CELEX: 62020CJ0433
Zahtjev za prethodnu odluku
Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu
Direktiva 2001/29/EZ
Članak 2.
Reproduciranje
Članak 5. stavak 2. točka (b)
Iznimka privatnog reproduciranja
Pojam ‚bilo koji medij’
Poslužitelji trećih osoba koji su stavljeni na raspolaganje fizičkim osobama za privatnu uporabu
Pravična naknada
Nacionalni propis koji pružateljima usluga računalstva u oblaku ne nalaže plaćanje naknade za privatno reproduciranje

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (
SL 2001., L 167, str. 10
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Austro‑Mechane Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: Austro‑Mechana), društva za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, i društva Strato AG, pružatelja usluge pohrane podataka u oblaku (
cloud
), u vezi s naknadom koju na temelju autorskog prava potonji duguje za pružanje te usluge.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 2., 5., 21., 31., 35. i 38. Direktive 2001/29 glase:
„(2)
Europsko vijeće je, sastavši se na Krfu 24. i 25. lipnja 1994., naglasilo potrebu za stvaranjem općenitog i prilagodljivog pravnog okvira na razini Zajednice, kako bi se potaknuo razvoj informacijskog društva u Europi. To između ostalog zahtijeva postojanje unutarnjeg tržišta za nove proizvode i usluge. Važno zakonodavstvo Zajednice za osiguravanje takvog regulatornog okvira već je doneseno ili je njegovo donošenje već uvelike u tijeku. Autorsko pravo i srodna prava igraju važnu ulogu u vezi s tim budući da štite i potiču razvoj i stavljanje na tržište novih proizvoda i usluga i stvaranje i iskorištavanje njihovog kreativnog sadržaja.
[…]
(5)
Tehnološki razvoj je višestruko povećao i učinio raznolikijima pravce za stvaranje, proizvodnju i iskorištavanje. Iako nisu potrebni novi pristupi za zaštitu intelektualnog vlasništva, postojeće zakonodavstvo o autorskom pravu i srodnim pravima treba prilagoditi i dopuniti kako bi odgovorilo gospodarskoj stvarnosti kao što su novi oblici iskorištavanja.
[…]
(21)
Ovom direktivom trebao bi se definirati opseg radnji obuhvaćenih pravom reproduciranja u odnosu na različite korisnike. To treba biti učinjeno u skladu s pravnom stečevinom Europske unije. Šira definicija ovih radnji potrebna je kako bi se osigurala pravna sigurnost na unutarnjem tržištu.
[…]
(31)
Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. Postojeće iznimke i ograničenja prava, što su ih odredile države članice, moraju se ponovno procijeniti s obzirom na novo elektroničko okruženje. Postojeće razlike u iznimkama i ograničenjima određenih zabranjenih radnji imaju izravan negativan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u području autorskog prava i srodnih prava. Takve bi razlike mogle postati i izraženije s obzirom na daljnji razvoj prekograničnog iskorištavanja djela i prekograničnih radnji. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, takve bi se iznimke i takva ograničenja trebala ujednačenije definirati. Stupanj njihova usklađivanja trebao bi se temeljiti na njihovu utjecaju na nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
[…]
(35)
U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Pri ocjenjivanju tih okolnosti, vrijedan kriterij mogla bi biti šteta koja se nositeljima prava nanosi dotičnom radnjom. U slučajevima kada su nositelji prava već primili naknadu u nekom drugom obliku, kao npr. dio naknade za licenciju, nije potrebno posebno ili odvojeno plaćanje. Prilikom određivanja visine pravične naknade trebalo bi u potpunosti uzeti u obzir stupanj korištenja tehničkih mjera zaštite iz ove direktive. U određenim situacijama kada je učinjena šteta nositelju prava minimalna, ne može postojati obveza plaćanja.
[…]
(38)
Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. Iako razlike između tih sustava naknade utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, te razlike, u odnosu na analogno privatno reproduciranje, ne bi trebale imati značajan utjecaj na razvoj informacijskog društva. Digitalno privatno reproduciranje vrlo će vjerojatno biti raširenije i imati veći gospodarski utjecaj. U obzir se dakle trebaju uzeti razlike između digitalnog i analognog privatnog umnožavanja i između njih treba u određenom smislu napraviti razliku.”
Članak 2. Direktive 2001/29, naslovljen „Pravo reproduciranja”, propisuje:
„Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:
(a)
autorima, njihovih djela;
(b)
umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;
(c)
proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;
(d)
proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i primjeraka njihovih filmova;
(e)
organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”
U članku 3. stavku 1. te direktive predviđa se:
„Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.”
Člankom 5. navedene direktive, naslovljenim „Iznimke i ograničenja”, određuje se:
„1.   Privremene radnje reproduciranja iz članka 2., koje su prolazne ili popratne i koje čine sastavni i bitan dio tehnološkog postupka i čija je jedina svrha omogućiti:
(a)
prijenos u mreži između trećih osoba putem posrednika;
ili
(b)
ovlašteno korištenje
djela ili drugog predmeta zaštite i koje nemaju neovisan gospodarski značaj, izuzete su iz prava reproduciranja predviđenog člankom 2.
2.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
(a)
u odnosu na reproduciranje na papir ili sličan medij, učinjeno uporabom bilo koje fotografske tehnike ili nekim drugim postupkom koji ima slične učinke, uz iznimku grafičkog izdanja glazbenog djela (notni materijal), pod uvjetom da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu;
(b)
u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;
[…]”
Austrijsko pravo
Članak 42.b Urheberrechtsgesetza (Zakon o autorskom pravu) od 9. travnja 1936. (BGBl. 111/1936), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, glasi:
„(1)   Ako zbog prirode radiodifuzijski emitiranog djela, stavljenog na raspolaganje javnosti ili fiksiranog na mediju za pohranu koji je proizveden u komercijalne svrhe, treba očekivati da će se ono reproducirati za osobnu ili privatnu uporabu fiksiranjem na mediju za pohranu […], autor ima pravo na odgovarajuću naknadu (naknada za medije za pohranu) ako se medij za pohranu bilo koje vrste koji je prikladan za takvo reproduciranje stavlja na tržište na državnom području u komercijalne svrhe.
[…]
(3)   Sljedeće osobe dužne su platiti naknadu:
1.
kad je riječ o naknadi za medije za pohranu i uređaje, osoba koja je s mjesta koje se nalazi na državnom području ili u inozemstvu prva stavila na tržište, u komercijalne svrhe, medij za pohranu ili uređaj za reprodukciju […]; međutim, osoba koja tijekom šestomjesečnog razdoblja stekne medije za pohranu čije trajanje ne prelazi 10000 sati odnosno koja je malo poduzeće, oslobađa se svake odgovornosti […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Austro‑Mechana je društvo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava koja u vlastito ime, ali kao fiducijar, u interesu i za račun nositelja prava ostvaruje zakonska prava na naknadu koja se duguje na temelju članka 42.b stavka 1. Zakona o autorskom pravu, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku.
Austro‑Mechana je od Handelsgerichta Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija) zahtijevala donošenje odluke kojom bi joj se omogućilo da fakturira i naplati naknadu za „medije za pohranu bilo kakve vrste” jer Strato svojim poslovnim i privatnim klijentima pruža uslugu naziva „HiDrive” putem koje im stavlja na raspolaganje prostor za pohranu u okviru računalstva u oblaku (
cloud computing
).
Strato se protivio podnesenim zahtjevima tvrdeći da pružanje usluga računalstva u oblaku ne podliježe nikakvoj obvezi plaćanja naknade. To je društvo tvrdilo da je u Njemačkoj, državi članici u kojoj su smješteni njegovi poslužitelji, već platilo naknadu na temelju autorskog prava s obzirom na to da je proizvođač ili uvoznik tih poslužitelja tu naknadu već bio uključio u njihovu cijenu. Dodao je da su korisnici koji se nalaze u Austriji također već platili naknadu za privatno reproduciranje (u daljnjem tekstu: naknada za privatno reproduciranje) na terminalnim uređajima potrebnima za učitavanje sadržaja u oblak.
Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču) odbio je presudom od 25. veljače 2020. zahtjeve Austro‑Mechane, smatrajući da Strato ne distribuira medije za pohranu svojim klijentima, nego im pruža uslugu pohrane na internetu.
Protiv te je presude Austro‑Mechana podnijela žalbu Oberlandesgerichtu Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija), koji je, pozivajući se na presudu od 29. studenoga 2017., VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), primijetio da nije u potpunosti jasno je li pohrana sadržaja u okviru računalstva u oblaku obuhvaćena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29.
U tim je okolnostima Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pojam ‚na bilo koji medij’ iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive [2001/29] tumačiti na način da pod time treba podrazumijevati i poslužitelje koji su u posjedu trećih osoba koje fizičkim osobama (klijentima) za privatnu upotrebu (u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna) na tim poslužiteljima stavljaju na raspolaganje prostore za pohranu kojima se klijenti, time što na njima pohranjuju sadržaje, koriste za reproduciranje (računalstvo u oblaku)?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora: Treba li odredbu navedenu u prvom pitanju tumačiti na način da se primjenjuje na nacionalni propis prema kojem autor ima pravo na odgovarajuću naknadu (naknada za medije za pohranu):
–
ako treba, zbog prirode djela (koje je emitirano radiodifuzijom, stavljeno na raspolaganje javnosti ili je fiksirano na mediju za pohranu koji je proizveden u komercijalne svrhe), očekivati da će se ono reproducirati za osobnu ili privatnu uporabu na način da se fiksira na ,mediju za pohranu bilo koje vrste koji je prikladan za takvo reproduciranje i koji je stavljen na nacionalno tržište u komercijalne svrhe’,
–
i ako se pri tome primjenjuje metoda pohrane opisana u prvom pitanju?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da izraz „reproduciranje na bilo koji medij” iz te odredbe obuhvaća izradu sigurnosnih primjeraka, za privatnu uporabu, djela zaštićenih autorskim pravom na poslužitelju na kojem pružatelj usluge računalstva u oblaku korisniku stavlja na raspolaganje prostor za pohranu.
Najprije valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog njezinim člankom 2. „u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu”.
Kad je riječ, kao prvo, o tome predstavlja li izrada sigurnosnih primjeraka u prostoru za pohranu u oblaku „reproduciranje” u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, valja istaknuti da pojam „reproduciranje” treba shvatiti u širem smislu, kako s obzirom na zahtjev iz uvodne izjave 21. te direktive da radnje obuhvaćene pravom reproduciranja treba široko definirati kako bi se osigurala pravna sigurnost na unutarnjem tržištu, tako i s obzirom na tekst članka 2. navedene direktive u kojem se upotrebljavaju izrazi poput „izravno ili neizravno”, „privremeno ili trajno” i „u bilo kojem obliku”. Usto, opseg takve zaštite radnji obuhvaćenih pravom reproduciranja proizlazi i iz glavnog cilja iste direktive, a to je uspostava visoke razine zaštite, među ostalim, autora (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Infopaq International,
C‑5/08
,
EU:C:2009:465
, t.
40.
do
43.
).
U ovom slučaju valja utvrditi da učitavanje (
upload
) djela s korisnikova spojenog terminala u prostor za pohranu u oblaku koji je tom korisniku stavljen na raspolaganje u okviru usluge računalstva u oblaku podrazumijeva reproduciranje tog djela, s obzirom na to da ta usluga uključuje, među ostalim, pohranu primjerka tog djela u oblaku. Osim toga, može doći i do drugih reproduciranja tog djela, osobito kada korisnik putem spojenog terminala pristupi oblaku radi preuzimanja (
download
) na tom terminalu djela koje je prethodno bilo učitano u oblak.
Iz toga slijedi da izrada sigurnosnog primjerka djela u prostoru za pohranu koji je korisniku stavljen na raspolaganje u okviru usluge računalstva u oblaku predstavlja reproduciranje tog djela u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29.
Kao drugo, kad je riječ o tome obuhvaća li pojam „reproduciranje na bilo koji medij” iz te odredbe poslužitelj na kojem pružatelj usluge računalstva u oblaku korisniku stavlja na raspolaganje prostor za pohranu radi izrade sigurnosnih primjeraka djela zaštićenih autorskim pravom, valja istaknuti da taj pojam u toj direktivi nije definiran i ne sadržava upućivanje na pravo država članica kako bi se definirao njegov opseg.
U skladu s ustaljenom sudskom praskom Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije proizlazi da, ako neka odredba tog prava ne upućuje na pravo država članica u pogledu određenog pojma, treba mu dati autonomno i ujednačeno tumačenje u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom kojeg je dio (presuda od 8. ožujka 2018., DOCERAM,
C‑395/16
,
EU:C:2018:172
, t.
20.
i navedena sudska praksa).
Kao prvo, valja istaknuti da se izraz „bilo koji medij”, u širem smislu, odnosi na sve medije na kojima se zaštićeno djelo može reproducirati, uključujući poslužitelje poput onih koji se upotrebljavaju u okviru računalstva u oblaku.
Naime, budući da se u tekstu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 uopće ne navode obilježja uređaja s kojih ili uz pomoć kojih se ostvaruju reproduciranja za privatnu uporabu, valja smatrati da je zakonodavac Unije smatrao da ona nisu relevantna s obzirom na cilj koji je htio postići svojim djelomičnim usklađivanjem (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
86.
i
88.
).
Stoga, u tom pogledu nije relevantna okolnost da je prostor za pohranu korisniku stavljen na raspolaganje na poslužitelju koji pripada trećoj osobi (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
89.
). Iz toga slijedi da se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 može primijeniti i na reproduciranja koja je fizička osoba ostvarila uz pomoć uređaja koji pripada trećoj osobi.
Kao drugo, to široko tumačenje pojma „bilo koji medij” potvrđeno je kontekstom u kojem se ta odredba nalazi i, osobito, usporedbom teksta iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, u kojem se uopće ne navode obilježja uređaja s kojih ili uz pomoć kojih se ostvaruju reproduciranja za privatnu uporabu, s tekstom iznimke od prava reproduciranja predviđene u članku 5. stavku 2. točki (a) navedene direktive. Dok se potonja primjenjuje na „reproduciranje na papir ili sličan medij”, iznimka privatnog reproduciranja primjenjuje se na „reproduciranje na bilo koji medij” (vidjeti u tom smislu presude od 27. lipnja 2013., VG Wort i dr.,
C‑457/11 do C‑460/11
,
EU:C:2013:426
, t.
65.
, i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
85.
i
86.
).
Kao treće, kad je riječ o ciljevima predmetnog propisa, iz uvodnih izjava 2. i 5. Direktive 2001/29 proizlazi da je njezin cilj stvaranje općenitog i prilagodljivog okvira na razini Unije da bi se potaknuo razvoj informacijskog društva te prilagodilo i dopunilo postojeće zakonodavstvo o autorskom pravu i srodnim pravima kako bi uzelo u obzir tehnološki razvoj, koji je doveo do novih oblika iskorištavanja zaštićenih djela (presuda od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
U tom je pogledu Sud u vezi s obveznom iznimkom iz članka 5. stavka 1. Direktive 2001/29 već istaknuo da iznimka predviđena tom odredbom mora omogućiti i osigurati razvoj i uporabu novih tehnologija kao i održati pravednu ravnotežu između prava i interesa nositelja prava i korisnika zaštićenih djela koji se žele koristiti tim tehnologijama (presuda od 5. lipnja 2014., Public Relations Consultants Association,
C‑360/13
,
EU:C:2014:1195
, t.
24.
i navedena sudska praksa).
Takvo tumačenje, kojim se poštuje načelo tehnološke neutralnosti, u skladu s kojim prava i obveze osoba moraju u zakonu biti utvrđeni na općeniti način kako se ne bi dalo prednost upotrebi jedne tehnologije na štetu druge (vidjeti u tom smislu presudu od 15. travnja 2021., Eutelsat,
C‑515/19
,
EU:C:2021:273
, t.
48.
), također se mora primijeniti u pogledu fakultativne iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, kao što je to u biti nezavisni odvjetnik naveo u točki 36. svojeg mišljenja.
Naime, ostvarenje cilja, navedenog u točki 25. ove presude, koji se sastoji u izbjegavanju toga da zbog tehnološkog razvoja i pojavljivanja novih oblika iskorištavanja sadržaja zaštićenog autorskim pravom zaštita autorskog prava u Uniji postane zastarjela odnosno beskorisna, a koji proizlazi iz uvodne izjave 5. Direktive 2001/29, bilo bi ugroženo kada bi se iznimke i ograničenja u zaštiti autorskih prava, koji su prema uvodnoj izjavi 31. te direktive bili uvedeni imajući u vidu novo elektroničko okruženje, tumačilo na način koji bi zapravo onemogućio da se takav tehnološki razvoj, a osobito pojava digitalnih medija i usluga računalstva u oblaku, uzme u obzir.
U tim okolnostima, za potrebe primjene članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 ne treba činiti razliku, s funkcionalnog gledišta, između toga je li reproduciranje zaštićenog djela ostvareno na poslužitelju na kojem pružatelj usluga računalstva u oblaku korisniku stavlja na raspolaganje prostor za pohranu ili je takvo reproduciranje ostvareno na fizičkom mediju za pohranu koji pripada tom korisniku.
Stoga valja smatrati da pojam „svaki medij” iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 obuhvaća poslužitelj na kojem pružatelj usluge računalstva u oblaku stavlja korisniku na raspolaganje prostor za pohranu.
Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentom Europske komisije prema kojem izrada sigurnosnog primjerka u oblaku nije odvojiva od eventualnih radnji priopćavanja javnosti, tako da bi takva radnja, u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presuda od 29. studenoga 2017., VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), i od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers (
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
), morala biti obuhvaćena člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29. Naime, predmet u glavnom postupku razlikuje se od onih u kojima su donesene presude na koje se Komisija poziva. S jedne strane, predmet u kojem je donesena presuda od 29. studenoga 2017., VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
) odnosio se na uslugu koja je imala dvostruku funkciju, odnosno ne samo reproduciranje u oblaku nego i istodobno ili gotovo istodobno priopćavanje javnosti. S druge strane, u predmetu u kojem je donesena presuda od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers (
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
) bila je riječ o klubu koji je pružao internetsku uslugu koja je uključivala virtualno tržište „rabljenih” e‑knjiga, u okviru koje su zaštićena djela bila stavljana na raspolaganje svakoj osobi koja se registrirala na internetskoj stranici tog kluba, pri čemu je ta osoba tim djelima mogla pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sama odabere te se takva usluga morala smatrati priopćavanjem javnosti u smislu članka 3. stavka 1. te direktive.
U svakom slučaju, svako priopćavanje do kojeg bi došlo zbog toga što je korisnik usluge za pohranu u oblaku distribuirao djelo predstavljalo bi radnju iskorištavanja koja se razlikuje od radnje reproduciranja iz članka 2. točke (a) Direktive 2001/29, koja može biti obuhvaćena člankom 3. stavkom 1. te direktive ako su ispunjeni uvjeti za primjenu te odredbe.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da izraz „reproduciranje na bilo koji medij” iz te odredbe obuhvaća izradu sigurnosnih primjeraka, za privatnu uporabu, djela zaštićenih autorskim pravom na poslužitelju na kojem pružatelj usluge računalstva u oblaku korisniku stavlja na raspolaganje prostor za pohranu.
Drugo pitanje
Uvodno valja istaknuti da, iako iz teksta drugog pitanja proizlazi da se ono formalno odnosi na to „primjenjuje” li se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 na nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na razloge navedene u zahtjevu za prethodnu odluku valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi protivi li se toj odredbi propis kojim se uvodi iznimka privatnog reproduciranja iz te odredbe, a kojim se ne nalaže pružateljima usluga pohrane u okviru računalstva u oblaku da plaćaju pravičnu naknadu.
Tako svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se uvodi iznimka iz te odredbe, koji pružateljima usluga pohrane u okviru računalstva u oblaku ne nalaže plaćanje pravične naknade za sigurnosne primjerke djela zaštićenih autorskim pravom koje neovlašteno izrađuju fizičke osobe, korisnici tih usluga, za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna.
U točki 15. ove presude bilo je navedeno da u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja isključivog prava reproduciranja predviđenog člankom 2. te direktive u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je ostvarila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzimaju u obzir tehničke mjere iz članka 6. navedene direktive.
Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 35. i 38. Direktive 2001/29, njezin članak 5. stavak 2. točka (b) odražava volju zakonodavca Europske unije da uspostavi poseban sustav naknade koji se primjenjuje kada postoji šteta nanesena nositeljima prava, koja u načelu stvara obvezu da im se ta šteta nadoknadi ili naknadi (presuda od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da kad države članice odluče u svoje nacionalno pravo uvesti iznimku privatnog reproduciranja, predviđenu navedenom odredbom, one su dužne propisati plaćanje pravične naknade u korist nositeljâ pravâ (presuda od 9. lipnja 2016., EGEDA i dr.,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, t.
20.
i navedena sudska praksa). Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, država članica koja je u svoje nacionalno pravo uvela takvu iznimku u tom pogledu ima obvezu postizanja rezultata u smislu da je ta država članica dužna osigurati, u skladu sa svojom mjesnom nadležnošću, učinkovitu naplatu pravične naknade radi naknade štete koju su nositelji isključivog prava reproduciranja pretrpjeli zato što su krajnji korisnici koji borave na državnom području te države članice reproducirali zaštićena djela (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Austro‑Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, t.
20.
i navedenu sudsku praksu).
Reproduciranje djela koje fizička osoba izvrši za privatnu uporabu a da od nositelja isključivog prava reproduciranja zaštićenog djela nije zatražila prethodno ovlaštenje, treba smatrati radnjom koja navedenom nositelju prava može nanijeti štetu (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie,
C‑462/09
,
EU:C:2011:397
, t.
26.
, i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
22.
i navedenu sudsku praksu).
Tako, s obzirom na to da, s jedne strane, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, izraz „reproduciranje na bilo koji medij” iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 obuhvaća izradu sigurnosnih primjeraka, za privatnu uporabu, djela zaštićenih autorskim pravom na poslužitelju na kojem pružatelj usluge računalstva u oblaku korisniku stavlja na raspolaganje prostor za pohranu i, s druge strane, da predmetna reproduciranja ostvaruje fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, valja smatrati da su države članice koje su uvele iznimku iz te odredbe obvezne predvidjeti sustav pravične naknade namijenjen obeštećivanju nositelja prava, u skladu s navedenom odredbom.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u mjeri u kojoj odredbe te iste direktive ne utvrđuju detaljno različite elemente sustava pravične naknade, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe za njihovo utvrđivanje. Na državama članicama je osobito da odrede osobe koje su dužne platiti tu naknadu, kao i da utvrde njezin oblik, detaljna rješenja i visinu (presude od 21. travnja 2016., Austro‑Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, t.
18.
, i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 35. Direktive 2001/29, na država članicama je da prilikom tog utvrđivanja uzmu u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja (presuda od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr.,
C‑521/11
,
EU:C:2013:515
, t.
22.
).
Kad je riječ, kao prvo, o obveznicima plaćanja pravične naknade, Sud je već presudio da je načelno na osobi koja ostvaruje privatno reproduciranje da nadoknadi štetu povezanu s tim reproduciranjem financiranjem naknade koja će se isplaćivati nositelju autorskog prava (presude od 21. listopada 2010., Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
, t.
45.
; od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
22.
, i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
30.
). Stoga, kad je riječ o pružanju usluga pohrane u okviru računalstva u oblaku, načelno je na korisniku tih usluga da financira naknadu koja se isplaćuje tom nositelju.
Sud je, međutim, presudio da, s obzirom na praktične poteškoće povezane s identificiranjem privatnih korisnika i njihovim obvezivanjem na obeštećivanje nositeljâ prava za štetu koju im čine te s obzirom na to da šteta koja može biti nanesena svakom osobnom uporabom, uzeta zasebno, može biti minimalna i stoga ne dovesti do nastanka obveze plaćanja, države članice mogu u cilju financiranja pravične naknade uvesti naknadu za privatno reproduciranje koja nije na teret dotičnih privatnih osoba, nego osoba koje raspolažu opremom, uređajima i medijima za digitalno reproduciranje i koje ih na tom temelju u pravnom ili faktičnom smislu stavljaju na raspolaganje privatnim osobama ili im pružaju uslugu reproduciranja. U okviru takvog sustava osobe koje raspolažu navedenom opremom dužne su platiti naknadu za privatno reproduciranje (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
, t.
46.
; od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
23.
, i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
31.
).
Sud je u tom pogledu pojasnio da – s obzirom na to da navedeni sustav omogućava obveznicima plaćanja da prenesu iznos naknade za privatno reproduciranje na cijenu stavljanja na raspolaganje te iste opreme, uređaja i medija za reproduciranje ili na cijenu pružene usluge reproduciranja – trošak navedene naknade u konačnici snosi privatni korisnik koji plaća tu cijenu, i to u skladu s „pravednom ravnotežom” iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 koju treba postići između interesâ nositelja isključivog prava reproduciranja i onih korisnika predmeta zaštite (presuda od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
33.
).
Iz toga slijedi da je, u trenutačnom stanju prava Unije, uspostava sustava pravične naknade u kojem je proizvođač ili uvoznik poslužitelja, uz pomoć kojih se privatnim osobama nude usluge računalstva u oblaku, dužan plaćati naknadu za privatno reproduciranje, pri čemu se snošenje te naknade ekonomski prenosi na kupca tih poslužitelja, zajedno s uvođenjem naknade za privatno reproduciranje na medijima koji su ugrađeni u spojene uređaje koji omogućuju reproduciranje predmeta zaštite u prostoru za pohranu u okviru računalstva u oblaku, poput mobitela, računala odnosno tableta, obuhvaćena širokom marginom prosudbe koja je nacionalnom zakonodavcu priznata za utvrđivanje različitih elemenata sustava pravične naknade, kako je navedena u točki 41 ove presude.
Međutim, na nacionalnom je sudu da se uvjeri, u skladu sa sudskom praksom Suda, uzimajući u obzir posebne okolnosti nacionalnog sustava i ograničenja nametnuta Direktivom 2001/29, da je uspostava takvog sustava opravdana praktičnim teškoćama povezanim s identificiranjem krajnjih korisnika ili drugim sličnim poteškoćama i da obveznici plaćanja raspolažu pravom na povrat te naknade kad ne postoji obveza njezina plaćanja (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
34.
i
35.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o pružanju usluga pohrane u okviru računalstva u oblaku, u tom pogledu valja smatrati, kao što je to u biti istaknula danska vlada, da takve poteškoće mogu proizlaziti iz nematerijalizirane prirode takvih usluga, koje se mogu ponuditi iz država članica koje nisu predmetna država članica ili trećih država, a koje općenito uključuju mogućnost da korisnik po želji širi i dinamički mijenja veličinu prostora za pohranu koji se može upotrijebiti za privatno reproduciranje.
Kao drugo, kad je riječ o obliku, detaljnim rješenjima i visini pravične naknade, Sud je već presudio da ta naknada, a prema tome i sustav na kojem počiva i njezina visina, mora biti povezana sa štetom nanesenom nositeljima prava zbog ostvarivanja privatnih reproduciranja (presude od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, t.
21.
, i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
28.
i navedena sudska praksa).
Naime, svaka pravična naknada koja nije povezana sa štetom nanesenom nositeljima prava zbog takvog privatnog reproduciranja nije u skladu sa zahtjevom iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 prema kojem treba održati pravednu ravnotežu između nositelja prava i korisnika predmeta zaštite (presude od 12. studenoga 2015., Hewlett‑Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, t.
86.
, i od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, t.
54.
).
U ovom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 17. ove presude, reproduciranje zaštićenih djela u prostoru za pohranu u okviru računalstva u oblaku zahtijeva ostvarenje više radnji reproduciranja koje se mogu izvršiti s više spojenih terminala.
Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 71. svojeg mišljenja, s obzirom na to da se stavljanje na internet i preuzimanje sadržaja zaštićenih autorskim pravom prilikom korištenja uslugama pohrane u okviru računalstva u oblaku može smatrati jedinstvenim postupkom namijenjenim privatnom reproduciranju, države članice, s obzirom na široku marginu prosudbe koju imaju, spomenutu u točkama 41. i 46. ove presude, mogu uspostaviti sustav u kojem se pravična naknada plaća samo za uređaje ili medije koji su nužan dio tog postupka, pod uvjetom da se razumno može smatrati da ta naknada odražava štetu koja bi nositelju prava mogla biti nanesena (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2013., VG Wort i dr.,
C‑457/11 do C‑460/11
,
EU:C:2013:426
, t.
78.
).
U tom kontekstu, iako države članice prilikom određivanja naknade za privatno reproduciranje mogu uzeti u obzir okolnost da se određeni uređaji i mediji mogu upotrebljavati za privatno reproduciranje u okviru računalstva u oblaku, one moraju provjeriti da tako plaćena naknada, u mjeri u kojoj pogađa više uređaja i medija u okviru navedenog jedinstvenog postupka, ne prelazi štetu koju bi nositelji prava zbog predmetne radnje potencijalno mogli pretrpjeti, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 35. Direktive 2001/29.
S obzirom na ta razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se uvodi iznimka iz te odredbe, koji pružateljima usluga pohrane u okviru računalstva u oblaku ne nalaže plaćanje pravične naknade za sigurnosne primjerke djela zaštićenih autorskim pravom koje neovlašteno izrađuju fizičke osobe, korisnici tih usluga, za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, pod uvjetom da se tim propisom predviđa plaćanje pravične naknade nositeljima prava.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da izraz „reproduciranje na bilo koji medij” iz te odredbe obuhvaća izradu sigurnosnih primjeraka, za privatnu uporabu, djela zaštićenih autorskim pravom na poslužitelju na kojem pružatelj usluge računalstva u oblaku korisniku stavlja na raspolaganje prostor za pohranu.

2.
Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se uvodi iznimka iz te odredbe, koji pružateljima usluga pohrane u okviru računalstva u oblaku ne nalaže plaćanje pravične naknade za sigurnosne primjerke djela zaštićenih autorskim pravom koje neovlašteno izrađuju fizičke osobe, korisnici tih usluga, za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, pod uvjetom da se tim propisom predviđa plaćanje pravične naknade nositeljima prava.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački