ņemot vērā definīciju, kas minēta Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā. Šajā saistībā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan prasītājas iesniegtās medicīniskās izziņas varēja apliecināt, ka tai ir bijuši psihiski traucējumi, tās tomēr neļāva konstatēt, ka šīs problēmas noteikti ir radušās psiholoģiskas vardarbības dēļ Civildienesta noteikumu izpratnē, jo, lai secinātu, ka šāda vardarbība ir bijusi, konsultētie ārsti noteikti ir balstījušies vienīgi uz prasītājas aprakstu par viņas darba apstākļiem Parlamentā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 2. decembris, K/Parlaments,
F‑15/07
,
EU:F:2008:158
,
41.
punkts, un 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
127.
punkts) un jebkurā gadījumā viņiem nebija pienākuma piemērot Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā minēto definīciju.
Visbeidzot, ciktāl šajā pamatā prasītāja cenšas apšaubīt lēmuma nepagarināt viņas darba līgumu likumību – turklāt nevis lēmuma par viņas atlaišanu, kā apgalvo prasītāja –, ir jākonstatē, ka šie argumenti ir acīmredzami nepieņemami, ņemot vērā 2017. gada 24. aprīļa sprieduma HF/Parlaments (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
)
res judicata
spēku.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida trešais pamats un līdz ar to arī pilnībā – prasījumi atcelt tiesību aktu.
Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzību
Savu prasījumu par kaitējuma atlīdzību pamatojumam prasītāja norāda, ka viņai ir nodarīts morāls kaitējums IPNL pieļauto nelikumību dēļ, izskatot lūgumu sniegt palīdzību. Viņa tostarp esot bijusi pakļauta neziņai un ciešanām, un viņas veselības stāvoklis esot it īpaši pasliktinājies, sākot ar 2014. gada septembri. Šo iemeslu dēļ viņa prasa piespriest viņai izmaksāt summu 70000 EUR apmērā kā kompensāciju.
Turklāt prasītāja prasa papildu summu 20000 EUR apmērā kā kompensāciju par morālo kaitējumu, kas izrietējis no nelikumībām izmeklēšanas procedūrā, šajā gadījumā saistībā ar padomdevēju komitejas darbu.
Prasītāja uzskata, ka IPNL neievēroja saprātīga termiņa principu lūguma sniegt palīdzību izskatīšanā un ka turklāt Padomdevēja komiteja, kurā prasītāja turklāt bija vērsusies atbilstoši elastīgajām prasībām, kādas paredzētas Iekšējos noteikumos vardarbības jomā, neievēroja minētos noteikumus un it īpaši neuzklausīja prasītāju desmit dienu termiņā, kas noteikts minētajos noteikumos, un patiesi necentās ar viņu sazināties līdz 2015. gada 3. martam. Viņa arī kritizē padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas grafiku, it īpaši norādot, ka no viņas uzklausīšanas 2015. gada 25. martā līdz pēdējo liecinieku uzklausīšanai tā paša gada 6. oktobrī bija pagājuši vairāk nekā seši mēneši. Tam esot jāpievieno fakts, ka vispirms IPNL 2015. gada 4. februāra lēmumā bija kļūdaini uzskatījusi, ka lieta ir izbeigta. Visbeidzot, prasītājas ieskatā, viņai arī ir nodarīts morāls kaitējums ar to, ka padomdevēju komitejas uzklausīšanu laikā bija klātesošas personas, kuras nav šīs komitejas sastāvā un kurām tādējādi esot tikusi izpausta ar viņu saistīta konfidenciāla informācija.
Parlaments lūdz noraidīt prasījumus par kaitējuma atlīdzību, uzsverot, ka šajā lietā IPNL nekavējoties veica palīdzības pasākumus, šajā gadījumā nolemjot iecelt prasītāju, kas tajā laikā bija slimības atvaļinājumā, citā amatā un nolemjot uzsākt administratīvo izmeklēšanu. Turklāt tas uzskata, ka prasītāja nebija vērsusies padomdevēju komitejā ar sūdzību Iekšējo noteikumu vardarbības jomā izpratnē, ņemot vērā, ka padomdevēju komitejas priekšsēdētājs, kurš saņēma IPNL adresētā lūguma sniegt palīdzību kopiju, to saņēma tikai kā Personāla ĢD Resursu direktorāta Cilvēkresursu nodaļas vadītājs, nevis kā padomdevēju komitejas priekšsēdētājs. Visbeidzot Parlaments uzskata, ka prasītāja nav norādījusi, kāda konfidenciāla informācija būtu tikusi izpausta trešajām personām.
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka prasījumi par mantiskā vai morālā kaitējuma atlīdzināšanu ir jānoraida, ja tie ir cieši saistīti ar prasījumiem par atcelšanu, kuri paši ir noraidīti kā nepieņemami vai nepamatoti (spriedums, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
69.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
,
129.
punkts, un 2006. gada 14. septembris, Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
,
51.
punkts).
Līdz ar to attiecībā uz daļu, kas ir cieši saistīta ar prasījumiem par atcelšanu, prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida kā nepamatoti.
Attiecībā uz prasījumu par kaitējuma atlīdzību daļu, kas ir saistīta ar morālo kaitējumu, kurš, kā apgalvots, esot saistīts ar nelikumībām, kas nošķiramas no nelikumībām, kuras esot ietekmējušas apstrīdēto lēmumu, šajā gadījumā – padomdevēju komitejas darbības nepilnībām, Vispārējā tiesa atgādina, ka prasītāja katrā ziņā bija tiesīga saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniegt IPNL lūgumu sniegt palīdzību un viņai nebija pienākuma iepriekš vērsties padomdevēju komitejā (spriedums, 2017. gada 16. maijs, CW/Parlaments,
T‑742/16
RENV, nav publicēts,
EU:T:2017:338
,
54.
punkts).
Turklāt ir jākonstatē, ka prasītāja nosūtīja lūgumu sniegt palīdzību ģenerālsekretāram un tikai tā kopiju padomdevēju komitejas priekšsēdētājam, Parlamenta priekšsēdētājam un personāla ģenerāldirektoram. No tā izriet, ka prasītāja šiem trim pēdējiem minētajiem nosūtīja lūguma sniegt palīdzību kopiju tikai informatīvos nolūkos. Līdz ar to prasītāja nevar apgalvot, ka viņa pienācīgi vērsās padomdevēju komitejā attiecībā uz savu gadījumu. Tādējādi viņa nevar pārmest Parlamentam, ka tas nav uzraudzījis to, lai šī iekšējā institūcija, kas ir šķirta no IPNL, ievērotu Iekšējos noteikumus vardarbības jomā, it īpaši padomdevēju komitejas pienākumu, kā tas minēts šo noteikumu 11. pantā, uzklausīt iespējamo cietušo desmit darbadienu laikā pēc lūguma iesniegšanas.
Attiecībā uz 2014. gada 11. decembrī iesniegtā lūguma sniegt palīdzību izskatīšanas ilgumu – tas bija apmēram 18 mēneši, kas ir diezgan ilgs laiks. Tomēr ir jākonstatē, ka sākotnēji personāla ģenerāldirektors savās 2015. gada 4. februāra un 4. marta vēstulēs bija sniedzis neprecīzas, pat pretrunīgas atbildes par netieša lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību pieņemšanu. To ņemot vērā, saskaņā ar labas pārvaldības principu ģenerālsekretārs vēlāk 2015. gada 20. augusta lēmumā, atbildot uz prasītājas sūdzību šajā saistībā, konstatēja IPNL sniegtās informācijas kļūdaino raksturu. Turklāt ar šo tiesvedības aspektu jau tika pamatots tas, ka Parlamentam tika piespriests atlīdzināt pusi no prasītājas tiesāšanās izdevumiem lietā, kurā tika pieņemts 2017. gada 24. aprīļa spriedums HF/Parlaments (
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
).
Attiecībā uz padomdevēju komitejas veikto izmeklēšanu – tā faktiski norisinājās tikai no dienas, kurā personāla ģenerāldirektors vērsās padomdevēju komitejā, proti, no 2015. gada 2. februāra, līdz dienai, kurā tā sniedza konsultatīvo atzinumu, šajā gadījumā līdz 2015. gada 12. oktobrim, tas ir, vairāk nekā astoņus mēnešus ilgā laikposmā. Šis vairāk nekā astoņus mēnešus ilgais laikposms, lai arī liecina par zināmu padomdevēju komitejas darba lēnumu, tomēr nav nesaprātīgs, ņemot vērā uzklausāmo liecinieku skaitu, prasītājas apgalvojumu veidu un daudzumu, to, ka, ņemot vērā faktu, ka šīs padomdevēju institūcijas sastāvā esošās personas ir no dažādiem dienestiem, padomdevēju komitejas sesijas nevarēja notikt regulāri, kā arī to, ka šo sesiju laikā šai komitejai bija jāuzklausa arī citi tās uzaicināti liecinieki, kas izteicās par citām lietām, nevis prasītājas lietu.
Savukārt laikposms no dienas, kurā padomdevēju komitejas konsultatīvais atzinums tika iesniegts ģenerālsekretāram, līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai, proti, vairāk nekā septiņi mēneši, ir skaidrojams ar to, ka prasītāja izmantoja savas tiesības tikt uzklausītai attiecībā uz tiem iemesliem, kuru dēļ IPNL plānoja noraidīt viņas sūdzību.
Vispārējā tiesa tādējādi uzskata, ka, kopumā raugoties, tās procedūras laikposms, kurā IPNL izskatīja lūgumu sniegt palīdzību, šajā lietā nebija nesaprātīgs.
Savukārt attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka personām, kas nebija padomdevēju komitejas locekles, tikusi izpausta ar viņu saistīta konfidenciāla informācija, Vispārējā tiesa papildus tam, ka šis apgalvojums nekādi nav pamatots, norāda, ka, ņemot vērā uzklausīšanas protokolus, izrādās, ka visas klātesošās personas bija locekļi vai viņu aizstājēji padomdevēju komitejā, kurā kopumā ir deviņi locekļi un divi sekretāri. Līdz ar to argumenti šajā saistībā ir jānoraida kā nepamatoti.
No iepriekš minētā izriet, ka prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
Līdz ar to prasība kopumā ir jānoraida kā nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 135. pantu, ja to prasa taisnīgums, Vispārējā tiesa, pirmkārt, var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, bet tikai daļēji atlīdzina pretējās puses tiesāšanās izdevumus vai pat vispār tiek atbrīvots no šā pienākuma. Otrkārt, Vispārējā tiesa lietas dalībniekam, pat ja nolēmums ir tam labvēlīgs, var piespriest pilnībā vai daļēji atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to pamato tā rīcība, tostarp pirms tiesvedības ierosināšanas, it īpaši, ja tā pretējai pusei ir radījusi izdevumus, kurus Vispārējā tiesa atzīst par nepamatotiem vai ļaunprātīgi radītiem.
Šajā lietā Vispārējā tiesa norāda, ka IPNL nenodeva prasītājai padomdevēju komitejas atzinumu, lai tā varētu sniegt savus apsvērumus par iemesliem, kuri 2015. gada 8. decembra vēstulē minēti lūguma sniegt palīdzību noraidīšanas pamatojumam. Turklāt attiecībā uz jautājumu par to, vai personāla ģenerāldirektors un ģenerālsekretārs izmantoja šo atzinumu, kā arī padomdevēju komitejas liecinieku uzklausīšanas protokolus, pieņemot attiecīgi apstrīdēto lēmumu un lēmumu noraidīt sūdzību, Parlaments ir sniedzis acīmredzami pretrunīgas atbildes, kā to pamatoti norādīja prasītāja savos 2018. gada 26. marta apsvērumos. Lai gan savās atbildēs uz to pašu Vispārējās tiesas jautājumu šajā saistībā, proti, 2017. gada 15. decembra atbildē un tiesas sēdē, Parlaments apgalvoja, ka [personāla ģenerāldirektors un ģenerālsekretārs] izmantoja tikai padomdevēju komitejas priekšsēdētāja sagatavotu mutisku atskaiti, ģenerālsekretārs galu galā 2018. gada 7. martā, atbildot uz Vispārējās tiesas skaidru lūgumu, kas tika formulēts pēc tiesas sēdes, neraugoties uz prasītājas minēto datuma kļūdu, apliecināja, ka personāla ģenerāldirektora un viņa paša rīcībā bija padomdevēju komitejas atzinums un liecinieku uzklausīšanas protokoli.
Šajos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka Parlamenta rīcība pamato to, ka tas sedz savus tiesāšanās izdevumus un papildus tam tiek piespriests atlīdzināt vienu ceturtdaļu no prasītājas tiesāšanās izdevumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Eiropas Parlaments sedz savus un atlīdzina vienu ceturtdaļu no HF tiesāšanās izdevumiem.

3)
HF trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem sedz pati.

Pelikánová
Valančius
Nihoul
Svenningsen
Öberg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 29. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Par prasības priekšmetu

Par prasījumiem atcelt tiesību aktu

Par pirmo pamatu – tiesību uz aizstāvību, Pamattiesību hartas 41. panta, tiesību tikt uzklausītai un sacīkstes principa pārkāpumu

– Ievada apsvērumi par lūguma sniegt palīdzību, kā paredzēts Civildienesta noteikumos, izskatīšanu

– Par IPNL pienākumu nodot prasītājai padomdevēju komitejas atzinumu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas

– Par IPNL pienākumu nodot prasītājai liecinieku uzklausīšanas protokolus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas

– Par to, kādas ir sekas tiesību tikt uzklausītam neievērošanai, nenododot padomdevēju komitejas atzinumu pirmstiesas stadijā

Par otro pamatu – procesuālām kļūdām, jo padomdevēju komitejas veiktā procedūra esot bijusi nelikumīga un neobjektīva

Par trešo pamatu – “acīmredzamām kļūdām vērtējumā”, pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma pārkāpumu, kā arī Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpumu

– Par Civildienesta noteikumos paredzēto jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”

– Par apgalvoto strīdīgo rīcību

– Par dažādo strīdīgās izturēšanās veidu individuālo vērtējumu

– Par strīdīgās izturēšanās vispārējo vērtējumu

– Par pārējiem iebildumiem

Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzību

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.