CELEX: 62016CJ0439
Begäran om förhandsavgörande
Förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande
Straffrättsligt samarbete
Direktiv (EU) 2016/343
Artiklarna 3 och 6
Tillämpning i tiden
Domstolsprövning av häktningen av en misstänkt
Nationell lagstiftning som innebär ett förbud mot att under domstolsförfarandet undersöka om det föreligger skälig misstanke om att den misstänkte har begått ett brott
Åsidosättande av artikel 5.1 c och 5.4 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna
Utrymme för skönsmässig bedömning som enligt nationell rättspraxis ges nationella domstolar för att avgöra om de ska tillämpa nämnda konvention eller inte

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3 och 6 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/343 av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (
EUT L 65, 2016, s. 1
).
Begäran har framställts i ett brottmål mot Emil Milev avseende frågan om han ska kvarhållas i häkte.
Tillämpliga bestämmelser
Europakonventionen
Artikel 5 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), har rubriken ”Rätt till frihet och säkerhet” och föreskriver följande:
”1.   Var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berövas friheten utom i följande fall och i den ordning som lagen föreskriver:
…
c)
när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen anses nödvändigt att hindra honom från att begå ett brott eller att undkomma efter att ha gjort detta,
…
4.   Var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten skall ha rätt att begära att domstol snabbt prövar lagenligheten av frihetsberövandet och beslutar att frige honom, om frihetsberövandet inte är lagenligt.
…”
Artikel 6 i Europakonventionen har rubriken ”Rätt till en rättvis rättegång” och i dess första punkt anges följande:
”Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. …”
Direktiv 2016/343
I artikel 3 i direktiv 2016/343, vilken har rubriken ”Oskuldspresumtion”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade betraktas som oskyldiga till dess att deras skuld har fastställts enligt lag.”
Artikel 6 i detta direktiv, vilken har rubriken ”Bevisbörda”, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska se till att bevisbördan vid fastställandet av misstänktas och tilltalades skuld åvilar åklagaren. Detta ska inte påverka tillämpningen av en domares eller en behörig domstols skyldighet att söka efter bevisning som kan tala till den misstänktes eller tilltalades såväl fördel som nackdel, och inte heller försvarets rätt att lägga fram bevisning i enlighet med tillämplig nationell rätt.
2.   Medlemsstaterna ska se till att alla tvivel i skuldfrågan är till den misstänktes eller tilltalades fördel, även när domstolen prövar huruvida den berörda personen bör frikännas.”
Enligt artikel 14.1 i nämnda direktiv ska medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet senast den 1 april 2018 och omedelbart underrätta Europeiska kommissionen om detta.
I enlighet med dess artikel 15 trädde direktiv 2016/343 i kraft den 31 mars 2016, det vill säga den tjugonde dagen efter det att det offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
.
Bulgarisk rätt
Artikel 63 i Nakazatelno protsesualen kodeks (straffprocesslagen, nedan kallad NPK) har rubriken ”Häktning” och anger följande:
”(1)   Häktning ska ske när det föreligger skälig misstanke om att den misstänkte har begått ett brott för vilket är föreskrivet ett frihetsberövande straff eller ett strängare straff och det framgår av bevisningen i målet att det föreligger en faktisk fara för att den misstänkte flyr eller begår nya brott.
…”
Artikel 64 NPK avser tillämpningen av tvångsåtgärden häktning innan åtal väckts och föreskriver följande:
”(1)   Innan åtal väckts tillämpar behörig domstol i första instans tvångsåtgärden häktning på begäran av åklagaren.
…
(4)   Behörig domstol tillämpar tvångsåtgärden häktning när villkoren i artikel 63.1 är uppfyllda och, om så inte är fallet, får domstolen besluta att underlåta att tillämpa tvångsåtgärden eller att tillämpa en lindrigare form av tvångsåtgärd.
…”
Av artikel 65 NPK, som har rubriken ”Domstolsprövning av häktning innan åtal väckts”, framgår följande:
(1)   Vid varje tidpunkt innan åtal väckts kan den misstänkte eller dennes ombud begära omvandling av den tillämpade tvångsåtgärden häktning.
…
(4)   Domstolen bedömer samtliga omständigheter avseende lagenligheten av häktningen och meddelar beslut som delges parterna vid förhandlingen.
…”
Artikel 256 NPK, som har rubriken ”Förberedelse av muntlig förhandling”, har följande lydelse:
”(1)   För att förbereda den muntliga förhandlingen uttalar sig referenten om:
…
2.
Tvångsåtgärden, utan att bedöma frågan om det föreligger skälig misstanke om att ett brott har begåtts.
…
(3)   Vid en begäran avseende tvångsåtgärden häktning avger referenten en redogörelse för målet vid en offentlig förhandling i närvaro av åklagaren, den tilltalade och dennes ombud. Vid antagandet av beslutet prövar domstolen om villkoren för omvandling av åtgärden eller upphävande av tvångsåtgärden är uppfyllda, utan att bedöma om det föreligger skälig misstanke om att ett brott har begåtts.
… .”
Artikel 270 NPK, som har rubriken ”Beslut rörande tvångsåtgärden och andra åtgärder som omfattas av domstolsprövningen sedan åtal väckts”, har följande lydelse:
”(1)   Frågan om omvandling av tvångsåtgärden kan göras gällande vid varje tidpunkt sedan åtal väckts. Vid ändrade omständigheter kan en ny begäran avseende tvångsåtgärden inges till den behöriga domstolen.
(2)   Domstolen meddelar sitt beslut vid en offentlig förhandling, utan att bedöma om den misstänkte är skäligen misstänkt för att ha begått ett brott.
…
(4)   Beslut som avses i punkterna 2 och 3 kan överklagas, enligt de villkor som anges i kapitel tjugotvå.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
I ett brottmål som inleddes under år 2013 misstänktes Emil Milev ha begått flera brott, bland annat ledning av en organiserad och väpnad kriminell grupp, ett människorov, väpnade rån och ett mordförsök. För sådana brott döms till fängelse i lägst tre år eller på livstid utan möjlighet till omvandling av påföljden. Milev har varit häktad sedan den 24 november 2013.
Den 8 juni 2015 inleddes domstolsförfarandet. Sedan dess har Spetsializiran nakazatelen sad (särskild brottmålsdomstol, Bulgarien) uttalat sig 15 gånger om Emil Milevs begäran om att häktningsbeslutet ska upphävas.
I enlighet med artikel 270.2 NPK fattade nämnda domstol beslut avseende dessa framställningar utan att bedöma om den misstänkte är skäligen misstänkt för att ha begått ett brott.
Spetsializiran nakazatelen sad (särskild brottmålsdomstol) bedömer att de nationella bestämmelserna om det straffrättsliga förfarandet inte uppfyller kraven i Europakonventionen. Samtidigt som rätten enligt de nationella bestämmelserna inte är tillåten att, sedan åtal väckts, vid domstolsprövningen av häktningsåtgärden uttala sig om huruvida den misstänkte är skäligen misstänkt för att ha begått de brott som denne misstänks för, kan en misstänkt dock endast kvarhållas i häkte enligt artiklarna 5.1 c och 5.4 i Europakonventionen när denne är ”skäligen misstänkt för att ha begått ett brott”.
Under dessa omständigheter vände sig Spetsializiran nakazatelen sad (särskild brottmålsdomstol) till Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien). I ett utlåtande av den 7 april 2016 som meddelades av rätten i plenum bekräftade brottmålsavdelningen vid Varhoven kasatsionen sad att det fanns en motsättning mellan de nationella straffprocessrättsliga bestämmelserna och Europakonventionen, vilket har gett upphov till ett flertal fällande domar mot Republiken Bulgarien från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, varav den första är från år 1999 (se Europadomstolens dom av den 25 mars 1999, Nikolova mot Bulgarien [GC], CE:ECHR:1999:0325JUD003119596).
Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) uppgav även i detta utlåtande, dels, att den lösning som består i att ge en annan avdelning hos domstolen i första instans än den som har beslutat om häktning eller en annan domstol befogenhet att uttala sig om skälen till kvarhållande i häkte skulle medföra både juridiska och praktiska svårigheter. Dels bedömde samma domstol att den omständigheten att den domstol som handlägger målet sedan åtal väckts även uttalar sig om huruvida den misstänkte är skäligen misstänkt för att ha begått de brott som han misstänks för kan vara oförenligt med kravet på domstolens opartiskhet som ställs i artikel 6.1 i Europakonventionen.
Mot denna bakgrund ansåg Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) att de nationella straffprocessrättsliga bestämmelserna, under alla omständigheter, skulle kunna vara oförenliga med bestämmelserna i Europakonventionen. Den påpekade att en lagstiftningsåtgärd är nödvändig för att lösa den nämnda motsättningen, och framhöll, i utlåtandet av den 7 april 2016, att ”[d]et står klart att vi inte är i stånd att föreslå någon lösning på problemet. Vi är av uppfattningen att varje dömande sammansättning ska besluta om den ska ge företräde åt Europakonventionen eller nationell lagstiftning och om den i detta sammanhang är behörig att träffa ett avgörande”. Varhoven kasatsionen sad har i detta utlåtande även påpekat att den har beslutat att sända utlåtandet till justitieministeriet för att få till stånd en ändring av de rättsliga bestämmelserna i fråga.
Enligt Spetsializiran nakazatelen sad (särskild brottmålsdomstol), ska betydelsen av utlåtandet av den 7 april 2016 jämställas med betydelsen av ett tolkningsbeslut och de skäl som utlåtandet innehåller ska därmed vara bindande för samtliga nationella domstolsinstanser. Den tvivlar dock på att dessa skäl är förenliga med artiklarna 3 och 6 i direktiv 2016/343. Medveten om att införlivandefristen för detta direktiv ännu inte har löpt ut erinrar Spetsializiran nakazatelen sad emellertid om att enligt domstolens rättspraxis måste nationella behöriga organ, inbegripet domstolarna, avhålla sig från att vidta åtgärder som allvarligt äventyrar det i direktivet föreskrivna resultatet.
Mot denna bakgrund beslutade Spetsializiran nakazatelen sad (särskild brottmålsdomstol) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
”Är nationell rättspraxis – i synnerhet ett bindande utlåtande från Varhoven [kasatsionen] sad (Högsta domstolen) (som avgavs efter det att direktiv 2016/343 antogs men före införlivandefristens utgång) enligt vilket Varhoven [kasatsionen] sad, sedan den konstaterat en motsättning mellan artikel 5.4 jämförd med artikel 5.1 c i Europakonventionen, och nationell rätt (artikel 270.2 NPK) i fråga om det ska beaktas huruvida det föreligger skälig misstanke om att brott har begåtts (i samband med en kontroll av en förlängning av tvångsåtgärden häktning sedan åtal väckts i brottmålet), har gett de domstolar som dömer i sak friheten att välja om de ska iaktta Europakonventionen – förenlig med artiklarna 3 och 6 i direktiv 2016/343 (avseende oskuldspresumtionen och bevisbördan i brottmål)?”
Förfarandet för brådskande mål
Den hänskjutande domstolen har ansökt om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt det förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande som föreskrivs i artikel 107 i domstolens rättegångsregler.
Till stöd för denna begäran har den hänskjutande domstolen uppgett att Emil Milev varit häktad sedan den 24 november 2013. Den anser bland annat – för det fall att tolkningsfrågan ska besvaras nekande – att om den nationella domstolen, som ska besluta huruvida Emil Milev ska kvarhållas i häkte, skulle slå fast att det saknas skälig misstanke om att han har begått de brott som han misstänks för, måste han omedelbart friges.
I detta hänseende ska det för det första påpekas att begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av direktiv 2016/343, som omfattas av bestämmelserna i avdelning V i tredje delen i EUF-fördraget om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Begäran kan således handläggas inom ramen för förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande.
Vad därefter gäller villkoret att målet ska vara brådskande, ska enligt domstolens praxis den omständigheten beaktas att den berörda personen i det nationella målet för närvarande är frihetsberövad och att frågan om han ska vara fortsatt frihetsberövad är beroende av utgången i det nationella målet (dom av den 28 juli 2016, JZ,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
, punkt
och där angiven rättspraxis). I förevarande mål framgår det av uppgifterna från den hänskjutande domstolen, vilka det erinrats om i punkterna 17–20 ovan, att Emil Milev är häktad och att utgången i det nationella målet kan föranleda den hänskjutande domstolen att besluta att frihetsberövandet ska upphöra (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2015, Lanigan,
C‑237/15 PPU
,
EU:C:2015:474
, punkt
).
Under dessa omständigheter beslutade domstolen (fjärde avdelningen), den 17 augusti 2016, på grundval av referentens förslag och sedan generaladvokaten hörts, att bifalla den hänskjutande domstolens ansökan om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande.
Tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 3 och 6 i direktiv 2016/343 ska tolkas så, att de utgör hinder för utlåtandet som avgetts den 7 april 2016 av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) i början av införlivandeperioden för nämnda direktiv, som ger nationella domstolar som är behöriga att pröva ett överklagande av ett häktningsbeslut möjlighet att, sedan åtal väckts i brottmålet, avgöra om ett kvarhållande i häkte av en misstänkt ska bli föremål för en domstolsprövning av huruvida det föreligger skälig misstanke om att han har begått brottet som han misstänks för.
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt dess artikel 15 trädde direktiv 2016/343 i kraft den 31 mars 2016 och att införlivandefristen enligt artikel 14.1 i direktivet löper ut den 1 april 2018.
Eftersom avsikten med denna frist bland annat är att ge medlemsstaterna den tid som är nödvändig för att vidta införlivandeåtgärder, kan dessa stater inte klandras för att inte ha införlivat direktivet med sin rättsordning innan fristen härför har löpt ut (se dom av den 18 december 1997, Inter-Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, punkt
, samt dom av den 15 oktober 2009, Hochtief och Linde-Kca-Dresden,
C‑138/08
,
EU:C:2009:627
, punkt
).
Medlemsstaterna måste dock avhålla sig från att under införlivandefristen för ett direktiv vidta åtgärder som allvarligt äventyrar det i direktivet föreskrivna resultatet (se domarna av den 18 december 1997, Inter-Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, punkt
, och av den 2 juni 2016, Pizzo,
C‑27/15
,
EU:C:2016:404
, punkt
). Det har i detta avseende föga betydelse huruvida sådana nationella bestämmelser, vilka antagits efter det att direktivet i fråga trätt i kraft, syftar till att införliva direktivet eller ej (se dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, punkt
).
Härav följer att medlemsstaternas myndigheter och nationella domstolar från och med det datum då ett direktiv träder i kraft i den utsträckning det är möjligt ska avhålla sig från att tolka den nationella rätten på ett sätt som efter utgången av införlivandefristen för detta direktiv riskerar att allvarligt äventyra de mål som eftersträvas med direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, punkterna
och
).
Den hänskjutande domstolen önskar emellertid få klarhet i huruvida utlåtandet som avgetts av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) den 7 april 2016 kan anses utgöra en tolkning av den nationella rätten som riskerar att allvarligt äventyra de mål som eftersträvas med direktiv 2016/343.
I detta hänseende konstaterar domstolen, vilket även framgår av ordalydelsen i utlåtandet, att det inte föreskriver att de nationella domstolarna som prövar överlagande av beslut om kvarhållande i häkte, sedan åtal väckts i brottmålet, ska anta ett visst beslut. Tvärtom framgår det av beslutet om hänskjutande att utlåtandet ger dessa domstolar frihet att tillämpa bestämmelserna i Europakonventionen, såsom de tolkas av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, eller de nationella straffprocessrättsliga bestämmelserna.
Utlåtandet från Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) av den 7 april 2016 är därmed inte av sådant slag att det efter utgången av införlivandefristen för direktiv 2016/343 riskerar att allvarligt äventyra de mål som eftersträvas med direktivet.
Mot bakgrund av ovanstående ska frågan besvaras enligt följande. Utlåtandet som avgetts den 7 april 2016 av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) i början av införlivandeperioden för direktiv 2016/343, som ger nationella domstolar som är behöriga att pröva ett överklagande av ett häktningsbeslut möjlighet att, sedan åtal väckts i brottmålet, avgöra om ett kvarhållande i häkte av en misstänkt ska bli föremål för en domstolsprövning som även innefattar frågan huruvida det fortfarande föreligger skälig misstanke om att han har begått brottet som han misstänks för, är inte av sådant slag att det efter utgången av införlivandefristen riskerar att allvarligt äventyra de mål som eftersträvas med direktivet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

Utlåtandet som avgetts den 7 april 2016 av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) i början av införlivandeperioden av Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/343 av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden, som ger nationella domstolar som är behöriga att pröva ett överklagande av ett häktningsbeslut möjlighet att, sedan åtal väckts i brottmålet, avgöra om ett kvarhållande i häkte av en misstänkt ska bli föremål för en domstolsprövning som även innefattar frågan huruvida det fortfarande föreligger skälig misstanke om att vederbörande har begått brottet som han misstänks för, är inte av sådant slag att det efter utgången av införlivandefristen riskerar att allvarligt äventyra de mål som eftersträvas med direktivet.

Underskrifter.
(
*1
)	Rättegångsspråk: bulgariska.