CELEX: 62017CJ0061
Predhodno odločanje
Socialna politika
Kolektivni odpusti
Direktiva 98/59/ES
Člen 2(4), prvi pododstavek
Pojem ‚obvladujoče podjetje‘
Postopki posvetovanja z delavci
Dokazno breme

Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago člena 2(4) Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 327).
Ti predlogi so bili vloženi v okviru treh sporov, in sicer med Miriam Bichat, Danielo Chlubna in Isabelle Walkner ter njihovim nekdanjim delodajalcem, družbo Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: APSB) v zvezi z zakonitostjo odpovedi njihovih pogodb o zaposlitvi glede postopka posvetovanja iz člena 2 Direktive 98/59.
Pravni okvir
Pravo Unije
Svet Evropskih skupnosti je 17. februarja 1975 sprejel Direktivo 75/129/EGS o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 327).
Direktiva Sveta 92/56/EGS z dne 24. junija 1992 je spremenila Direktivo 75/129 in z odstavkom 4 dopolnila njen člen 2, ki je določal:
„Obveznosti iz odstavkov 1, 2 in 3 se uporabljajo ne glede na to, ali je sklep o kolektivnih odpustih sprejel delodajalec ali obvladujoče podjetje.
Pri obravnavanju domnevnih kršitev zahtev glede informiranja, posvetovanja in obveščanja iz te direktive, se ne upošteva obramba delodajalca, če se sklicuje na to, da mu podjetje, ki je sprejelo sklep, katerega posledica so kolektivni odpusti, ni dalo potrebnih informacij.“
Zaradi jasnosti in racionalnosti je bila Direktiva 75/129, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/56, kasneje razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 98/59, ki je kodificirala prvotno direktivo.
V uvodni izjavi 2 Direktive 98/59 je navedeno:
„ker je pomembno delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo ter pri tem upoštevati potrebe po uravnoteženem ekonomskem in socialnem razvoju v Skupnosti“.
Člen 2 te direktive določa:
„1.   Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum.
2.   Posvetovanja morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo spremljajoči socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev.
[…]
3.   Da delodajalec predstavnikom delavcev omogoči dajanje konstruktivnih predlogov, jim mora med pogajanji pravočasno:
(a)
zagotoviti vse relevantne podatke in
(b)
jih v vsakem primeru pisno obvestiti o:
(i)
razlogih za načrtovano odpuščanje;
(ii)
številu kategorij delavcev, ki jih bo odpustil;
(iii)
številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev;
(iv)
obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste;
(v)
predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, če ima po nacionalni zakonodaji in/ali praksi to pristojnost;
(vi)
načinu izračunavanja odpravnin, ki niso določene v nacionalni zakonodaji in/ali praksi.
[…]
4.   Obveznosti iz odstavkov 1, 2 in 3 se uporabljajo ne glede na to, ali je sklep o kolektivnih odpustih sprejel delodajalec ali obvladujoče podjetje.
Pri obravnavanju domnevnih kršitev zahtev glede informiranja, posvetovanja in obveščanja iz te direktive, se ne upošteva obramba delodajalca, če se sklicuje na to, da mu podjetje, ki je sprejelo sklep, katerega posledica so kolektivni odpusti, ni dalo potrebnih informacij.“
Člen 5 navedene direktive določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejše, ali da spodbujajo ali omogočajo uporabo kolektivnih pogodb, ki so za delavca ugodnejše.“
Člen 6 te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da so sodni in/ali upravni postopki za uveljavljanje obveznosti iz te direktive dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem.“
Nemško pravo
S členom 17 Kündigungsschutzgesetz (Zakon o varstvu pred odpovedjo, BGBl. I, str. 1317, v nadaljevanju: KSchG) je prenesen člen 2 Direktive 98/59, ki določa:
„(2)   Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, je dolžan svetu delavcev pravočasno zagotoviti koristne informacije in ga pisno obvestiti zlasti o:
1.
razlogih za načrtovano odpuščanje;
2.
številu kategorij delavcev, ki jih bo odpustil;
3.
številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev;
4.
obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste;
5.
predvidenih merilih za izbiro delavcev, ki bodo odpuščeni;
6.
načinu izračunavanja odpravnin.
Posvetovanja med delodajalcem in predstavniki delavcev morajo zajemati vsaj to, kako se izogniti ali zmanjšati kolektivne odpuste, kot tudi možnosti ublažitve njihovih posledic.
(3a)   Obveznosti glede informiranja, posvetovanja in obveščanja iz odstavkov od 1 do 3 se uporabljajo ne glede na to, ali je sklep o kolektivnih odpustih sprejel delodajalec ali obvladujoče podjetje. Delodajalec se ne more sklicevati na to, da podjetje, odgovorno za kolektivni odpust, delodajalcu ni sporočilo potrebnih informacij.“
Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
M. Bichat je bila od 1. maja 1988 zaposlena v družbi APSB oziroma njeni pravni predhodnici, na področju oskrbe potnikov na letališču Tegel v Berlinu (Nemčija). D. Chlubna in I. Walkner sta od 1. maja 1992 zasedali podobno delovno mesto.
Družba APSB je delovala izključno za družbo GlobeGround Berlin GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: GGB), ki deluje na različnih področjih opravljanja letaliških storitev. Leta 2008 je to družbo kupila skupina WISAG, ki je izvedla določena prestrukturiranja, pri čemer je tožena stranka ohranila svojo dejavnost.
Ker je družba GGB poslovala z izgubo, je od 30. junija 2014 postopoma odpovedala pogodbe, sklenjene z APSB, in slednjo obvestila, da je izvajanje storitev odslej zaupano podjetjem, ki niso del skupine. Slednja niso zaposlila nikogar od zaposlenih družbe APSB.
Na skupščini delničarjev družbe APSB, dne 22. septembra 2014 je tožena stranka v postopku v glavni stvari, družba GGB, kot edina delničarka z glasovalnimi pravicami sprejela odločitev, da se dejavnosti družbe APSB prenehajo opravljati z 31. marcem 2015 in da se organizacija, ustanovljena za izvajanje teh dejavnosti, razpustiti.
Družba APSB je januarja 2015 obvestila svet delavcev o načrtovanem kolektivnem odpustu in se glede tega seznanila z nasprotovanjem tega sveta – ne da bi ga nato upoštevala – glede vseh odpovedi pogodb o zaposlitvi, ker naj bi bile zatrjevane izgube družb APSB in GGB fiktivne.
M. Bichat, D. Chlubna in I. Walkner so bile 29. januarja 2015 obveščene o prenehanju delovnega razmerja z učinkom od 31. avgusta 2015.
Zoper kolektivni odpust je bilo uspešno sproženih več postopkov. Družba APSB je 10. junija 2015 obvestila svet delavcev, da načrtuje nov kolektivni odpust. Do tega je prišlo 27. junija 2015, tokrat z učinkom od 31. januarja 2016. V zvezi s tem je družba GGB pojasnila, da so bili razlogi enaki tistim, ki so bili sporočeni svetu delavcev družbe APSB v času prejšnjega kolektivnega odpusta, ki bi moral začeti učinkovati 31. avgusta 2015.
S sodbami z dne 12. januarja 2016 (zadeva C‑61/17), z dne 23. februarja 2016 (zadeva C‑62/17) in z dne 1. marca 2016 (zadeva C‑72/17) je Arbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (delovno sodišče Berlin‑Brandenburg, Nemčija) zavrnilo tožbe tožečih strank v postopku v glavni stvari. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so zoper navedene sodbe vložile pritožbe pri predložitvenem sodišču.
Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (višje delovno sodišče Berlin‑Brandenburg, Nemčija) meni, da je odločitev o sporu, ki ga obravnava, med drugim odvisna od razlage člena 2(4) Direktive 98/59. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da pri razlagi pojma „obvladujoče podjetje“ iz člena 17 KSchG, s katerim je skoraj dobesedno prenesen člen 2 navedene direktive, na nacionalni ravni prihaja do razlik. Tako bi široka razlaga tega pojma, ki vključuje tudi podjetja, ki niso povezana v smislu prava družb, ampak so predmet le
de iure
ali
de facto
nadzora, lahko pomenila, da kolektivni odpusti iz postopka v glavni stvari niso veljavni, medtem ko v skladu z restriktivno razlago navedenega pojma to ne bi bilo tako.
V teh okoliščinah je Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (višje delovno sodišče Berlin‑Brandenburg) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, ki so v vseh treh zadevah enaka:
„1.
Ali je ‚obvladujoče podjetje‘ v smislu člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 […] le podjetje, katerega vpliv prek deležev in glasovalnih pravice je zagotovljen, ali zadostuje tudi že pogodbeno ali
de facto
zagotovljen vpliv (na primer na podlagi možnosti fizičnih oseb, da dajejo navodila)?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje ta, da ni potreben vpliv, zagotovljen prek deležev in glasovalnih pravic:
Ali gre za ‚odločitev o kolektivnem odpustu‘ v smislu člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 tudi takrat, kadar obvladujoče podjetje delodajalcu postavi takšne pogoje, da mora ta iz poslovnih razlogov izvesti kolektivne odpuste?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:
Ali je treba v skladu s členom 2(4), drugi pododstavek, v povezavi z odstavkom 3(a) in (b)(i) tega člena ter odstavkom 1 tega člena Direktive 98/59 predstavništvo delavcev obvestiti tudi o tem, kateri poslovni ali drugi razlogi so obvladujoče podjetje napeljali k odločitvam, ki so delodajalca pripeljale do tega, da namerava izvesti kolektivne odpuste?
4.
Ali je združljivo s členom 2(4), v povezavi z odstavkom 3(a) in (b)(i) ter odstavkom 1 tega člena Direktive 98/59, da se delavcem – ki v sodnem postopku zahtevajo ugotovitev nezakonitosti odpovedi delovnega razmerja, izvedene v okviru kolektivnega odpusta, pri čemer se sklicujejo na to, da delodajalec, ki je dal odpoved, ni pravilno izvedel posvetovanja s predstavniki delavcev – naložita pojasnilna dolžnost in dokazno breme, ki presegata pojasnilo dejstev v zvezi z obvladovanjem?
5.
Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen:
Katere dodatne obveznosti v zvezi z zgoraj navedenimi določbami se smejo naložiti delavcem?“
S sklepom predsednika Sodišča z dne 9. marca 2017 so bile zadeve C‑61/17, C‑62/17 in C‑72/17 združene za pisni in ustni postopek ter za izdajo sodbe.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Dopustnost
Najprej je treba poudariti, da nemška vlada trdi, da to vprašanje ni dopustno, saj se nanaša na hipotetični problem in da, ob upoštevanju dejanskih in pravnih elementov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, Sodišče nanj ne more podati koristnega odgovora.
Glede tega je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso zgolj nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, dolžno glede na posebnosti vsake zadeve presoditi tako o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi o upoštevnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth,
C‑52/16 in C‑113/16
,
EU:C:2018:157
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe zavrne le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije ni v nikakršni zvezi z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen, ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej zlasti sodbo z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth,
C‑52/16 et C‑113/16
,
EU:C:2018:157
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, prvič, da je po zahtevi za pojasnitev, ki jo je 25. oktobra 2017 Sodišče naslovilo na predložitveno sodišče, slednje ponovilo tako potrebo po sprejetju predhodne odločbe za izdajo svoje sodbe, kot upoštevnost vprašanj, predloženih Sodišču.
Drugič, kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 32 sklepnih predlogov, navedbe predložitvenega sodišča niso take narave, da bi prvo vprašanje zato bilo hipotetično.
Iz navedenega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.
Utemeljenost
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 razlagati tako, da se pojem „obvladujoče podjetje“ nanaša samo na podjetje, ki je s tem delodajalcem povezano na podlagi deležev oziroma glasovalnih pravic, ali tudi na podjetje, ki izvaja prevladujoč vpliv enake vrste na podlagi pogodbenega ali dejanskega razmerja.
Glede tega je treba na prvem mestu navesti, da člen 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 ne opredeljuje pojma „obvladujoče podjetje“, niti v zvezi s tem ne napotuje na pravo držav članic. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kakor iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki se za opredelitev smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, navadno razlagati avtonomno in enotno v celotni Evropski uniji (glej zlasti sodbi z dne 27. januarja 2005, Junk,
C‑188/03
,
EU:C:2005:59
točki 29 in 30, in z dne 13. maja 2015, Lyttle in drugi,
C‑182/13
,
EU:C:2015:317
, točka
in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah je treba pojma „podjetje“ iz člena 1(1), prvi pododstavek, (a)(ii), Direktive 98/59 in „obvladujoče podjetje“ iz člena 2(4), prvi pododstavek, te Direktive razlagati avtonomno in enotno znotraj pravnega reda Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 2015, Lyttle in drugi,
C‑182/13
,
EU:C:2015:317
, točka
in navedena sodna praksa).
Najprej je treba poudariti, da se pojem „obvladovanje“, kot je generalna pravobranilka ugotovila v točki 50 sklepnih predlogov, za namene Direktive 98/59 nanaša na položaj, v katerem lahko podjetje sprejme strateško ali poslovno odločitev, ki delodajalca zavezuje, da izvede ali načrtuje kolektivne odpuste (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK in drugi,
C‑44/08
,
EU:C:2009:533
, točka
).
Ob tem pojasnilu iz člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 ne izhaja, kakšne so povezave med podjetjem in delodajalcem, na podlagi katerih se določi, v kakšnih okoliščinah lahko prvo „obvladuje“ drugega. V teh okoliščinah je treba upoštevati zgodovino nastanka navedene določbe ter cilj zadevne ureditve.
Prvič, kar zadeva zgodovino nastanka člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59, je treba opozoriti, da je bilo približevanje zakonodaje držav članic o kolektivnih odpustih najprej predmet urejanja Direktive 75/129, navedene v točki 3 te sodbe, ki je bila spremenjena z Direktivo 92/56.
V šesti uvodni izjavi Direktive 92/56 je navedeno, da je treba zagotoviti, da delodajalci izpolnjujejo obveznosti glede informiranja, posvetovanja in obveščanja, ne gleda na to, ali odločitev o kolektivnih odpustih sprejme delodajalec ali obvladujoče podjetje. Zato je bil z Direktivo 92/56 v člen 2 Direktive 75/129 vstavljen odstavek 4, ki ustreza odstavku 4 člena 2 Direktive 98/59.
Direktiva 98/59, ki je nadomestila Direktivo 75/129, enako kot zadnjenavedena zagotavlja le delno uskladitev pravil varstva delavcev v primeru kolektivnih odpustov, in sicer postopek, ki ga je treba izpeljati v primeru takih odpustov (sodba z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da je zakonodajalec v okviru te delne uskladitve s sprejetjem Direktive 92/56 in nato Direktive 98/59 želel zapolniti praznino v svoji prejšnji ureditvi ter natančneje pojasniti obveznosti delodajalcev, ki so del skupine podjetij. V gospodarskem okviru, za katerega je značilno naraščajoče število skupin podjetij, člen 2(4) Direktive 98/59 omogoča zagotavljanje – kadar podjetje obvladuje drugo podjetje – učinkovitega uresničevanja cilja te direktive, ki delavcem, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 2, v primeru kolektivnih odpustov zagotavlja boljše varstvo (sodba z dne 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK in drugi,
C‑44/08
,
EU:C:2009:533
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je Sodišče sprejelo razlago člena 2(1) in (4), prvi pododstavek, Direktive 98/59, po kateri je ne glede na to, ali so kolektivni odpusti predvideni ali načrtovani na podlagi odločitve podjetja, ki zaposluje zadevne delavce, ali njegove matične družbe, prvonavedeno podjetje zmeraj tisto, ki je kot delodajalec zavezano, da začne posvetovanja s predstavniki svojih delavcev (sodba z dne 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK in drugi,
C‑44/08
,
EU:C:2009:533
, točka
).
Drugič, cilj Direktive 98/59 je – kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 2 te direktive – delavcem zagotoviti boljše varstvo v primeru kolektivnih odpustov. Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da v zvezi s cilji, določenimi za posvetovanja s predstavniki delavcev, ta posvetovanja na podlagi člena 2(2) Direktive 98/59 zajemajo vsaj možnosti, da se izogne kolektivnim odpustom ali da se njihovo število zmanjša oziroma da se ublažijo njihove posledice s spremljajočimi socialnimi ukrepi, usmerjenimi med drugim na pomoč pri prezaposlitvi ali na prerazporeditev odpuščenih delavcev (sodba z dne 21. december 2016, AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
, točki
in
).
Zato je zaščita delavcev pred kolektivnimi odpusti še toliko bolj okrepljena, saj so merila za opredelitev pojma „obvladujoče podjetje“ iz člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 široka, vendar pa morajo biti v skladu s pravom Unije in njegovih načel, kot je načelo pravne varnosti.
V teh okoliščinah iz razlage zgodovine nastanka in cilja člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 izhaja, da pojem „obvladujoče podjetje“ na eni strani zajema vsako podjetje, ki lahko na podlagi članstva v isti skupini ali deleža v kapitalu družbe, ki ji zagotavlja večino glasov na skupščini in/ali organih odločanja delodajalca, od slednjega zahteva, da sprejme odločitev, s katero je treba predvideti ali načrtovati kolektivni odpust.
Poleg tega je treba upoštevati tudi položaje, v katerih lahko tudi podjetje, ki nima večine glasov iz prejšnje točke, izvaja odločilen vpliv v smislu točke 31 te sodbe, kar se odraža v izidih glasov v organih družbe, in sicer predvsem zaradi razpršenega osnovnega kapitala delodajalca, relativno nizke stopnje udeležbe delničarjev na skupščinah, ali obstoja dogovorov med družbeniki.
Po drugi strani zaradi zagotovitve varstva načela pravne varnosti, z dejanskimi merili – kot je obstoj skupnega premoženjskega interesa med delodajalcem in drugim podjetjem ali obstoj „interesa podjetja, da izpolni svoje obveznosti obveščanja, posvetovanja in seznanjanja, določene z Direktivo 98/59“, kot je Evropska komisija navedla v pisnih in ustnih stališčih – ni mogoče utemeljiti položaja, v katerem neko podjetje izvaja nadzor nad delodajalcem v smislu člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59.
Poleg tega bi morebitna uporaba takih meril lahko od pristojnega nacionalnega sodišča zahtevala, da izvede zahtevne raziskave z nepredvidljivimi rezultati, kot je presoja narave in intenzivnosti različnih interesov, ki so skupni zadevnim podjetjem, kar bi lahko ogrozilo načelo pravne varnosti.
Poleg tega ni sporno, da zgolj pogodbeno razmerje – ker tako razmerje podjetju ne dopušča izvajati odločilnega vpliva glede odločitev o odpovedih, ki jih sprejme delodajalec – ne more zadostovati za vzpostavitev nadzora v smislu člena 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59.
Ob upoštevanju vsega navedenega, je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(4), prvi pododstavek, Direktive 98/59 razlagati tako, da se pojem „obvladujoče podjetje“ nanaša na vsa podjetja, ki so z zadevnim delodajalcem povezana na podlagi udeležbe v kapitalu njegove družbe ali na podlagi drugih pravnih razmerij, ki jim omogočajo, da izvajajo odločilen vpliv v delodajalčevih organih odločanja in da od njega zahtevajo, da predvidi ali izvede kolektivni odpust.
Drugo, tretje, četrto in peto vprašanje
Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo, tretje, četrto in peto vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 2(4), prvi pododstavek, Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da se pojem „obvladujoče podjetje“ nanaša na vsa podjetja, ki so z delodajalcem povezana na podlagi udeležbe v kapitalu njegove družbe ali na podlagi drugih pravnih razmerij, ki jim omogočajo, da izvajajo odločilen vpliv v delodajalčevih organih odločanja in da od njega zahtevajo, da predvidi ali izvede kolektivni odpust.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.