CELEX: 62015CJ0588
Recurs
Înțelegeri
Piața mondială a tuburilor catodice pentru monitoare TV și monitoare de calculatoare
Acorduri și practici concertate în materie de prețuri, de împărțire a piețelor și a clienților și de limitare a producției
Dreptul la apărare
Transmiterea comunicării privind obiecțiunile numai societăților‑mamă ale unei întreprinderi comune, nu și acesteia din urmă
Amendă
Orientările pentru calcularea cuantumului amenzilor (2006)
Punctul 13
Stabilirea valorii vânzărilor în legătură cu încălcarea
Vânzări intragrup ale produsului vizat în afara Spațiului Economic European (SEE)
Luarea în considerare a vânzărilor produselor finite care integrează produsul vizat realizate în SEE
Egalitate de tratament

Prin recursul formulat în cauza C‑588/15 P, LG Electronics Inc. (denumită în continuare „LGE”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 9 septembrie 2015, LG Electronics/Comisia (T‑91/13, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată I”,
EU:T:2015:609
), prin care s‑a respins acțiunea acesteia privind anularea Deciziei C(2012) 8839 final a Comisiei din 5 decembrie 2012 privind o procedură de aplicare a articolului 101 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.437 – Tuburi pentru monitoare TV și monitoare de calculatoare) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care o privește și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată prin această decizie.
Prin recursul formulat în cauza C‑622/15 P, Koninklijke Philips Electronics NV (denumită în continuare „Philips”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului din 9 septembrie 2015, Philips/Comisia (T‑92/13, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată II”,
EU:T:2015:605
), prin care s‑a respins acțiunea acesteia privind anularea deciziei în litigiu, în măsura în care o privește și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată prin această decizie.
Istoricul litigiului
Reiese din cuprinsul punctului 9 din hotărârea atacată I și al punctului 10 din hotărârea atacată II (denumite în continuare, împreună, „hotărârile atacate”) că, prin decizia în litigiu, Comisia Europeană a constatat că principalii producători la nivel mondial de tuburi cu raze catodice („cathode ray tubes”, denumite în continuare „CRT”) au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (
JO 1994, L 1, p. 3
, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 3, denumit în continuare „Acordul privind SEE”) prin participarea la două încălcări separate, fiecare dintre acestea constituind o încălcare unică și continuă. Aceste încălcări priveau, pe de o parte, piața tuburilor pentru afișare color utilizate pentru monitoarele de calculatoare („colour display tubes”, denumite în continuare „CDT”) și, pe de altă parte, piața tuburilor cinescop color utilizate pentru televizoarele color („colour picture tubes”, denumite în continuare „CPT”).
Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 2 atât din hotărârea atacată I, cât și din hotărârea atacată II, CRT sunt cilindri din sticlă etanși care conțin un tun electronic și un ecran fluorescent, echipați de regulă cu un dispozitiv intern sau extern pentru accelerarea și devierea electronilor. Atunci când electronii emiși de tunul electronic ating ecranul fluorescent se produce lumină și se creează imaginea pe ecran. CDT și CPT erau singurele două tipuri de CRT care existau la data faptelor vizate de decizia în litigiu.
Reiese din cuprinsul punctului 1 din hotărârea atacată I că LGE este un furnizor de aparate electronice destinate publicului larg, de aparate mobile de comunicare și de aparate electrocasnice. LGE și filiala sa deținută în totalitate LG Electronics Wales Ltd (Regatul Unit) au produs și au vândut CRT până la 1 iulie 2001.
În plus, reiese din cuprinsul punctului 1 din hotărârea atacată II că Philips este societatea‑mamă a grupului Philips, specializat în produse electronice, în special în dispozitive medicale, sisteme de iluminat și aparate electronice destinate publicului larg. Până la 1 iulie 2001, acest grup producea, printre altele, CRT.
La punctul 3 din hotărârile atacate, Tribunalul a arătat că, începând cu 1 iulie 2001, LGE și Philips au fuzionat activitățile lor globale în domeniul CRT în cadrul unei întreprinderi comune, grupul LPD, la conducerea căruia se afla LG Philips Displays Holding BV. LGE și Philips au transferat în întregime activitățile lor în domeniul CRT întreprinderii comune.
Reiese din cuprinsul punctului 15 din hotărârea atacată I și al punctului 16 din hotărârea atacată II că, în decizia în litigiu, Comisia a considerat că LGE și filialele sale, pe de o parte, și filialele Philips, pe de altă parte, au participat la înțelegeri privind CDT și CPT până la momentul transferului activităților desfășurate în domeniul CRT grupului LPD, la 1 iulie 2001. În consecință, s‑a reținut răspunderea LGE și a Philips pentru încălcarea săvârșită în legătură cu CDT, începând din 24 octombrie 1996, în cazul LGE, și din 29 iunie 1997, în cazul Philips, până la 30 iunie 2001 în ambele cazuri, precum și pentru încălcarea săvârșită în legătură cu CPT, începând din 3 decembrie 1997, în cazul LGE, și din 29 ianuarie 1997, în cazul Philips, până la 30 iunie 2001, în ambele cazuri. Pe de altă parte, Comisia a apreciat că trebuia de asemenea să fie reținută răspunderea în solidar a recurentelor, în calitate de societăți‑mamă, pentru participarea grupului LPD la înțelegerile privind CDT și CPT în perioada cuprinsă între 1 iulie 2001 și 30 ianuarie 2006.
Astfel, Comisia a constatat la articolul 1 alineatul (1) litera (c) și, respectiv, litera (d) din decizia în litigiu că Philips a participat la înțelegerea privind CDT în perioada 28 ianuarie 1997-30 ianuarie 2006 și că LGE a participat la aceeași înțelegere în perioada 24 octombrie 1996-30 ianuarie 2006. Comisia a constatat de asemenea, la articolul 1 alineatul (2) litera (f) și, respectiv, litera (g) din această decizie, că Philips a participat la înțelegerea privind CPT în perioada 21 septembrie 1999-30 ianuarie 2006 și că LGE a participat la aceeași înțelegere în perioada 3 decembrie 1997-30 ianuarie 2006.
În ceea ce privește încălcarea referitoare la CDT, prin articolul 2 alineatul (1) literele (c)-(e) din decizia în litigiu, Comisia a impus o amendă în cuantum de 73185000 de euro pentru Philips, o amendă în cuantum de 116536000 de euro pentru LGE, precum și o amendă în cuantum de 69048000 de euro pentru aceste două societăți, răspunzătoare în solidar. Pentru încălcarea referitoare la CPT, prin articolul 2 alineatul (2) literele (c)-(e) din această decizie, Comisia a impus o amendă în cuantum de 240171000 de euro pentru Philips, o amendă în cuantum de 179061000 de euro pentru LGE, precum și o amendă în cuantum de 322892000 de euro pentru aceste două societăți, răspunzătoare în solidar.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârile atacate
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 februarie 2013 și, respectiv, la 15 februarie 2013, LGE și Philips au introdus fiecare câte o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta le privea pe fiecare dintre ele sau, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor care le‑au fost impuse prin decizia menționată.
În susținerea concluziilor având ca obiect anularea deciziei în litigiu, LGE a invocat în fața Tribunalului șapte motive, printre care:
–
primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, întrucât grupul LPD a fost exclus din procedură;
–
al cincilea motiv, subdivizat în două aspecte, întemeiat pe încălcarea articolului 101 TFUE, a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), a principiului răspunderii personale și a dreptului la apărare, precum și pe o eroare vădită de apreciere întrucât, prin includerea vânzărilor de CRT integrate în cadrul aceluiași grup într‑un produs final, într‑un televizor sau într‑un monitor de calculator și vândute ulterior clienților din Spațiul Economic European (SEE) (denumite în continuare „vânzările directe SEE prin intermediul produselor prelucrate”) în vânzările luate în considerare pentru calcularea cuantumului amenzii, Comisia a ținut cont, în scopul calculării cuantumului amenzii aplicate LGE, de vânzările directe SEE prin intermediul produselor prelucrate, realizate de Philips, și
–
al șaselea motiv, subdivizat în trei aspecte, întemeiat pe încălcarea articolului 296 TFUE, pe o eroare vădită de apreciere, precum și pe încălcarea principiilor egalității de tratament și bunei administrări, în măsura în care Comisia nu a dovedit existența unei unități economice care să includă Samsung SDI Co. (denumită în continuare „Samsung”), un alt participant la înțelegerile vizate de decizia în litigiu, și Samsung Electronics Co. Ltd (denumită în continuare „SEC”) și, în consecință, în vederea calculării amenzii aplicate Samsung, aceasta nu a luat în considerare, ca vânzări directe SEE prin intermediul produselor prelucrate, vânzările de televizoare și de calculatoare care încorporează CRT fabricate de Samsung, efectuate în SEE de SEC.
La punctele 67-91 din hotărârea atacată I, Tribunalul a analizat primul motiv și l‑a respins ca inoperant și, în orice caz, ca nefondat. Cele două aspecte ale celui de al cincilea motiv au fost analizate la punctele 166-171 și, respectiv, 172-181 din aceeași hotărâre și au fost de asemenea respinse. În sfârșit, cele trei aspecte ale celui de al șaselea motiv au fost analizate la punctele 183-188, 189 și 190, precum și, respectiv, la punctele 191-193 din hotărârea atacată I și au fost toate respinse.
Întrucât Tribunalul a respins de asemenea toate celelalte motive invocate de LGE în susținerea atât a concluziilor privind anularea deciziei în litigiu, cât și a concluziilor privind reducerea cuantumului amenzii care îi fusese aplicată, acesta a respins acțiunea LGE în totalitate.
Philips a invocat în fața Tribunalului opt motive în susținerea concluziilor în anularea deciziei în litigiu, printre care:
–
al doilea motiv, subdivizat în două aspecte și întemeiat pe încălcarea articolului 101 TFUE, a articolului 53 din Acordul privind SEE, a articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003, a dreptului la apărare, inclusiv a dreptului de a fi ascultat, și a principiului bunei administrări, întrucât Comisia nu a imputat grupului LPD răspunderea pentru încălcările care îi erau reproșate;
–
al cincilea motiv, subdivizat în trei aspecte și întemeiat pe încălcarea articolului 101 TFUE, a articolului 53 din Acordul privind SEE, a articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, a Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările privind calcularea amenzilor”) și a principiului egalității de tratament, întrucât Comisia a inclus vânzările realizate în afara SEE în cifra de afaceri relevantă pentru calcularea cuantumului de bază al amenzilor și
–
al optulea motiv, subdivizat în patru aspecte și întemeiat în special pe încălcarea obligației de motivare, a principiului egalității de tratament și a principiului bunei administrări, precum și pe o eroare vădită de apreciere, în măsura în care Comisia nu a dovedit existența aceleiași unități economice în cazul Samsung și al SEC și, în consecință, nu a luat în considerare, în scopul stabilirii cuantumului amenzii aplicate Samsung, vânzările de televizoare și de calculatoare care încorporează CRT fabricate de Samsung, efectuate în SEE de SEC.
Tribunalul a analizat primul aspect al celui de al doilea motiv, la punctele 74-89 din hotărârea atacată II și l‑a respins. Al doilea aspect al aceluiași motiv a fost analizat la punctele 90-99 din aceeași hotărâre și a fost de asemenea respins.
Cele trei aspecte ale celui de al cincilea motiv au fost analizate la punctele 144 și 145, 146-180, precum și, respectiv, la punctele 181-188 din hotărârea atacată II și au fost toate respinse.
În sfârșit, Tribunalul a examinat cele patru aspecte ale celui de al optulea motiv la punctele 224-226, 227-234, 235-238 și, respectiv, 239-252 din hotărârea atacată II și le‑a respins integral.
Întrucât a respins de asemenea toate celelalte motive invocate de Philips în susținerea atât a concluziilor privind anularea deciziei în litigiu, cât și a concluziilor privind reducerea cuantumului amenzii care îi fusese aplicată, Tribunalul a respins acțiunea formulată de Philips în totalitate.
Procedura în fața Curții și concluziile părților
Prin decizia președintelui Curții din 7 februarie 2017, cauzele C‑588/15 P și C‑622/15 P au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.
LGE solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate I;
–
anularea, în tot sau în parte, a articolului 1 alineatul (1) litera (d) și alineatul (2) litera (g), precum și a articolului 2 alineatul (1) literele (d) și (e) și alineatul (2) literele (d) și (e) din decizia în litigiu;
–
reducerea amenzilor care i‑au fost aplicate la articolul 2 alineatul (1) literele (d) și (e) și alineatul (2) literele (d) și (e) din această decizie și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât recursului, cât și procedurii în primă instanță.
Philips solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate II;
–
anularea, în tot sau în parte, a articolului 1 alineatul (1) litera (c) și alineatul (2) litera (f), precum și a articolului 2 alineatul (1) literele (c) și (e) și alineatul (2) literele (c) și (e) din decizia în litigiu;
–
reducerea amenzilor care i‑au fost aplicate la articolul 2 alineatul (1) literele (c) și (e) și alineatul (2) literele (c) și (e) din această decizie și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât recursului, cât și procedurii în primă instanță.
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursurilor și
–
obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recursuri
În susținerea recursului formulat, LGE invocă patru motive, întemeiate, primul, pe încălcarea dreptului său la apărare, al doilea, pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal în măsura în care acesta din urmă a luat în considerare în mod eronat vânzări directe SEE prin intermediul produselor prelucrate, efectuate în mod independent de ea însăși și de Philips, în timp ce era vorba despre întreprinderi independente de grupul LPD, al treilea, pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal întrucât acesta a luat în considerare vânzările directe SEE prin intermediul produselor prelucrate, efectuate de Philips, în timp ce această întreprindere este independentă de LGE, și, al patrulea, pe încălcarea principiului egalității de tratament.
Philips invocă în susținerea recursului său trei motive. Primul motiv este întemeiat pe o eroare de drept, în măsura în care privește luarea în considerare a vânzărilor directe SEE prin intermediul produselor prelucrate în scopul calculării cuantumului de bază al amenzii care i‑a fost aplicată. Acesta corespunde celui de al doilea și celui de al treilea motiv de recurs invocate de LGE. Al doilea motiv invocat de Philips se întemeiază în esență pe încălcarea dreptului său la apărare și corespunde primului motiv invocat de LGE. În sfârșit, al treilea motiv invocat de Philips este întemeiat pe o eroare de drept și pe o încălcare a obligației de motivare, în măsura în care Tribunalul a confirmat decizia Comisiei de a nu lua în considerare, în scopul calculării cuantumului de bază al amenzii aplicate Samsung, vânzările directe în SEE prin intermediul produselor prelucrate, efectuate de SEC prin intermediul Samsung, și pe o omisiune de pronunțare. Acest motiv corespunde în esență celui de al patrulea motiv invocat de LGE.
Cu privire la primul motiv invocat de LGE și la al doilea motiv invocat de Philips, întemeiate pe încălcarea dreptului la apărare
Argumentația părților
LGE și Philips susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat că Comisia nu le‑a încălcat dreptul la apărare și nu a săvârșit nicio neregularitate procedurală atunci când a decis să nu transmită grupului LPD comunicarea privind obiecțiunile.
În primul rând, LGE contestă respingerea ca inoperant, la punctul 83 din hotărârea atacată I, a primului motiv invocat în primă instanță. Susține că motivele prezentate la punctele 73-82 din această hotărâre se referă la o problemă diferită, care nu a fost ridicată în fața Tribunalului, și anume aceea dacă Comisia a săvârșit o eroare reținând răspunderea sa pentru încălcare. În opinia acesteia, aprecierea că Comisia a putut să stabilească răspunderea în sarcina LGE nu face ca motivul său întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare să fie inoperant.
LGE reproșează Tribunalului faptul că a recunoscut Comisiei o putere discreționară absolută de a decide dacă comunicarea privind obiecțiunile trebuia să fie adresată societății‑mamă sau filialei, în timp ce, în anumite circumstanțe, precum cele din speță, exercitarea acestei puteri de apreciere este limitată de respectarea dreptului la apărare. Din Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Comisia/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, punctul
), ar reieși că, în cazul în care filiala prezintă elemente de probă dezincriminatoare obținute din registrele sale sau din interviuri cu personalul, societatea‑mamă va beneficia în mod automat de aceste elemente de probă. Prin urmare, capacitatea unei societăți‑mamă de a‑și exercita dreptul la apărare ar depinde de includerea filialei sale în procedură.
LGE susține, invocând Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia (
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
, punctul
), că nu se poate exclude că grupul ar fi fost în măsură să prezinte elemente de probă utile pentru apărarea sa în cazul în care Comisia ar fi adresat grupului LPD comunicarea privind obiecțiunile.
Practica de a se adresa atât filialei, cât și societății‑mamă ar reieși de altfel din Manualul de proceduri al Comisiei în ceea ce privește aplicarea articolelor 101 și 102 TFUE. Faptul că Comisia a trimis chestionare grupului LPD ar fi lipsit de relevanță, întrucât, ca sursă de elemente dezincriminatoare, chestionarele nu constituie echivalentul unei comunicări privind obiecțiunile. Un pârât trebuie să cunoască obiecțiunile înainte de a‑și putea exercita pe deplin dreptul la apărare.
În al doilea rând, LGE critică motivele din hotărârea atacată I care au determinat Tribunalul să respingă, cu titlu subsidiar, primul motiv ca nefondat.
În opinia LGE, faptul că a fost în măsură să prezinte observații cu privire la elementele reținute de Comisie și faptul că aceasta din urmă a obținut informații de la grupul LPD nu sunt suficiente pentru a se asigura respectarea dreptului său la apărare. În plus, LGE critică constatarea Tribunalului, la punctul 86 din hotărârea atacată I, potrivit căreia avea obligația de a asigura păstrarea corespunzătoare în registrele și în arhivele sale a elementelor care permit reconstituirea activităților întreprinderii comune. Astfel, LGE apreciază că această obligație ar privi doar situațiile în care societatea‑mamă cedează o filială unui terț și poate în acest mod să asigure continuitatea accesului la documente pe cale contractuală. Or, în speță, LGE explică faptul că a pierdut controlul filialei sale din cauza falimentului acesteia din urmă și că lichidatorul nu are obligația de a‑i permite accesul continuu la documente.
În ceea ce o privește, Philips nu contestă capacitatea Comisiei de a stabili răspunderea pentru încălcare în sarcina unei societăți‑mamă care a exercitat o influență decisivă asupra comportamentului unei filiale. Philips subliniază totuși că răspunderea sa este „pur derivată” din cea a filialei sale și că, în absența oricărei imputări directe în sarcina grupului LPD, răspunderea sa în calitate de societate‑mamă o „depășește” pe cea a filialei în cauză. Or, în Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
, punctele
și
), Curtea a decis că, în situația în care răspunderea societății‑mamă este pur derivată din cea a filialei sale și niciun alt factor nu caracterizează în mod individual comportamentul reproșat societății‑mamă, răspunderea acestei societăți‑mamă nu o poate depăși pe cea a filialei sale.
La fel ca LGE, Philips arată că filiala sa nu mai făcea parte din aceeași întreprindere în perioada derulării procedurii administrative, întrucât se afla sub controlul unui administrator judiciar din 30 ianuarie 2006. Philips afirmă că, având în vedere faptul că filiala sa nu a fost implicată în procedura administrativă și că nu a primit în special comunicarea privind obiecțiunile, nu a avut nici posibilitatea, nici obligația de a se apăra împotriva acuzațiilor Comisiei. În plus, având în vedere falimentul filialei sale, Philips afirmă că îi era imposibil să își asigure accesul la această documentație pentru a dispune de probele necesare pentru a se apăra. Numai administratorul judiciar al grupului LPD s‑ar fi aflat în posesia documentației privind activitatea grupului și ar fi avut acces la angajații relevanți.
În opinia Philips, Comisia ar fi trebuit să țină seama de faptul că ea a pierdut controlul asupra filialei sale și că nu mai avea acces la documentația grupului LPD. Philips afirmă că, în cazul în care Comisia ar fi inclus grupul LPD în procedura administrativă, acesta ar fi fost în măsură să se apere și ea ar fi fost astfel mai în măsură să își asigure apărarea. Decizia Comisiei de a nu include grupul LPD în procedura administrativă ar fi privat, așadar, Philips de eficacitatea deplină a dreptului său la apărare.
Comisia susține, cu titlu principal, că atât primul motiv invocat de LGE, cât și al doilea motiv invocat de Philips sunt inadmisibile, din moment ce, prin intermediul acestor motive, recurentele contestă în realitate aprecierea faptelor de către Tribunal, astfel cum figurează aceasta la punctele 83-91 din hotărârea atacată I, precum și la punctele 86, 97 și 98 din hotărârea atacată II. În orice caz, Comisia apreciază că motivele menționate mai sus invocate de recurente sunt nefondate.
Potrivit Comisiei, în măsura în care recurentele înseși susținuseră că răspunderea lor pentru încălcarea în cauză era „derivată”, nu se poate reproșa Tribunalului că a răspuns la acest argument. Jurisprudența invocată de recurente ar fi lipsită de relevanță. În special, împrejurările speței ar fi foarte diferite de cele din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia (
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
).
În ceea ce privește Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Comisia/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), Comisia apreciază că aceasta a fost interpretată corect de Tribunal. În această privință, Comisia arată că, în conformitate cu jurisprudența Curții (Hotărârea din 11 iulie 2013, Team Relocations și alții/Comisia,
C‑444/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:464
, punctul
și jurisprudența citată), pentru a reține în sarcina unei entități din cadrul unei întreprinderi răspunderea pentru încălcarea săvârșită de această întreprindere, Comisia nu este obligată nici să rețină răspunderea pentru această încălcare și în sarcina celorlalte entități ale aceleiași întreprinderi și nici să se adreseze acestor alte entități.
În ceea ce privește manualul privind procedurile în materie de înțelegeri, Comisia precizează că acesta nu constituie o decizie, nu conține instrucțiuni obligatorii pentru personalul Comisiei, iar procedurile prevăzute în manualul respectiv pot fi adaptate împrejurărilor fiecărei spețe. În consecință, o eventuală divergență între procedura urmată într‑o anumită cauză și acest document nu ar fi suficientă pentru a demonstra existența unei erori de drept.
Aprecierea Curții
Reiese din hotărârile atacate că grupul LPD, filiala comună a recurentelor, la conducerea căruia se afla LG Philips Displays Holding, a participat la înțelegerile referitoare la CDT și la CPT între 1 iulie 2001 și 30 ianuarie 2006. La această din urmă dată, LG Philips Displays Holding a fost declarată în stare de faliment. Tot potrivit hotărârilor atacate, Comisia nu a adresat grupului LPD nici o comunicare privind obiecțiunile, nici deciziile atacate și, prin urmare, nu a reținut răspunderea acestuia pentru comportamentul său, pentru motivul că grupul respectiv era implicat într‑o procedură de faliment.
Prin intermediul primului și, respectiv, al celui de al doilea motiv, LGE și, respectiv, Philips susțin că, pentru a le respecta dreptul la apărare, Comisia era obligată în împrejurările din speță să transmită comunicarea privind obiecțiunile și grupului LPD, filiala comună a acestora, în măsura în care grupul menționat era de asemenea implicat în înțelegerile referitoare la CDT și la CPT.
În această privință este necesar să se arate, cu titlu introductiv, că, prin intermediul acestor două motive, recurentele reproșează Tribunalului o eroare de drept și nu contestă aprecierea faptelor efectuată de acesta. În consecință, contrar celor susținute de Comisie, aceste două motive nu pot fi respinse de la bun început ca inadmisibile.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri desfășurate în fața Comisiei având ca obiect aplicarea în privința unei întreprinderi a unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență impune ca întreprinderii în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența încălcării. Acest drept este prevăzut la articolul 41 alineatul (2) literele (a) și (b) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia,
C‑110/10 P
,
EU:C:2011:687
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede că, înainte de adoptarea unei decizii privind constatarea unei încălcări a normelor de concurență și de aplicare a unei amenzi, Comisia acordă persoanelor care fac obiectul procedurii ocazia de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la obiecțiunile formulate și își fundamentează deciziile doar pe obiecțiunile asupra cărora părțile în cauză au putut prezenta comentarii.
Din aceasta rezultă, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 57 din concluzii, că comunicarea privind obiecțiunile urmărește să permită exercitarea dreptului la apărare de către fiecare persoană juridică vizată de procedura administrativă în materie de concurență.
În schimb, atunci când Comisia nu are intenția de a constata o încălcare în privința unei societăți, dreptul la apărare nu impune transmiterea unei comunicări privind obiecțiunile către această societate. Astfel, trimiterea unei comunicări privind obiecțiunile către o anumită societate urmărește să asigure respectarea dreptului la apărare al aceleiași societăți, iar nu al unei terțe persoane, chiar dacă această din urmă persoană ar fi vizată de aceeași procedură administrativă.
Or, în speță, Comisia a ales să urmărească numai recurentele, societățile‑mamă ale grupului LPD, iar nu pe acesta din urmă, care era filiala lor comună.
Jurisprudența invocată de recurente nu poate conduce la o concluzie diferită.
Pe de o parte, nu poate fi stabilită nicio paralelă între împrejurările din speță și împrejurările din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia (
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
).
Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 66 din concluzii, această jurisprudență se referă la accesul la elementele dezincriminatoare care figurează în dosarul Comisiei. Or, în prezentele cauze, recurentele nu au contestat faptul că au avut acces la întregul dosar al Comisiei, inclusiv la elementele pe care aceasta din urmă le‑a obținut de la grupul LPD ca urmare a cererilor de informații și a inspecțiilor la sediile sale.
Pe de altă parte, constatările efectuate de Curte la punctul 39 din Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Comisia/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), nu pot să conducă la o concluzie diferită. Această hotărâre privește o cauză în care Comisia a urmărit în același timp atât societatea‑mamă, cât și filiala acesteia pentru încălcarea normelor de concurență și în care cele două societăți vizate au contestat decizia Comisiei.
Considerațiile care precedă sunt suficiente pentru a răspunde și la argumentul invocat de Philips, rezumat la punctul 33 din prezenta hotărâre și întemeiat pe Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
), în măsura în care aceasta din urmă privește de asemenea o cauză în care atât societatea‑mamă, cât și filiala sa fuseseră urmărite pentru participarea lor la o încălcare a normelor de concurență.
În aceste condiții, argumentele suplimentare ale recurentelor care urmăresc să conteste temeinicia motivelor expuse de Tribunal în hotărârile atacate pentru a justifica această respingere și pentru a demonstra caracterul pretins insuficient al motivelor respective trebuie declarate inoperante întrucât, astfel cum a subliniat în esență avocatul general la punctul 70 din concluzii, aceste argumente, chiar presupunând că sunt întemeiate, nu pot să conducă la anularea hotărârilor atacate.
Prin urmare, primul motiv invocat de LGE și al doilea motiv invocat de Philips trebuie respinse.
Cu privire la al doilea și la al treilea motiv invocat de LGE, precum și la primul motiv invocat de Philips, întemeiate pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal în ceea ce privește luarea în considerare de către Comisie, în scopul calculării cuantumului amenzii, a vânzărilor directe SEE prin intermediul produselor prelucrate
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea și, respectiv, al primului motiv, LGE și Philips susțin că, în urma unei erori de drept, Tribunalul a considerat că vânzările directe SEE prin intermediul produselor prelucrate, efectuate în mod independent de LGE și de Philips, puteau fi imputate grupului LPD pentru simplul motiv că acesta aparținea aceleiași unități economice ca societățile sale mamă.
Recurentele reproșează Tribunalului că a ignorat orientările din Hotărârea din 26 septembrie 2013, EI du Pont de Nemours/Comisia (
C‑172/12 P
, nepublicată,
EU:C:2013:601
, punctul
). Recurentele deduc din această jurisprudență că concluzia potrivit căreia o întreprindere comună și acționarii care o controlează formează o singură întreprindere are ca unic scop reținerea în sarcina acționarilor respectivi a unei răspunderi solidare pentru comportamentul ilegal al întreprinderii comune. În consecință, potrivit acestora, LGE, Philips și grupul LPD ar fi trebuit tratate, fiecare, drept o întreprindere distinctă în alte scopuri decât cele ale răspunderii societăților‑mamă. O asemenea abordare ar respecta de altfel Hotărârea din 9 iulie 2015, InnoLux/Comisia (
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punctele
și
). O analiză pe baza acestei jurisprudențe ar fi trebuit să determine Tribunalul să concluzioneze că LGE, Philips și grupul LPD nu constituiau o întreprindere integrată vertical, tot astfel cum vânzările între ele nu puteau fi considerate ca fiind realizate în cadrul același grup.
În această privință, Philips subliniază că, în calitate de întreprindere comună care îndeplinește toate funcțiile unei entități economice autonome într‑o manieră durabilă, grupul LPD trebuie considerat o unitate economică autonomă pe piață și, în consecință, o întreprindere distinctă de societățile sale mamă. Dacă o astfel de întreprindere comună ar fi considerată că face parte din aceeași întreprindere ca cele două societăți‑mamă ale sale, articolul 101 TFUE nu ar fi aplicabil acordurilor dintre aceasta și societățile sale mamă, ceea ce ar contraveni Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi [„Regulamentul (CE) privind concentrările”] (
JO 2004, L 24, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201), precum și Comunicării Comisiei privind restricții direct legate și necesare punerii în aplicare a concentrărilor economice (
JO 2005, C 56, p. 24
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 204).
Philips deduce din ceea ce precedă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept confirmând calificarea vânzărilor de CRT cartelizate, realizate de grupul LPD către ea însăși sau către LGE, drept „vânzări intragrup”. Or, pentru calcularea cuantumului amenzii, Comisia a ținut seama, în ceea ce privește vânzările de CRT în SEE efectuate prin intermediul produselor prelucrate, numai de primele vânzări în SEE de produse prelucrate corespunzând CRT integrate în cadrul aceluiași grup unui produs final.
LGE, la rândul său, reproșează Tribunalului că a omis să ia în considerare faptul că vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate nu erau vânzări de CRT cartelizate, ci vânzări de produse prelucrate, și anume vânzări de televizoare și de monitoare de calculator. Astfel, potrivit acesteia, Tribunalul a făcut referire în mod eronat, la punctul 167 din hotărârea atacată I, la „CRT vândute de grupul LPD fiecăreia dintre societățile sale mamă”. LGE arată că vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate sunt vânzări în aval ale unor produse prelucrate, efectuate de LGE și de Philips, și nu ar putea fi imputate grupului LPD. Ea consideră că, deși poate fi reținută în sarcina sa răspunderea pentru încălcarea săvârșită de grupul LPD, acesta din urmă trebuie tratat drept o întreprindere distinctă.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, LGE susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și a încălcat principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor confirmând, la punctul 171 din hotărârea atacată I, decizia Comisiei privind răspunderea solidară a LGE pentru vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate, realizate de grupul LPD, chiar și în cazul în care aceste vânzări fuseseră efectuate prin intermediul Philips. În acest context, LGE susține că, chiar dacă s‑ar admite că vânzările între grupul LPD și Philips constituie vânzări intragrup, ele au această calitate numai între grupul LPD și Philips. Presupunând chiar că există o integrare verticală între grupul LPD și Philips, LGE nu ar face parte din această întreprindere integrată vertical. În consecință, potrivit LGE, Tribunalul ar fi trebuit să anuleze decizia în litigiu cel puțin în măsura în care prin aceasta LGE a fost obligată la plata amenzii, în măsura în care aceasta fusese calculată pe baza vânzărilor directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate ale grupului LPD, efectuate prin intermediul Philips.
În această privință, LGE repetă argumentația prezentată în susținerea celui de al doilea motiv și adaugă că, în opinia sa, Tribunalul a încălcat principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor, recunoscut de Curte în Hotărârea din 10 aprilie 2014, Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (
C‑231/11 P-C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, punctul
). Astfel, vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate ar fi fost luate în considerare pentru a reflecta gravitatea globală a încălcării. Or, LGE nu ar fi responsabilă pentru gravitatea reflectată de asemenea vânzări efectuate de Philips. Astfel, LGE i s‑ar fi aplicat o amendă care nu ar reflecta în mod corect gravitatea încălcării care îi fusese imputată. În acest context, LGE furnizează detalii cantitative cu privire la volumul vânzărilor directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate, efectuate de grupul LPD prin intermediul său și, respectiv, al Philips, pentru a demonstra că volumul vânzărilor realizate prin intermediul Philips era de 26 de ori mai mare.
Comisia răspunde că al doilea și al treilea motiv invocate de LGE, precum și primul motiv invocat de Philips se întemeiază pe premisa eronată potrivit căreia existența unei unități economice între grupul LPD și societățile sale mamă ar fi relevantă numai pentru reținerea în sarcina societăților‑mamă menționate a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de grupul LPD. Or, prin această argumentație, recurentele ar încerca să repună în discuție o constatare factuală efectuată de Tribunal, fără a invoca vreo denaturare a elementelor de probă. În consecință, potrivit Comisiei, aceste motive sunt inadmisibile.
În orice caz, Comisia apreciază că motivele menționate trebuie respinse ca nefondate, întrucât sunt întemeiate pe o interpretare eronată a punctului 47 din Hotărârea din 26 septembrie 2013, EI du Pont de Nemours/Comisia (
C‑172/12 P
, nepublicată,
EU:C:2013:601
). Pe de altă parte, metoda de calcul al amenzii utilizată în decizia în litigiu ar fi conformă cu orientările jurisprudenței Curții în materie.
În ceea ce privește, mai exact, al treilea motiv invocat de LGE, Comisia arată că atribuirea răspunderii pentru încălcarea săvârșită de o filială societății sale mamă nu încalcă principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor, din moment ce societatea‑mamă și filiala fac parte din aceeași unitate economică și formează o singură întreprindere. Aprecierea gravității încălcării pe baza valorii vânzărilor efectuate în legătură directă sau indirectă cu încălcarea ia în considerare vânzările întregii întreprinderi vizate compuse în speță atât din societățile‑mamă, și anume LGE și Philips, cât și din filială, și anume grupul LPD.
Aprecierea Curții
Este necesar să se examineze împreună al doilea și al treilea motiv invocate de LGE, precum și primul motiv invocat de Philips, în măsura în care acestea vizează în esență același aspect, referitor la luarea în considerare, în scopul calculării amenzii, a vânzărilor directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate, efectuate de grupul LPD.
În această privință trebuie, mai întâi, să se sublinieze că, astfel cum au precizat recurentele în memoriile lor în replică, prin intermediul acestor motive, ele reproșează în esență Tribunalului că a săvârșit erori de drept atunci când a analizat legalitatea luării în considerare a vânzărilor menționate anterior în scopul calculării cuantumului amenzii. Prin urmare, motivele respective nu urmăresc să repună în discuție temeinicia aprecierilor factuale efectuate de Tribunal și sunt, în consecință, admisibile.
În continuare, rezultă din jurisprudența Curții că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, deși acordă Comisiei o marjă de apreciere în ceea ce privește fixarea valorii amenzii, limitează totuși exercitarea acesteia prin instituirea unor criterii obiective pe care aceasta este obligată să le respecte. Astfel, pe de o parte, valoarea amenzii care poate fi aplicată unei întreprinderi are un plafon cuantificabil și absolut, așa încât cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicat unei anumite întreprinderi poate fi determinat în avans. Pe de altă parte, exercitarea acestei puteri de apreciere este de asemenea limitată de normele de conduită pe Comisia și le‑a impus ea însăși, în special în Orientările privind calcularea amenzilor (Hotărârea din 9 iulie 2015, InnoLux/Comisia,
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punctul
și jurisprudența citată).
În decizia în litigiu, Comisia a făcut aplicarea Orientărilor privind calcularea amenzilor. În conformitate cu punctul 13 din orientările menționate, „[p]entru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează să fie aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă […] cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul SEE”. Aceleași orientări precizează, la punctul 6, că „combinarea valorii vânzărilor care au legătură cu încălcarea cu durata [acesteia] este considerată o valoare de înlocuire adecvată pentru a reflecta importanța economică a încălcării, precum și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante la încălcare”.
Deși, noțiunea „valoarea vânzărilor” prevăzută la punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor nu se poate extinde până la includerea vânzărilor realizate de întreprinderea în cauză care nu intră în niciun mod în domeniul de aplicare al înțelegerii imputate, ar fi contrar obiectivului urmărit de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 ca participanții la o înțelegere care sunt integrați vertical să poată obține excluderea din calculul amenzii, ca urmare a simplului fapt că au încorporat produsele care fac obiectul încălcării în produse finite în afara SEE, a fracțiunii din valoarea vânzărilor acestor produse finite realizate în SEE care poate corespunde valorii produselor ce fac obiectul încălcării (Hotărârea din 9 iulie 2015, InnoLux/Comisia,
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, întreprinderile integrate vertical pot obține un beneficiu dintr‑un acord de stabilire orizontală a prețurilor încheiat cu încălcarea articolului 101 TFUE nu numai la vânzările către terți independenți pe piața produsului care face obiectul acestei încălcări, ci și pe piața în aval a produselor prelucrate în compunerea cărora intră aceste produse, iar aceasta în două moduri diferite. Fie aceste întreprinderi repercutează majorările prețului factorilor de producție care rezultă din obiectul încălcării asupra celui al produselor transformate, fie nu le repercutează, ceea ce înseamnă că li se conferă astfel un avantaj la nivel de cost în raport cu concurenții lor care își procură aceiași factori de producție de pe piața produselor care fac obiectul încălcării (Hotărârea din 9 iulie 2015, InnoLux/Comisia,
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punctul
și jurisprudența citată).
În hotărârile atacate, Tribunalul a confirmat concluzia Comisiei potrivit căreia recurentele au exercitat împreună o influență decisivă asupra comportamentului grupului LPD. Or, din această concluzie, necontestată de recurente în cadrul recursurilor formulate, rezultă că în perioada sus‑menționată recurentele și filiala lor comună făceau parte din aceeași întreprindere și, prin urmare, formau o unitate economică.
Întrucât grupul LPD intervenea pe piața produselor vizate de încălcare, în timp ce LGE și Philips erau active pe piața produselor prelucrate în componența cărora intră aceste produse, trebuie să se constate că, spre deosebire de cele susținute de Philips, grupul LPD și societățile sale mamă formau o întreprindere integrată vertical, în sensul Hotărârii din 9 iulie 2015InnoLux/Comisia (
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punctele
și
).
În aceste condiții, Tribunalul a putut statua fără a săvârși o eroare de drept, la punctul 170 din hotărârea atacată I și la punctul 164 din hotărârea atacată II, că Comisia era îndreptățită să includă în calculul cuantumului de bază al amenzii aplicate reclamanților vânzările directe SEE prin intermediul produselor prelucrate, realizate de unitatea economică formată din grupul LPD și societățile sale mamă.
Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de argumentația recurentelor întemeiată pe Hotărârea din 26 septembrie 2013, EI du Pont de Nemours/Comisia (
C‑172/12 P
, nepublicată,
EU:C:2013:601
, punctul
), potrivit căreia, în cazul în care două societăți‑mamă dețin fiecare 50 % din întreprinderea comună care a săvârșit o încălcare a normelor dreptului concurenței, aceste trei entități pot fi considerate ca făcând parte din aceeași unitate economică, formând astfel o singură întreprindere, numai în scopul constatării răspunderii pentru participarea la încălcarea acestui drept și numai în măsura în care Comisia a demonstrat, pe baza unui ansamblu de elemente factuale, exercitarea efectivă a influenței decisive a celor două societăți‑mamă asupra întreprinderii comune.
Trebuie să se constate că recurentele interpretează greșit și în afara contextului său punctul 47 din Hotărârea din 26 septembrie 2013, EI du Pont de Nemours/Comisia (
C‑172/12 P
, nepublicată,
EU:C:2013:601
), cu ocazia căreia Curtea a afirmat că Comisia poate deduce din exercitarea efectivă de către două societăți‑mamă a unei influențe decisive asupra unei întreprinderi comune existența unei singure unități numai în scopul constatării răspunderii pentru participarea la încălcarea dreptului concurenței.
Astfel, Curtea a formulat această afirmație pentru a răspunde unui argument diferit de cel în discuție în speță, rezumat la punctul 36 din aceeași hotărâre, potrivit căruia împrejurarea că două societăți independente una de cealaltă exercită ambele o influență decisivă asupra unei întreprinderi comune nu ar implica faptul că acestea constituie o întreprindere unică, în sensul dreptului concurenței. Repusă astfel în contextul său, reiese că afirmația menționată viza numai să sublinieze că constatarea existenței unei întreprinderi comune pe care Comisia poate fi determinată să o efectueze în acest cadru are loc numai cu privire la dreptul concurenței și la piața vizată de încălcare.
Nu poate fi primit nici argumentul invocat de LGE potrivit căruia vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate nu ar fi trebuit luate în considerare, în măsura în care nu era vorba despre vânzări de CRT cartelizate, ci despre vânzări de televizoare și de monitoare de calculator. Astfel, din moment ce grupul LPD și societățile sale mamă, și anume LGE și Philips, constituiau o unitate economică și, prin urmare, trebuiau să fie considerate ca făcând parte din aceeași întreprindere pe piețele vizate de încălcare, cuantumul amenzii trebuie să fie calculat în conformitate cu punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor, pe baza valorii vânzărilor de produse cartelizate, efectuate de această întreprindere pe piețele menționate. Or, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 135 din hotărârea atacată I și la punctul 148 din hotărârea atacată II, televizoarele și monitoarele de calculator în discuție conțineau CRT furnizate de grupul LPD celor două societăți‑mamă ale sale. În plus, din cuprinsul punctului 137 din hotărârea atacată I și al punctului 157 din hotărârea atacată II rezultă că aceste vânzări au fost luate în considerare numai până la fracțiunea din valoarea lor care putea să corespundă valorii CRT cartelizate integrate în televizoarele și în monitoarele de calculator.
Trebuie de asemenea respins argumentul societății Philips, rezumat la punctul 57 din prezenta hotărâre, potrivit căruia, în esență, a considera că o întreprindere comună face parte din aceeași întreprindere ca și societățile sale mamă ar conduce la înlăturarea aplicabilității, la acordurile dintre aceasta și societățile sale mamă, a articolului 101 TFUE, ceea ce ar fi contrar Regulamentului nr. 139/2004. Este necesar să se amintească în această privință că reiese din cuprinsul articolului 2 alineatul (4) din acest regulament că, în măsura în care crearea unei societăți în comun, reprezentând o concentrare în conformitate cu articolul 3 din același regulament, are ca obiect sau ca efect coordonarea comportamentului concurențial al întreprinderilor rămase independente, o astfel de coordonare este evaluată în conformitate cu criteriile din articolul 101 alineatele (1) și (3) TFUE pentru a se stabili dacă operațiunea este sau nu compatibilă cu piața internă.
Or, faptul că o întreprindere comună și societățile sale mamă sunt considerate ca făcând parte din aceeași întreprindere în scopul constatării unei încălcări pe o anumită piață nu împiedică ca, pe toate celelalte piețe, cele două societăți‑mamă să rămână independente, în sensul articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 139/2004.
Rezultă din considerațiile care precedă că nici al treilea motiv invocat de LGE, întemeiat pe o pretinsă eroare de drept a Tribunalului întrucât acesta a aprobat luarea în considerare de către Comisie, în scopul calculării cuantumului amenzii aplicate LGE, și a valorii vânzărilor directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate realizate de Philips, nu poate fi primit.
În consecință, trebuie respinse al doilea și al treilea motiv invocate de LGE, precum și primul motiv invocat de Philips.
Cu privire la al patrulea motiv invocat de LGE și la al treilea motiv invocat de Philips, întemeiate pe o eroare de drept, pe încălcarea principiului egalității de tratament și pe o omisiune de pronunțare
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea și, respectiv, al celui de al treilea motiv invocate, LGE și Philips reproșează Tribunalului în esență faptul că a respins, în urma unei analize incomplete și insuficient motivate, al șaselea motiv al acțiunii formulate de LGE și primele trei aspecte ale celui de al optulea motiv al acțiunii formulate de Philips și că a decis astfel, contrar afirmațiilor acestor două recurente, că Comisia nu era obligată să considere vânzările realizate între SEC și Samsung drept vânzări intragrup și să includă cuantumul acestora în calculul cuantumului amenzii aplicate Samsung pentru vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate, efectuate prin intermediul SEC.
În special, LGE și Philips reproșează Tribunalului că s‑a limitat să examineze, pentru a elimina posibilitatea ca SEC și Samsung să fi putut constitui o singură întreprindere, dacă SEC era în măsură să exercite o influență decisivă asupra Samsung, fără a verifica dacă existența unei astfel de întreprinderi unice nu putea fi dedusă din faptul că aceste două societăți se aflau sub controlul final al acelorași persoane fizice, ceea ce ar rezulta din probele pe care le‑au invocat în fața Tribunalului. În această privință, ele subliniază că nu solicită o nouă apreciere de către Curte a probelor menționate, ci reproșează Tribunalului o examinare incompletă și insuficient motivată a acestora.
Această eroare săvârșită de Comisie ar fi determinat‑o să utilizeze în cazul amenzilor aplicate, pe de o parte, recurentelor și, pe de altă parte, societății Samsung două metodologii diferite, ținând seama de vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate în cazul primelor, dar nu în cazul celei din urmă. Or, Tribunalul ar fi omis să sancționeze acest tratament discriminatoriu și astfel ar fi săvârșit o eroare de drept și o încălcare a principiului egalității de tratament.
Philips adaugă că, contrar celor arătate la punctul 233 din hotărârea atacată II, jurisprudența potrivit căreia, atunci când o întreprindere a încălcat prin comportamentul său articolul 101 TFUE, aceasta nu poate să nu fie deloc sancționată pentru motivul că altui operator economic nu i‑a fost aplicată o amendă, chiar dacă instanța Uniunii nu este sesizată cu situația acestuia din urmă, nu este aplicabilă în speță, în măsura în care Samsung nu doar că nu a fost deloc sancționată, ci a fost singura tratată mai favorabil.
Comisia susține, cu titlu principal, că al patrulea motiv invocat de LGE și al treilea motiv invocat de Philips sunt inadmisibile și inoperante în măsura în care, pe de o parte, urmăresc o nouă apreciere a probelor de către Curte și, pe de altă parte, se întemeiază pe o presupusă ilegalitate săvârșită în favoarea altuia, care nu poate profita, în orice caz, recurentelor.
Cu titlu subsidiar, Comisia precizează că, în decizia în litigiu, a considerat ca vânzări intragrup numai vânzările între entități dintre care una exercita o influență decisivă asupra celeilalte. Or, în măsura în care recurentele nu au invocat o influență decisivă a societății Samsung asupra SEC sau invers, acestea nu îi pot reproșa o încălcare a principiului egalității de tratament. Comisia adaugă că poate să decidă să impute societății‑mamă răspunderea uneia sau a mai multe filiale și nici Regulamentul nr. 1/2003, nici jurisprudența nu determină care este persoana juridică sau fizică din cadrul unei întreprinderi pe care trebuie să o considere răspunzătoare pentru încălcare și să o sancționeze prin aplicarea unei amenzi.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că, în măsura în care, prin intermediul celui de al patrulea și, respectiv, al celui de al treilea motiv invocate, LGE și Philips reproșează Tribunalului o eroare de drept, încălcarea principiului egalității de tratament, precum și o omisiune de pronunțare, aceste motive nu pot fi înlăturate de la bun început ca inadmisibile, contrar celor susținute de Comisie.
În continuare, trebuie să se constate că motivele menționate se întemeiază pe premisa potrivit căreia, dacă reclamantele ar fi reușit să demonstreze în fața Tribunalului că Samsung și SEC făceau parte din aceeași unitate economică și că, prin urmare, Comisia a săvârșit o nelegalitate, Tribunalul ar fi trebuit să reducă cuantumul amenzilor care le‑au fost aplicate pentru participarea lor la încălcările în litigiu, pentru a compensa inegalitatea de tratament rezultată din omisiunea Comisiei de a lua în considerare, cu ocazia stabilirii cuantumului amenzii aplicate Samsung pentru participarea sa la aceleași încălcări ca cele reproșate LGE și Philips, vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate, efectuate de aceasta prin intermediul SEC.
Or, trebuie să se constate că această premisă este eronată.
Astfel, principiul egalității de tratament, invocat de recurente, trebuie conciliat cu respectarea principiului legalității, potrivit căruia nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia (Hotărârea din 16 iunie 2016, Evonik Degussa și AlzChem/Comisia,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, punctul
).
Prin urmare, în măsura în care ar invoca în beneficiul lor presupuse nelegalități săvârșite de Comisie în stabilirea cuantumului amenzii aplicate societății Samsung, recurentele nu ar putea în niciun caz să se prevaleze de principiul egalității de tratament pentru a contesta în fața Tribunalului cuantumul amenzilor impuse în sarcina lor de Comisie.
Este adevărat că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii, prin aplicarea unor metode de calcul diferite nu se poate opera o discriminare între întreprinderile care au participat la aceeași încălcare a articolului 101 TFUE (Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță însă, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 135 și 159 din hotărârea atacată I, precum și din cuprinsul punctelor 148 și 187 din hotărârea atacată II, Comisia a aplicat aceeași metodologie tuturor întreprinderilor, luând în considerare, pentru fiecare dintre acestea, „prima vânzare reală” și diferențiind, pornind de la același criteriu, trei categorii, și anume „vânzările directe SEE”, care corespund CRT vândute direct clienților din SEE prin unul dintre destinatarii deciziei în litigiu, vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate și „vânzările indirecte”, care corespund CRT vândute de unul dintre destinatarii deciziei în litigiu unor clienți din afara SEE care integrau CRT în produse finale, în televizoare sau în monitoare de calculator și le vindeau ulterior în SEE. Numai vânzările directe SEE și vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate au fost luate în considerare în scopul calculării cuantumului amenzii. În aceste condiții, faptul că categoria vânzărilor directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate a fost aplicată numai în privința unora dintre participanții la înțelegere, și anume cei pentru care Comisia a putut stabili că aparțineau unei întreprinderi integrate vertical, nu constituie o discriminare, din moment ce Comisia a apreciat aplicabilitatea acestei categorii pentru fiecare dintre participanți pe baza acelorași criterii obiective.
Prezentele cauze se disting, prin urmare, de cea în care s‑a pronunțat Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
). Astfel, prin această hotărâre, Curtea a redus cuantumul amenzii aplicate unui participant la o încălcare pentru a ține seama de faptul că, prin aplicarea eronată a metodei pe care a ales‑o pentru a stabili cuantumul amenzii, Comisia a aplicat unui alt participant la aceeași înțelegere o amendă care a redus ponderea relativă a acestui alt participant la încălcare (Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punctele
-
).
În schimb, recurentele au reproșat Comisiei prin intermediul motivelor de mai sus invocate în fața Tribunalului nu că acesta le‑a aplicat un criteriu juridic diferit pentru a determina cuantumul amenzii, ci că a considerat în mod eronat că, pe piețele vizate de încălcarea în litigiu, Samsung constituia împreună cu filialele sale o întreprindere independentă și că nu a identificat o unitate economică mai mare, care ar fi inclus nu numai Samsung și filialele sale, ci și SEC, și ar fi unitatea economică care a participat la încălcarea în litigiu.
Rezultă din considerațiile care precedă că nu se poate reproșa Tribunalului nici o eroare de drept și nici o încălcare a principiului egalității de tratament pentru motivul că acesta nu a redus cuantumul amenzilor aplicate recurentelor în scopul de a compensa pretinsul tratament mai favorabil de care ar fi profitat Samsung.
În ceea ce privește argumentul invocat de Philips potrivit căruia, în esență, Tribunalul ar fi omis să examineze o parte din afirmațiile pe care aceasta le‑a prezentat în fața sa, și anume cele prin care a susținut că, întrucât nu a ținut seama de vânzările intragrup efectuate de Samsung pentru a calcula cuantumul amenzii, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament, astfel încât, pentru a restabili o egalitate de tratament, Tribunalul ar fi trebuit să excludă și în privința sa vânzările directe SEE prin intermediul unor produse prelucrate, acesta este inoperant, în măsura în care din considerațiile care precedă reiese că aceste afirmații erau întemeiate pe o premisă eronată și, în consecință, erau în orice caz sortite respingerii.
Prin urmare, al patrulea motiv invocat de LGE și al treilea motiv invocat de Philips trebuie respinse și, pe cale de consecință, recursul trebuie respins în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată, iar acestea din urmă au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursurile.

2)
Obligă LG Electronics Inc. și Koninklijke Philips Electronics NV la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.