CELEX: 62017CJ0589
Trimitere preliminară
Import de produse textile declarate în mod eronat ca fiind originare din Jamaica
Recuperare ulterioară a taxelor la import
Cerere de remitere a taxelor
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Codul vamal comunitar
Articolul 220 alineatul (2) litera (b) și articolul 239
Decizie de respingere a Comisiei Europene într‑un caz particular
Validitate

Cererea de decizie preliminară privește, pe de o parte, validitatea Deciziei COM(2008) 6317 final a Comisiei din 3 noiembrie 2008 prin care se constată că se impune înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import și că nu se justifică remiterea acestora într‑un caz particular (cauza REM 03/07) (denumită în continuare „Decizia REM 03/07”), și, pe de altă parte, interpretarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) și a articolului 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO 1992, L 302, p. 1
, Ediție specială, 2/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000 (
JO 2000, L 311, p. 17
, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12) (denumit în continuare „Codul vamal”), precum și a articolului 905 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (
JO 1993, L 253, p. 1
, Ediție specială, 2/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1335/2003 al Comisiei din 25 iulie 2003 (
JO 2003, L 187, p. 16
, Ediție specială 2/vol. 16, p. 13) (denumit în continuare „Regulamentul de punere în aplicare”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Prenatal SA, pe de o parte, și Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (TEARC) [Tribunalul economico‑administrativ regional din Catalonia (TEARC), Spania], pe de altă parte, în legătură cu cererea acestei societăți prin care se urmărește rambursarea taxelor la import.
Cadrul juridic
Acordul de la Cotonou
Acordul de parteneriat între membrii grupului statelor din Africa, din Caraibe și din Pacific, pe de o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000 (
JO 2000, L 317, p. 3
, Ediție specială, 11/vol. 23, p. 3), a fost aprobat în numele Comunității Europene prin Decizia 2003/159/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 (
JO 2003, L 65, p. 27
, Ediție specială, 11/vol. 63, p. 251) (denumit în continuare „Acordul de la Cotonou”). Întrucât Acordul de la Cotonou a intrat în vigoare la 1 aprilie 2003, acesta a făcut obiectul unei aplicări anticipate începând cu 2 august 2000 în conformitate cu Decizia nr. 1/2000 a Consiliului de miniștri ACP‑CE din 27 iulie 2000 privind măsurile tranzitorii aplicabile de la 2 august 2000 până la intrarea în vigoare a Acordului de parteneriat ACP‑CE (
JO 2000, L 195, p. 46
), astfel cum a fost prelungită prin Decizia nr. 1/2002 a Consiliului de miniștri ACP‑CE din 31 mai 2002 (
JO 2002, L 150, p. 55
).
În conformitate cu articolul 3 din Acordul de la Cotonou, „[p]ărțile […] iau toate măsurile corespunzătoare generale și speciale pentru a asigura executarea obligațiilor care decurg din prezentul acord și pentru a facilita realizarea obiectivelor acestuia”.
Articolul 36 alineatul (1) din anexa IV la acest acord prevede:
„Comisia este reprezentată în fiecare stat [din Africa, din Caraibe și din Pacific (ACP)] sau în fiecare grupare regională care solicită acest lucru în mod expres de o delegație sub autoritatea unui șef de delegație, cu aprobarea statului sau a statelor ACP în cauză. În cazul în care șeful delegației este numit pentru un grup de state ACP, se iau măsurile necesare pentru a se asigura că șeful delegației este reprezentat de un agent rezident în fiecare dintre statele ACP în care șeful delegației nu este rezident. Șeful delegației reprezintă Comisia în toate sferele de competență și în toate activitățile sale.”
Articolul 1 din anexa V la acordul menționat prevede un tratament tarifar preferențial la importul în Uniunea Europeană de produse „originare din statele ACP”, în sensul că aceste produse se importă în Uniune cu scutire de drepturi vamale și de taxe cu efect echivalent.
Protocolul nr. 1 la această anexă V (denumit în continuare „Protocolul nr. 1”) care face parte integrantă din anexa menționată se referă la definiția noțiunii de „produse originare” și la metodele de cooperare administrativă. Acesta cuprinde articolul 15, intitulat „Procedura de eliberare a unui certificat de circulație a mărfurilor EUR.1”, care prevede:
„(1)   Un certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 este eliberat de către autoritățile vamale ale țării exportatoare pe baza cererii scrise a exportatorului sau, sub răspunderea acestuia, de către reprezentantul său autorizat.
(2)   În acest sens, exportatorul sau reprezentantul său autorizat completează atât certificatul de circulație a mărfurilor EUR.1, cât și formularul de cerere, ale căror modele figurează în anexa IV. Aceste formulare se completează în conformitate cu dispozițiile prezentului protocol. Formularele completate de mână trebuie scrise cu cerneală și cu majuscule. Descrierea produselor trebuie să fie făcută în rubrica destinată acestui scop, fără a se lăsa spații libere între rânduri. În cazul în care rubrica nu se completează integral, trebuie să se traseze o linie orizontală sub ultimul rând al descrierii, spațiul liber fiind barat.
(3)   Exportatorul care solicită eliberarea unui certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 trebuie să poată prezenta în orice moment, la cererea autorităților vamale ale țării exportatoare în care se eliberează certificatul de circulație a mărfurilor EUR.1, toate documentele necesare care dovedesc caracterul originar al produselor în cauză, precum și îndeplinirea celorlalte condiții prevăzute de prezentul protocol.
(4)   Un certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 este eliberat de către autoritățile vamale ale unui stat ACP exportator în cazul în care produsele în cauză pot fi considerate produse originare din statele ACP și îndeplinesc celelalte condiții prevăzute de prezentul protocol.
(5)   Autoritățile vamale emitente ale certificatului EUR.1 iau toate măsurile necesare pentru a verifica caracterul originar al produselor și îndeplinirea celorlalte condiții prevăzute de prezentul protocol. În acest scop, au dreptul să solicite orice document justificativ și să efectueze orice control al contabilității exportatorului sau orice altă verificare pe care o consideră necesară. […]”
Articolul 31 din acest protocol, intitulat „Asistența reciprocă”, prevede la alineatul (2):
„Pentru a garanta o aplicare corectă a prezentului protocol, Comunitatea, [țările și teritoriile de peste mări (TTPM)], statele ACP își acordă asistență reciprocă, prin intermediul administrațiilor lor vamale competente, pentru controlul autenticității certificatelor de circulație EUR.1, a declarațiilor pe factură sau a declarației furnizorului și verificarea exactității informațiilor furnizate în documentele respective.
Autoritățile consultate furnizează informațiile relevante cu privire la condițiile în care a fost obținut produsul, în special condițiile în care s‑au respectat regulile de origine în diferitele state ACP, în statele membre și TTPM în cauză.”
Articolul 32 din protocolul menționat, intitulat „Controlul dovezilor de origine”, prevede la alineatele (1), (3) și (7):
„(1)   Controlul
a posteriori
a dovezilor de origine se efectuează prin sondaj sau de fiecare dată când autoritățile vamale ale țării importatoare au îndoieli fondate în ceea ce privește autenticitatea acestor documente, caracterul originar al produselor în cauză sau îndeplinirea celorlalte condiții prevăzute de prezentul protocol.
[…]
(3)   Controlul este efectuat de către autoritățile vamale ale țării exportatoare. În acest sens, autoritățile menționate anterior au dreptul să ceară orice dovadă și să realizeze orice control al conturilor exportatorului sau orice alt control considerat necesar.
[…]
(7)   În cazul în care procedura de control sau orice altă informație disponibilă pare să indice că dispozițiile prezentului protocol sunt încălcate, statul ACP, din proprie inițiativă sau la cererea Comunității, efectuează anchetele necesare sau dispune efectuarea anchetelor cu celeritate pentru a identifica și preveni astfel de încălcări, iar statul ACP în cauză poate invita Comunitatea să participe la aceste anchete.”
Articolul 37 din Protocolul nr. 1 prevede:
„(1)   Se instituie un comitet de cooperare vamală, denumit în continuare «comitetul», care este însărcinat cu asigurarea cooperării administrative în vederea aplicării corecte și uniforme a prezentului protocol și cu îndeplinirea oricărei alte sarcini în domeniul vamal care i‑ar putea fi încredințată.
(2)   Comitetul examinează la intervale regulate impactul asupra statelor ACP, și în special asupra țărilor ACP cel mai puțin dezvoltate, al regulilor de origine și recomandă Consiliului de miniștri măsurile potrivite.
(3)   Comitetul ia decizii în ceea ce privește cumulul în condițiile prevăzute la articolul 6.
(4)   Comitetul ia decizii în ceea ce privește derogările de la prezentul protocol în temeiul condițiilor prevăzute la articolul 38.
[…]
(6)   Comitetul se compune, pe de o parte, din experți din statele membre și funcționari ai Comisiei responsabili cu aspectele vamale și, pe de cealaltă parte, din experți care reprezintă statele ACP și funcționari din grupurile regionale ale statelor ACP responsabile cu aspectele vamale. Comitetul poate să recurgă la expertiza adecvată atunci când este necesar.”
Codul vamal
Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal prevede:
„Cu excepția cazurilor menționate la articolul 217 alineatul (1) al doilea și al treilea paragraf, înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care:
[…]
(b)
valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui de bună credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală.
În cazul în care se stabilește statutul preferențial al mărfurilor pe baza unui sistem de cooperare administrativă care implică autoritățile unei țări terțe, dacă eliberarea unui certificat de către aceste autorități se dovedește incorectă, aceasta constituie o eroare care n‑ar fi putut fi detectată în mod rezonabil în sensul primului paragraf.
Cu toate acestea, eliberarea unui certificat incorect nu constituie o eroare în cazul în care certificatul se bazează pe prezentarea incorectă a faptelor de către exportator, cu excepția cazului în care, mai ales, este evident că autoritățile care au eliberat certificatul au știut sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia de tratamentul preferențial.
[…]”
Potrivit articolului 239 din acest cod:
„(1)   Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237 și 238:
–
care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
–
care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.
(2)   Drepturile se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal corespunzător în termen de douăsprezece luni de la data la care valoarea drepturilor a fost comunicată debitorului.
[…]”
Regulamentul de punere în aplicare
În partea IV din Regulamentul de punere în aplicare privind datoria vamală, figurează titlul III din acesta din urmă, intitulat „Restituirea datoriei vamale”. Acest titlu cuprinde articolele 868-876a din acest regulament, care reglementează cererile prezentate în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal. Articolul 871 din regulamentul menționat prevede:
„(1)   Autoritatea vamală transmite cazul Comisiei pentru ca acesta să fie rezolvat în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 872-876, atunci când aceasta consideră că sunt îndeplinite condițiile din articolul 220 alineatul (2) litera (b) din cod și:
–
în cazul în care consideră că Comisia a comis o eroare în sensul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din cod sau
–
în cazul în care circumstanțele cazului sunt legate de rezultatele unei anchete comunitare efectuate în conformitate cu dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 515/97 al Consiliului din 13 martie 1997 privind asistența reciprocă între autoritățile administrative ale statelor membre și cooperarea dintre acestea și Comisie în vederea asigurării aplicării corespunzătoare a legislației din domeniul vamal și agricol [(
JO 1997, L 82, p. 1
, Ediție specială, 2/vol. 10, p. 3)] sau efectuate pe baza altei dispoziții comunitare sau a altui acord încheiat de Comunitate cu anumite țări sau grupuri de țări, în care se prevede posibilitatea de a proceda la astfel de anchete comunitare sau
[…]
(2)   Nu se procedează la transmiterea prevăzută la alineatul (1) în cazul în care:
[…]
–
Comisia este deja sesizată cu privire la un caz în care se prezintă elemente de fapt și de drept comparabile.
(3)   Dosarul adresat Comisiei trebuie să cuprindă toate informațiile necesare unei verificări complete a cazului prezentat. […]
[…]
(6)   Comisia trimite înapoi dosarul autorității vamale și se consideră că procedura menționată la articolele 872-876 nu a început niciodată, în cazul în care se prezintă una dintre următoarele situații:
[…]
–
nu trebuie să se procedeze la transmiterea dosarului în conformitate cu alineatele (1) și (2);
[…]”
Articolul 873 primul paragraf din Regulamentul de punere în aplicare prevede:
„După consultarea unui grup de experți, constituit din reprezentanți ai tuturor statelor membre reunite în cadrul comitetului pentru a examina cazul respectiv, Comisia ia o decizie care stabilește dacă situația verificată permite sau nu ca drepturile în cauză să nu se înscrie
a posteriori
în evidența contabilă.”
În capitolul 3 din Regulamentul de punere în aplicare, intitulat „Dispoziții specifice referitoare la aplicarea articolului 239 din cod”, care figurează în titlul IV din partea IV din regulamentul menționat, articolul 905 din acesta din urmă prevede:
„(1)   În cazul în care cererea de rambursare sau de remitere menționată la articolul 239 alineatul (2) din cod este însoțită de justificări susceptibile să constituie o situație specială care rezultă din circumstanțe care nu implică nici manipulare, nici neglijență evidentă din partea persoanei interesate, statul membru de care aparține autoritatea vamală de decizie transmite cazul Comisiei pentru ca acesta să fie rezolvat în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 906-909 în cazul în care:
[…]
–
circumstanțele cazului sunt legate de rezultatele unei anchete comunitare efectuate în conformitate cu dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 515/97 sau efectuate pe baza unei alte dispoziții comunitare sau a unui acord încheiat de Comunitate cu anumite țări sau grupuri de țări, în care se prevede posibilitatea de a se proceda la realizarea unor astfel de anchete comunitare sau
[…]
(2)   Nu trebuie să se procedeze la transmiterea prevăzută la alineatul (1) în cazul în care:
[…]
–
Comisia este deja sesizată cu privire la un caz în care se prezintă elemente de fapt și de drept comparabile.
(3)   Dosarul adresat Comisiei trebuie să cuprindă toate informațiile necesare unei verificări complete a cazului prezentat. […]
[…]
(6)   Comisia trimite înapoi dosarul autorității vamale și se consideră că procedura menționată la articolele 906-909 nu a început niciodată, atunci când se prezintă una dintre următoarele situații:
[…]
–
nu trebuie să se procedeze la transmiterea dosarului în conformitate cu alineatele (1) și (2);
[…]”
Potrivit articolului 907 primul paragraf din Regulamentul de punere în aplicare:
„După consultarea unui grup de experți, compus din reprezentanți ai tuturor statelor membre, reuniți în cadrul comitetului pentru a analiza cazul respectiv, Comisia ia o decizie care stabilește dacă situația specială examinată justifică sau nu acordarea rambursării sau a remiterii.”
Decizia REM 03/07
Decizia REM 03/07 privește o cerere de remitere a taxelor la import aferente produselor textile care beneficiază de certificate de circulație a mărfurilor EUR.1 (denumite în continuare „certificatele EUR.1”), eliberate de autoritățile vamale jamaicane, produse care au fost importate în Uniune în cursul anilor 2002-2005.
Comisia a amintit, în această decizie, că produsele în discuție se importau în Uniune, la momentul faptelor, cu scutire de taxe la import, în măsura în care erau acoperite de certificatele EUR.1 care dovedesc originea lor jamaicană. În urma unei misiuni referitoare la determinarea originii lor, efectuate în luna martie a anului 2005, ea a considerat că această origine, precum și tratamentul tarifar preferențial care a rezultat din aceasta le fuseseră atribuite pe baza unor prezentări incorecte ale faptelor de către exportatorii jamaicani.
Prin decizia menționată, Comisia a considerat, în primul rând, că, în speță, autoritățile vamale jamaicane nu au comis nicio eroare, în sensul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal și, în al doilea rând, că nu exista o situație specială, în sensul articolului 239 din acest cod. Prin urmare, fără a examina celelalte condiții prevăzute în aceste dispoziții, ea a hotărât că era justificat să se procedeze la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import, iar nu la remiterea acestor taxe în cazul particular care face obiectul deciziei menționate.
Decizia REM 03/07 a făcut obiectul unei acțiuni în anulare în fața Tribunalului Uniunii Europene, introdusă de societatea care a solicitat remiterea taxelor la import în cazul particular care a condus la adoptarea acestei decizii. Prin Ordonanța din 9 decembrie 2013, El Corte Inglés/Comisia (
T‑38/09
, nepublicată,
EU:T:2013:675
), Tribunalul a constatat că nu este necesar să se pronunțe cu privire la fondul acțiunii, considerând că aceasta din urmă a rămas fără obiect ca urmare a anulării înștiințării de plată a taxelor la import și că Decizia REM 03/07 nu putea produce efecte juridice asupra situației juridice a acestei societăți.
Litigiul principal și întrebările preliminare
În cursul anilor 2002-2004, Prenatal a efectuat importuri de îmbrăcăminte în Spania, prezentând certificate EUR.1 eliberate de autoritățile jamaicane cu mențiunea originii preferențiale „Jamaica”. Ținând seama de aceste certificate, autoritățile vamale spaniole au acordat importurilor respective un tratament tarifar preferențial în temeiul articolului 1 din anexa V la Acordul de la Cotonou.
În luna martie 2005, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a efectuat o anchetă comună cu reprezentanții mai multor state membre pentru a verifica originea articolelor de îmbrăcăminte introduse în Uniune pe baza certificatelor EUR.1. În raportul său de misiune (denumit în continuare „raportul OLAF din 2005”), OLAF a constatat că articolele de îmbrăcăminte importate de Prenatal au fost fabricate utilizând componente importate din China sau din Hong Kong și că, prin urmare, nu puteau fi considerate ca fiind originare din Jamaica, în sensul normelor din Acordul de la Cotonou.
Concluziile acestei anchete au determinat autoritățile jamaicane să invalideze certificatele EUR.1 în cauză pentru perioada respectivă. În urma invalidării acestor certificate, autoritățile spaniole au procedat la recuperarea ulterioară a cuantumului taxelor vamale datorate de Prenatal pentru aceste importuri.
La 10 mai 2006, Prenatal a solicitat Dependencia Regional de Aduanas de la Delegación Especial de Cataluña (Biroul regional al vămilor al Delegației speciale din Catalonia, Spania) (denumit în continuare „Biroului regional al vămilor”) rambursarea acestor taxe vamale în temeiul articolului 239 din Codului vamal.
Întrucât a considerat că Prenatal, prin argumentația prezentată în susținerea acestei cereri, repunea în discuție concluziile care figurau în raportul OLAF din 2005, Biroul regional al vămilor a transmis Comisiei cererea respectivă și dosarul aferent, în temeiul articolului 905 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare. Comisia a considerat că situația Prenatal era comparabilă, în drept și în fapt, cu un alt caz, și anume cel care face obiectul cauzei REM 03/07 și a trimis înapoi dosarul, în conformitate cu articolul 905 alineatul (6) din Regulamentul de punere în aplicare.
În urma adoptării de către Comisie a Deciziei REM 03/07, cererea de rambursare formulată de Prenatal a fost respinsă de Biroul regional al vămilor, precum și contestația sa introdusă ulterior la TEARC. În consecință, această societate a sesizat Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Curtea Superioară de Justiție din Catalonia, Spania).
În fața instanței de trimitere, Prenatal a exprimat îndoieli cu privire la validitatea Deciziei REM 03/07 pentru motivul că Comisia ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat în sensul lipsei unei erori a autorităților vamale jamaicane, potrivit articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, precum și în sensul lipsei unei situații speciale, potrivit articolului 239 din acest cod. TEARC a contestat această argumentație.
În aceste condiții, Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Curtea Superioară de Justiție din Catalonia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
[Decizia REM 03/07,] prin care se constată că se impune înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import și că nu se justifică remiterea acestora într‑un caz particular privind importul de produse textile declarate originare din Jamaica (cauza REM 03/07) este contrară dreptului Uniunii, în special articolului 220 alineatul (2) litera (b) și articolului 239 din [Codul vamal]?
2)
Atunci când, în cazul formulării unei cereri de remitere, Comisia notifică o decizie conform căreia cauza conține elemente de fapt și de drept comparabile cu cele dintr‑o cauză anterioară, care a fost soluționată deja de aceasta, sau o decizie în sensul că există o cauză comparabilă pendinte, trebuie să se considere că oricare dintre aceste decizii reprezintă acte cu caracter juridic obligatoriu pentru autoritățile din statul membru în care s‑a depus cererea de remitere, și, prin urmare, pot fi atacate de persoana care solicită remiterea (articolul 239 din [Codul vamal] sau neînscrierea în evidența contabilă a taxelor [articolul 220 alineatul (2) litera (b) din acest cod]?
3)
În cazul în care deciziile respective ale Comisiei nu sunt considerate acte cu caracter juridic obligatoriu, revine autorităților naționale sarcina de a aprecia dacă în prezenta cauză există elemente de fapt sau de drept comparabile cu cele dintr‑o altă cauză?
4)
În cazul unui răspuns afirmativ, dacă s‑a efectuat analiza respectivă și s‑a concluzionat că nu există elemente de fapt sau de drept comparabile, se impune aplicarea articolului 905 alineatul (1) din Regulamentul [de punere în aplicare] și, prin urmare, Comisia trebuie să adopte o decizie cu caracter juridic obligatoriu pentru autoritățile naționale respective?”
Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii
Prin actul depus la grefa Curții la 15 februarie 2019, Prenatal a solicitat să se dispună redeschiderea procedurii orale, în temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură al Curții, pentru motivul că concluziile doamnei avocate generale nu au luat în considerare elemente de fapt care, potrivit acestei societăți, sunt determinante pentru aprecierea validității Deciziei REM 03/07.
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 252 al doilea paragraf TFUE, avocatul general prezintă în mod public, cu deplină imparțialitate și în deplină independență, concluzii motivate în cauzele care, în conformitate cu Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, necesită intervenția sa. Nici concluziile acestuia, nici motivarea pe care se întemeiază avocatul general nu sunt obligatorii pentru Curte. În consecință, dezacordul unei părți interesate față de concluziile avocatului general, oricare ar fi aspectele pe care le examinează în cuprinsul acestora, nu poate constitui în sine un motiv care să justifice redeschiderea procedurii orale (Hotărârea din 21 martie 2019, Verkehrsbetrieb Hüttebräucker și Rhenus Veniro,
C‑266/17 și C‑267/17
,
EU:C:2019:241
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În schimb, după ascultarea avocatului general, Curtea poate dispune oricând redeschiderea fazei orale a procedurii, în conformitate cu articolul 83 din Regulamentul de procedură, mai ales în cazul în care consideră că nu este suficient lămurită sau în cazul în care trebuie să soluționeze cauza pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților sau a părților interesate menționate la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
În speță, prin cererea sa de redeschidere a fazei orale a procedurii, Prenatal se limitează în esență la a‑și manifesta dezacordul față de concluziile doamnei avocate generale și nu invocă niciun argument nou pe baza căruia ar trebui să fie soluționată prezenta cauză. Astfel, Curtea, după ascultarea avocatei generale, consideră că dispune de toate elementele necesare pentru a soluționa cererea de decizie preliminară cu care este sesizată și că nu este necesar ca aceasta să fie examinată în raport cu un argument care nu a fost dezbătut în fața sa.
Prin urmare, cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii trebuie respinsă.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să aprecieze validitatea Deciziei REM 03/07, în lumina articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, precum și a articolului 239 din acest cod.
Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că, prin Decizia REM 03/07, Comisia a respins o cerere de remitere a taxelor la import într‑un caz particular, în temeiul Codului vamal, precum și al Regulamentului de punere în aplicare în special, pe de o parte, al articolului 220 alineatul (2) litera (b) din acest cod coroborat cu articolele 871 și 873 din Regulamentul de punere în aplicare, precum și, pe de altă parte, al articolului 239 din codul menționat coroborat cu articolele 905 și 907 din acest regulament. În cazul în care instituția menționată se pronunță asupra unei astfel de cereri, aceasta este chemată să examineze, în locul autorităților vamale ale statului membru de import, condițiile de import al anumitor mărfuri și aplicarea normelor vamale pertinente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2018, Comisia/Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, trebuie amintit că, potrivit articolului 220 alineatul (2) litera (b) primul paragraf din Codul vamal, nu se procedează la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import sau la export, atunci când „valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui de bună credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală”. Condițiile prevăzute la această dispoziție sunt cumulative (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2007, Agrover,
C‑173/06
,
EU:C:2007:612
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, punctul
).
În ceea ce privește articolul 239 din Codul vamal, acesta constituie, potrivit jurisprudenței Curții, o clauză generală de echitate care presupune remiterea taxelor la import dacă sunt îndeplinite două condiții, și anume existența unei situații speciale și absența unei neglijențe evidente și a dolului din partea persoanei obligate la plata taxelor (Hotărârea din 25 iulie 2018, Comisia/Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, Comisia a considerat, pe de o parte, că autoritățile vamale jamaicane nu au comis nicio eroare în sensul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din acest cod, atunci când au eliberat certificatele EUR.1 în cauză și, pe de altă parte, că nu exista nicio situație specială, în sensul articolului 239 din codul menționat, care putea justifica remiterea taxelor la import care fuseseră plătite. Astfel, aceasta a decis, fără a examina celelalte condiții prevăzute de dispozițiile menționate, că nu era necesar să se acorde remiterea taxelor la import solicitată în cazul care face obiectul Deciziei REM 03/07.
În fața instanței de trimitere, Prenatal susține că Comisia a săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat, în această decizie, atât în sensul lipsei unei erori, potrivit articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, cât și în sensul lipsei unei situații speciale, potrivit articolului 239 din acest cod. Prin urmare, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la validitatea deciziei menționate în raport cu cerințele impuse de aceste dispoziții.
Cu privire la existența unei erori, în sensul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal
În conformitate cu articolul 220 alineatul (2) litera (b) al doilea paragraf din Codul vamal, eliberarea unui certificat EUR.1 incorect de către autoritățile vamale competente ale unei țări terțe constituie, în principiu, o „eroare care n‑ar fi putut fi detectată în mod rezonabil” de persoana obligată la plata taxelor, în sensul primului paragraf al acestei dispoziții. Cu toate acestea, al treilea paragraf al dispoziției menționate prevede că „eliberarea unui certificat incorect nu constituie o eroare în cazul în care certificatul se bazează pe prezentarea incorectă a faptelor de către exportator, cu excepția cazului în care, mai ales, este evident că autoritățile care au eliberat certificatul au știut sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia de tratamentul preferențial”.
În ceea ce privește existența unei erori, în sensul acestei dispoziții, într‑o situație precum cea care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07, este cert că certificatele EUR.1 în cauză, eliberate de autoritățile vamale jamaicane, erau incorecte, din moment ce produsele în cauză fuseseră fabricate în Jamaica, nu numai din fire textile, ci și din articole de îmbrăcăminte originare din China și, prin urmare, nu îndeplineau condițiile care le permiteau să beneficieze de tratamentul tarifar preferențial al produselor originare din statele ACP în temeiul Acordului de la Cotonou. De asemenea, este cert că aceste certificate au fost întocmite pe baza unei prezentări incorecte a faptelor de către exportatorul produselor în cauză și de furnizorul acestuia, stabiliți în una dintre zonele libere jamaicane.
În aceste împrejurări, trebuie să se verifice dacă, astfel cum impune articolul 220 alineatul (2) litera (b) al treilea paragraf
in fine
din Codul vamal, era evident că autoritățile vamale jamaicane știau sau ar fi trebuit să știe că mărfurile în cauză nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul tarifar preferențial în temeiul Acordului de la Cotonou.
În această privință, potrivit jurisprudenței Curții, îi revine celui care invocă excepția care figurează
in fine
la această dispoziție sarcina de dovedi că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 2006, Beemsterboer Coldstore Services,
C‑293/04
,
EU:C:2006:162
, punctul
, și Ordonanța din 1 iulie 2010, DSV Road/Comisia,
C‑358/09 P
, nepublicată,
EU:C:2010:398
, punctul
). Astfel, revine oricărei persoane abilitate să conteste legalitatea sau validitatea unei decizii a Comisiei întemeiate pe articolul 220 alineatul (2) litera (b) al treilea paragraf din Codul vamal sarcina de a dovedi că era evident că autoritățile care au eliberat certificatul EUR.1 știau sau ar fi trebuit să știe că mărfurile în cauză nu îndeplineau condițiile necesare pentru a putea beneficia de tratamentul tarifar preferențial.
În acest scop, revine Comisiei, în exercitarea puterii care îi este conferită de legiuitorul Uniunii, sarcina de a evalua condițiile de export al mărfurilor în cauză și aplicarea normelor vamale relevante de către autoritățile care au eliberat certificatul, pe baza elementelor de probă prezentate în fața sa, în scopul de a determina dacă era evident că aceste autorități aveau sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de acest aspect. În scopul acestei evaluări, Comisia dispune de o marjă de apreciere largă (a se vedea prin analogie în ceea ce privește controlul ulterior efectuat de autoritățile vamale naționale, Hotărârea din 26 octombrie 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
În aceste condiții, instanța Uniunii nu poate să substituie propria apreciere celei a Comisiei, ci trebuie să se limiteze la a examina dacă această instituție a depășit limitele puterii sale de apreciere atunci când a concluzionat, pe baza elementelor de probă prezentate în fața sa, că nu era evident că autoritățile care au eliberat certificatul știau sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul tarifar preferențial.
În această privință, trebuie amintit că, atunci când Comisia dispune de o marjă de apreciere largă, instanța Uniunii trebuie să verifice în special nu numai exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse [a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 2017, Stichting Woonlinie și alții/Comisia,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
, punctul
, precum și Hotărârea din 14 decembrie 2017, EBMA/Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, punctele
și
].
În lumina acestor considerații trebuie să se examineze dacă Comisia a putut să concluzioneze în Decizia REM 03/07, fără a săvârși o eroare de drept, în sensul lipsei unei erori a autorităților vamale jamaicane, potrivit articolului 220 alineatul (2) litera (b) al treilea paragraf din Codul vamal.
În primul rând, Prenatal susține că în această decizie Comisia a săvârșit o eroare de drept, întrucât a considerat că nu era evident că autoritățile vamale jamaicane știau că mărfurile în cauză nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul tarifar preferențial în temeiul Acordului de la Cotonou.
În scopul de a dovedi în fața instanței de trimitere că autoritățile vamale jamaicane aveau cunoștință de acest aspect, Prenatal se referă la elementele de probă prezentate în procedura care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07 de Comisie.
Primo
, dintr‑un raport al agenției guvernamentale Jamaica Promotions Corporation (denumită în continuare „Jampro”) ar reieși că aceasta ar fi constatat, în cursul anului 1998, în urma unui audit al două uzine de producție stabilite în una dintre zonele libere jamaicane, o diferență semnificativă între capacitatea de producție a acestor uzine și cantitatea de produse finite care era apoi exportată în Uniune.
Secundo
, printr‑o scrisoare din luna septembrie 2004, OLAF ar fi informat autoritățile vamale jamaicane de existența unor suspiciuni cu privire la faptul că produsele textile exportate din aceste zone libere nu ar respecta normele în materie de origine preferențială.
Tertio
, statisticile oficiale jamaicane referitoare la importuri și exporturi ar demonstra că importurile de fire textile din Jamaica nu erau suficiente pentru a fabrica cantitatea de produse finite exportate în Uniune.
Quarto
, autoritățile vamale jamaicane ar fi observat, în repetate rânduri, o discordanță între descrierile produselor importate din China, astfel cum figurau în declarațiile de import, și conținutul veritabil al containerelor. În sfârșit,
quinto
, anumiți funcționari din aceste zone libere ar fi evocat lipsa unei transformări relevante în Jamaica a produselor importate din China înainte de a fi reexportate în Uniune.
Prin Decizia REM 03/07, Comisia a concluzionat, după ce a examinat ansamblul elementelor de probă, că acestea nu erau de natură să demonstreze că autoritățile vamale jamaicane aveau cunoștință de neregulile în cauză.
În ceea ce privește raportul Jampro, ea a considerat că acesta din urmă, realizat în 1998, nu furniza nicio informație cu privire la nivelul cunoștințelor acestor autorități în perioada cuprinsă între luna ianuarie 2002 și luna martie 2005, în care au avut loc importurile în cauză. Scrisoarea din septembrie 2004 adresată autorităților respective nu le‑ar fi informat pe acestea decât de existența unor suspiciuni cu privire la validitatea certificatelor EUR.1 în cauză, care trebuiau să fie de asemenea susținute de o anchetă viitoare.
În ceea ce privește statisticile oficiale jamaicane referitoare la importuri și exporturi, Comisia a arătat că mărfurile plasate în zonele libere jamaicane nu făceau obiectul statisticilor, astfel încât statisticile oficiale respective nu permiteau să se constate că importurile de fire textile chinezești în Jamaica nu erau suficiente pentru a fabrica cantitatea de produse finite care era exportată ulterior din aceste zone libere în Uniune. Pentru a ajunge la o asemenea constatare, OLAF ar fi recurs la statisticile oficiale chineze, statistici despre care autoritățile vamale jamaicane nu ar fi avut însă cunoștință.
În ceea ce privește neregulile identificate de aceste autorități, Comisia a subliniat că deși acestea din urmă ar fi constatat efectiv, în anumite cazuri, că mărfurile descrise în declarațiile de import nu corespundeau celor plasate în containere, aceste nereguli nu ar fi vizat importatorul în discuție în situația care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07 și, pe de altă parte, ar fi făcut obiectul unor explicații credibile privind circumstanțele încălcării, într‑o scrisoare a acestui importator.
În ceea ce privește, în sfârșit, declarațiile funcționarilor care lucrează în una dintre zonele libere jamaicane, Comisia a subliniat că proveneau de la doi agenți de securitate însărcinați cu controlul la intrarea și la ieșirea din aceste zone libere, a căror mărturie nu permitea, în opinia sa, să se tragă concluzii cu privire la cunoștințele efective ale autorităților vamale jamaicane privind activitatea reală a întreprinderilor în cauză. Ea a precizat de asemenea că declarațiile respective fuseseră contrazise de persoana responsabilă de una dintre aceste zone libere.
Or, trebuie să se constate, mai întâi, că niciun element al dosarului prezentat Curții nu urmărește să infirme aprecierile Comisiei potrivit cărora raportul Jampro privea o altă perioadă decât cea în discuție în procedura în care s‑a adoptat Decizia REM 03/07, scrisoarea din luna septembrie 2004 menționa doar existența unor suspiciuni cu privire la posibile nereguli, iar statisticile oficiale jamaicane referitoare la importuri și exporturi nu vizau mărfurile plasate în zonele libere jamaicane.
În particular, întrucât raportul Jampro privea o altă perioadă decât cea în discuție în procedura în care s‑a adoptat Decizia REM 03/07, Comisia nu poate fi cenzurată pentru că a considerat că rezultatele acestui raport nu puteau fi extrapolate la perioada în cauză în această procedură și că, prin urmare, raportul menționat nu furniza, în sine, elemente concludente cu privire la cunoștințele reale ale autorităților jamaicane în perioada în discuție în procedura respectivă.
În continuare, în ceea ce privește constatările Comisiei potrivit cărora neregulile constatate de aceste autorități au fost comise de un alt importator decât cel în cauză în procedura în care s‑a adoptat această decizie și au făcut obiectul unor explicații credibile din partea acestui importator, niciun element din dosarul prezentat Curții nu este de natură să le infirme.
În sfârșit, același lucru este valabil în ceea ce privește constatarea Comisiei potrivit căreia declarațiile celor doi agenți de securitate care lucrează în una dintre aceste zone libere au fost contrazise de persoana responsabilă de o altă zonă dintre acestea.
Or, în lumina acestor constatări și a acestor aprecieri ale Comisiei, trebuie să se considere că niciun element din dosarul prezentat Curții nu urmărește să demonstreze că Comisia ar fi depășit marja de apreciere care îi revine atunci când a considerat că elementele de probă prezentate în cursul procedurii care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07, astfel cum sunt rezumate la punctul 49 din prezenta hotărâre, nu erau, nici în mod individual, nici în ansamblu, de natură să demonstreze, în mod evident, că autoritățile vamale jamaicane știau că mărfurile vizate de această decizie nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul tarifar preferențial în temeiul Acordului de la Cotonou.
Prin urmare, nu se poate constata că Comisia ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că nu era evident că autoritățile vamale jamaicane știau că mărfurile vizate de Decizia REM 03/07 nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul tarifar preferențial în temeiul Acordului de la Cotonou.
În al doilea rând, Prenatal susține că Comisia a săvârșit o eroare de drept atunci când a omis să constate că autoritățile vamale jamaicane ar fi trebuit să aibă cunoștință de neregulile respective, dacă acestea nu și‑ar fi încălcat obligația de a efectua controale fizice.
În scopul de a demonstra în fața instanței de trimitere că autoritățile vamale jamaicane ar fi trebuit să aibă cunoștință despre aceasta, Prenatal se referă la elementele de probă prezentate în cursul procedurii care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07 de către Comisie, potrivit cărora, numai arareori, autoritățile vamale jamaicane rupseseră sigiliul containerelor în care se aflau materiile prime importate sau verificaseră, la întreprinderile producătoare de textile din zonele libere jamaicane, dacă firele textile erau țesute efectiv în întreprinderi stabilite în aceste zone.
Potrivit Prenatal, constatările care figurează în raportul Jampro, numărul mare de cereri de control ulterior al certificatelor EUR.1, precum și statisticile oficiale jamaicane referitoare la importurile de fire textile și exporturile de produse finite ar fi trebuit să conducă aceste autorități, în conformitate cu articolul 15 alineatul (5) și cu articolul 32 din Protocolul nr. 1, la efectuarea de controale fizice și la întocmirea de rapoarte cu privire la activitățile realizate în zonele libere jamaicane. Cu toate acestea, constatările care figurează în procesul‑verbal al reuniunilor Trade Board din Jamaica, desfășurate în luna ianuarie 2006, ar confirma că autoritățile menționate nu ar fi instituit încă un sistem de control fizic pentru a se asigura de caracterul originar al articolelor de îmbrăcăminte exportate din aceste zone libere.
În Decizia REM 03/07, Comisia a concluzionat, după ce a examinat ansamblul elementelor de probă, că acestea nu erau de natură să demonstreze că autoritățile vamale jamaicane își încălcaseră obligațiile în materie de control prin efectuarea, în principal, a unor controale ale documentelor și, doar în mod izolat, a unor controale fizice.
Pentru a verifica dacă Comisia a putut, în mod întemeiat, să ajungă la această concluzie, trebuie să se examineze mai întâi obligațiile acestor autorități care decurg din Protocolul nr. 1.
În această privință, articolul 15 alineatul (5) prima teză din acest protocol prevede că autoritățile vamale emitente ale certificatului EUR.1 „iau toate măsurile necesare pentru a verifica caracterul originar al produselor și îndeplinirea celorlalte condiții prevăzute de prezentul protocol”, fără a specifica însă circumstanțele în care trebuie efectuate controale sau, mai precis, măsurile concrete care trebuie luate în acest scop. Astfel, potrivit celei de a doua teze a acestei dispoziții, „au dreptul să solicite orice document justificativ și să efectueze orice control al contabilității exportatorului sau orice altă verificare pe care o consideră necesară”. Prin urmare, autoritățile menționate dispun de o marjă de apreciere largă pentru a determina măsurile de control necesare.
Astfel, textul acestei dispoziții nu impune autorităților vamale emitente ale certificatului EUR.1 obligația de a proceda în mod sistematic la controale fizice, ceea ce este confirmat de contextul acesteia. Astfel, potrivit articolului 15 alineatele (1) și (2) din Protocolul nr. 1, autoritățile vamale ale țării exportatoare eliberează certificatele EUR.1 „pe baza cererii scrise” a exportatorului sau a reprezentantului său autorizat, această cerere trebuind să cuprindă certificatul EUR.1, precum și formularul de cerere, ale căror modele figurează în anexa IV la Acordul de la Cotonou, completate în mod corespunzător de exportator sau de reprezentantul său autorizat. În plus, alineatul (3) al acestui articol 15 prevede că exportatorul care solicită eliberarea unui astfel de certificat trebuie, printre altele, să poată prezenta în orice moment, la cererea autorităților vamale menționate, „toate documentele necesare care dovedesc caracterul originar al produselor în cauză”.
Din aceste dispoziții reiese că procedura de eliberare a certificatelor EUR.1 este, în principal, o procedură scrisă, bazată pe prezentarea unor documente. Prin urmare, reiese din coroborarea alineatelor (1)-(3) și (5) ale articolului 15 din Protocolul nr. 1 că autoritățile emitente ale certificatului EUR.1 se pot limita la un control al documentelor în cazul în care consideră că documentele care le sunt prezentate sunt suficiente și adecvate pentru a dovedi caracterul originar al produselor în cauză și respectarea celorlalte condiții prevăzute de Protocolul nr. 1. Astfel, aceste autorități nu pot fi obligate să procedeze în mod sistematic la un control fizic al tuturor mărfurilor care fac obiectul unei cereri de eliberare a unui certificat EUR.1.
În ceea ce privește articolul 32 din protocolul menționat, trebuie amintit că alineatul (1) al acestuia prevede că un control
a posteriori
al dovezilor de origine se efectuează „prin sondaj sau de fiecare dată când autoritățile vamale ale țării importatoare au îndoieli fondate în ceea ce privește autenticitatea acestor documente, caracterul originar al produselor în cauză sau îndeplinirea celorlalte condiții prevăzute de protocol[ul menționat]”. Acest articol nu precizează însă măsurile pe care autoritățile țării exportatoare sunt obligate să le adopte în acest scop, ci prevede, la alineatul (3), că aceste autorități „au dreptul să ceară orice dovadă și să realizeze orice control al conturilor exportatorului sau orice alt control considerat necesar”. Prin urmare, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 51 din concluzii, această dispoziție nu impune autorităților respective obligația de a efectua controale fizice, nici de a le efectua cu o anumită regularitate, în măsura în care acestea consideră că alte măsuri de control, precum un control al documentelor, sunt suficiente și adecvate pentru a dovedi caracterul originar al produselor în cauză și respectarea celorlalte condiții prevăzute de Protocolul nr. 1.
Cu toate acestea, articolul 32 din acest protocol prevede, la alineatul (7), că „[î]n cazul în care procedura de control sau orice altă informație disponibilă pare să indice că dispozițiile prezentului protocol sunt încălcate, statul ACP, din proprie inițiativă sau la cererea [Uniunii], efectuează anchetele necesare sau dispune efectuarea anchetelor cu celeritate pentru a identifica și preveni astfel de încălcări, iar statul ACP în cauză poate invita [Uniunea] să participe la aceste anchete”.
Rezultă că statul ACP de export are obligația să efectueze anchetele necesare pentru a identifica și a preveni încălcări ale dispozițiilor Protocolului nr. 1, atunci când există indicii care pot ridica suspiciuni privind comiterea unei nereguli referitoare la originea mărfurilor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 decembrie 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, punctele
și
). Or, printre aceste măsuri de anchetă necesare pot figura controale fizice.
În schimb, în lipsa unor astfel de indicii, autoritățile emitente ale certificatelor EUR.1 se pot limita, în principal, la controale ale documentelor și pot proceda, doar în mod izolat, la controale fizice.
În lumina acestor considerații trebuie să se analizeze dacă, în Decizia REM 03/07, Comisia a putut să concluzioneze, fără a săvârși o eroare de drept, că autoritățile vamale jamaicane au respectat obligațiile de control care le revin în temeiul Protocolului nr. 1.
În această privință reiese, din însuși textul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al treilea paragraf din Codul vamal, că controlul Comisiei se limitează la a verifica dacă elementele de probă furnizate demonstrează existența unor indicii evidente ale unei eventuale nerespectări a dispozițiilor protocolului respectiv de către autoritățile vamale jamaicane.
În ceea ce privește elementele de probă rezumate la punctele 62 și 63 din prezenta hotărâre, Comisia a luat în considerare, în Decizia REM 03/07, constatările din raportul Jampro cu privire la existența unor diferențe semnificative între capacitățile de producție ale întreprinderilor stabilite în una dintre zonele libere jamaicane și nivelul exporturilor de articole de îmbrăcăminte finite. Ea a arătat, însă, că aceste diferențe priveau o altă perioadă decât cea în cauză și că diferențele respective nu puteau fi, așadar, extrapolate la aceasta. Ea a adăugat că autoritățile jamaicane considerau că diferențele respective rezultau din împrejurarea că timpul de lucru real în întreprinderile vizate nu fusese luat în considerare în întregime în acest raport.
În ceea ce privește cererile de control ulterior adresate autorităților vamale jamaicane, Comisia a subliniat că un număr mare dintre aceste cereri privea autenticitatea ștampilelor aplicate pe certificatele EUR.1, iar nu aplicarea regulilor de origine preferențială. Ea a precizat că deși, în două cazuri, răspunsurile pe care aceste autorități le‑au furnizat la astfel de cereri au menționat diferențe între capacitățile de producție ale întreprinderilor stabilite în zonele libere jamaicane și nivelul exporturilor de produse finite, aceste răspunsuri priveau o perioadă anterioară celei în discuție în procedura care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07. În sfârșit, în Decizia REM 03/07, Comisia a expus motivele, amintite la punctul 52 din prezenta hotărâre, pentru care statisticile oficiale jamaicane referitoare la importuri și exporturi nu permiteau să se constate că importurile de fire textile chinezești în Jamaica nu erau suficiente pentru a se fabrica cantitatea de produse finite care era exportată ulterior în Uniune din aceste zone libere.
Or, trebuie amintit, mai întâi, că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 55 din prezenta hotărâre, niciun element din dosarul prezentat Curții nu urmărește să infirme că diferențele semnificative constatate în raportul Jampro, între capacitățile de producție ale întreprinderilor în cauză stabilite în una dintre zonele libere jamaicane și cantitatea de articole de îmbrăcăminte finite care a fost exportată din această zonă în Uniune priveau o altă perioadă decât cea în discuție în procedura care a condus la adoptarea Deciziei REM 03/07. Prin urmare, Comisia nu poate fi cenzurată pentru că a considerat că aceste diferențe nu ar putea fi extrapolate la perioada în discuție în această procedură.
Pe de altă parte, aceste diferențe nu puteau rezulta din faptul că articolele de îmbrăcăminte finite importate din China în Jamaica fuseseră exportate în mod fraudulos de acest din urmă stat ca produs originar din Jamaica, ci din faptul că acest raport nu ținuse seama de timpul de lucru real în aceste întreprinderi.
În ceea ce privește, în continuare, cererile de control ulterior adresate autorităților vamale jamaicane, trebuie să se arate că, în măsura în care răspunsurile acestor autorități priveau capacitățile de producție ale anumitor întreprinderi jamaicane, niciun element din dosarul prezentat Curții nu infirmă constatarea Comisiei potrivit căreia acestea priveau o altă perioadă decât cea în discuție în procedura în care s‑a adoptat Decizia REM 03/07.
În sfârșit, același lucru este valabil în ceea ce privește constatările rezumate la punctele 52 și 76 din prezenta hotărâre, potrivit cărora statisticile oficiale jamaicane nu puteau furniza niciun indiciu cu privire la mărfurile plasate în zonele libere jamaicane.
În măsura în care Prenatal susține în fața Curții că, în ceea ce privește diferențele constatate în raportul Jampro între capacitățile de producție ale întreprinderilor în cauză și nivelul exporturilor de articole de îmbrăcăminte finite, lipsa luării în considerare a timpului de lucru real în aceste întreprinderi nu putea explica aceste diferențe, trebuie să se constate că această întreprindere nu contestă că raportul menționat privea o altă perioadă decât cea în discuție în procedura în care s‑a adoptat Decizia REM 03/07 și că ea nu a demonstrat că raportul menționat ar fi totuși relevant pentru perioada în discuție în litigiul principal. În consecință, acest argument trebuie înlăturat ca fiind inoperant.
În ceea ce privește documentele prezentate de Prenatal cu privire la răspunsurile autorităților vamale jamaicane la cererile de control ulterior, trebuie să se arate că aceste documente nu precizează mărfurile pentru care autoritățile menționate au confirmat originea jamaicană și, prin urmare, nu permit deducerea unor concluzii pertinente în scopul examinării Deciziei REM 03/07.
Prin urmare, nici argumentația Prenatal, nici elementele de probă la care se referă, rezumate la punctele 62 și 63 din prezenta hotărâre, nu sunt de natură să infirme constatările și aprecierile efectuate de către Comisie în Decizia REM 03/07 sau să demonstreze, individual sau apreciate împreună, existența unor indicii evidente care ar arata că mărfurile vizate de Decizia REM 03/07, care provin de la întreprinderi din aceste zone libere, nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul preferențial în temeiul Acordului de la Cotonou.
În aceste condiții, trebuie să se considere că din dosarul prezentat Curții nu reiese nicio eroare de drept pe care ar fi săvârșit‑o Comisia, atunci când a concluzionat, în exercitarea puterii de apreciere care îi este conferită, că nu era evident că autoritățile vamale jamaicane își încălcaseră obligațiile de control care rezultă din articolul 15 alineatul (5) și din articolul 32 din Protocolul nr. 1.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se concluzioneze că examinarea Deciziei REM 03/07, în lumina articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea deciziei menționate.
Cu privire la existența unei situații speciale, în sensul articolului 239 din Codul vamal
Potrivit indicațiilor care figurează în cererea de decizie preliminară, Prenatal susține că Comisia și‑a încălcat obligația de a asigura aplicarea corectă a Acordului de la Cotonou prin abținerea de a utiliza instrumentele prevăzute în acest scop la articolul 31 alineatul (2), precum și la articolul 37 alineatul (2) din Protocolul nr. 1, încălcare ce ar constitui o situație specială în sensul articolului 239 din Codul vamal, astfel cum s‑a amintit la punctul 37 din prezenta hotărâre.
În această privință, trebuie amintit că controlul deficitar din partea Comisiei cu privire la aplicarea corectă a Acordului de la Cotonou poate constitui o situație specială, în sensul articolului 239 din Codul vamal. Astfel, după cum reiese din articolul 17 alineatul (1) TUE, în calitate de gardian al tratatelor și al acordurilor încheiate în temeiul acestora, Comisia este obligată să asigure aplicarea corectă de către o țară terță a obligațiilor asumate în temeiul unui acord încheiat cu Uniunea prin intermediul mijloacelor prevăzute în acord sau prin deciziile luate în temeiul acestuia (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C. A. S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctele
și
).
De altfel, această obligație rezultă și din Acordul de la Cotonou însuși. Astfel, articolul 3 din acest acord coroborat cu articolul 17 alineatul (1) TUE impune Comisiei să ia toate măsurile corespunzătoare generale și speciale pentru a asigura executarea obligațiilor care decurg din acordul menționat. În plus, potrivit articolului 15 alineatul (1) din Acordul de la Cotonou, Comisia este prezentă, în calitate de reprezentantă a Uniunii, în cadrul Consiliului de miniștri și în cadrul diferitelor comitete prevăzute de acest acord. Pe de altă parte, în temeiul articolului 36 alineatul (1) din anexa IV la acordul respectiv, această instituție este reprezentată de o delegație în fiecare stat ACP sau în fiecare grupare regională care solicită acest lucru în mod expres, ceea ce îi permite, cel puțin, să fie informată în mod fiabil cu privire la evoluțiile juridice în aceste state și în special cu privire la stadiul aplicării Acordului de la Cotonou (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C. A. S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctele
-
).
În speță, în ceea ce privește, în primul rând, articolul 31 alineatul (2) din Protocolul nr. 1, trebuie amintit că această dispoziție prevede că atât Uniunea, cât și statele ACP „își acordă asistență reciprocă, prin intermediul administrațiilor lor vamale competente, pentru controlul autenticității certificatelor de circulație EUR.1, a declarațiilor pe factură sau a declarației furnizorului și verificarea exactității informațiilor furnizate în documentele respective”.
Astfel, Comisia este obligată, după cum doamna avocată generală a arătat la punctul 56 din concluzii, să asigure cu o atenție deosebită aplicarea corectă de către statele ACP a obligațiilor asumate în temeiul prezentului acord, întrucât acordul menționat stabilește un tratament tarifar preferențial unilateral exclusiv pentru produsele originare din aceste state.
Cu toate acestea, rezultă din însuși textul articolului 31 alineatul (2) din Protocolul nr. 1 că statele ACP împart cu Uniunea responsabilitatea de a verifica autenticitatea acestor documente și a exactității informațiilor furnizate în documentele respective. În special, verificarea caracterului originar al produselor, în scopul controlului exactității informațiilor furnizate în documentele menționate la articolul 31 alineatul (2) din Protocolul nr. 1, ține, de la bun început, de responsabilitatea statului ACP de export, iar în ceea ce privește Uniunea, de statul membru de import, în conformitate cu articolul 32 din Protocolul nr. 1. Cu toate acestea, revine Comisiei sarcina de a solicita informații de la statele respective cu privire la evoluția situației și, după caz, de a lua măsurile adecvate pentru a asigura aplicarea corectă a Acordului de la Cotonou.
În speță, din dosarul de care dispune Curtea reiese că, în cursul anului 2003, autoritățile germane au atras atenția Comisiei asupra unor elemente care arată, în opinia lor, că certificatele EUR.1 eliberate de autoritățile vamale jamaicane pentru articole de îmbrăcăminte nu erau neapărat conforme cu Protocolul nr. 1. Ulterior, OLAF a deschis o anchetă în martie 2004, în timp ce autoritățile jamaicane au fost avertizate cu privire la posibile nereguli în cursul lunii septembrie 2004, iar în lunile februarie și martie 2005 au fost efectuate vizite la fața locului, la invitația acestor autorități.
Rezultă astfel că Comisia a comunicat cu privire la acest subiect cu autoritățile vamale ale statului ACP de export și ale statului membru de import și că a luat măsuri, în timp util, care au permis să se descopere neregulile constatate în raportul OLAF din 2005. În plus, este cert că acest raport a determinat autoritățile jamaicane să invalideze certificatele EUR.1 eliberate în perioada în discuție, punând astfel capăt neregulilor în cauză. În aceste condiții, nu se poate susține că Comisia a încălcat obligația de asistență care îi revine în temeiul articolului 31 alineatul (2) din Protocolul nr. 1.
În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 37 din Protocolul nr. 1, trebuie arătat că, în cazul în care Comisia face parte din Comitetul de cooperare vamală prevăzut la acest articol, rezultă, din înșiși termenii alineatului (1) al acestuia, că comitetul menționat este însărcinat cu asigurarea cooperării administrative în vederea aplicării corecte și uniforme a acestui protocol, iar nu cu verificarea de el însuși a acestei aplicări.
Această interpretare a misiunii comitetului menționat este confirmată de celelalte dispoziții ale articolului 37. Astfel, potrivit alineatului (2) al acestuia, Comitetul de cooperare vamală examinează impactul regulilor de origine în special asupra țărilor ACP cel mai puțin dezvoltate, examinare în urma căreia nu sunt adoptate decizii ale acestui comitet, ci numai recomandări pentru Consiliul de miniștri. În plus, deși comitetul respectiv se poate pronunța, potrivit alineatului (3) al articolului 37 menționat coroborat cu articolul 6 din Protocolul nr. 1, cu privire la eventuala aplicare a regulilor de origine din acest protocol produselor care încorporează materiale care cumulează origini diferite, precum și, în temeiul articolului 37 alineatul (4) și al articolului 38 din protocolul menționat, cu privire la adoptarea anumitor derogări de la Protocolul nr. 1, aceste dispoziții nu conferă totuși comitetului de cooperare vamală competența să verifice el însuși aplicarea corectă a regulilor de origine de către statele ACP, nici să decidă consecințele unei eventuale încălcări a acestor reguli. Prin urmare, articolul 37 alineatul (1) din Protocolul nr. 1 nu poate fi invocat în mod util pentru a dovedi că Comisia, în circumstanțele care au condus la adoptarea Deciziei REM 03/07, și‑ar fi încălcat obligația de a asigura aplicarea corectă a Acordului de la Cotonou.
Prin urmare, nu se poate reproșa Comisiei că și‑a încălcat obligația de a asigura aplicarea corectă a Acordului de la Cotonou, în situația care a condus la Decizia REM 03/07. Astfel, Prenatal nu a demonstrat că Comisia a săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat, în Decizia REM 03/07, în sensul lipsei unei situații speciale, potrivit articolului 239 din Codul vamal.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că examinarea acestei decizii, în lumina articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, precum și a articolului 239 din acest cod nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea deciziei menționate.
Cu privire la a doua, la a treia și la a patra întrebare
Prin intermediul celei de a doua, al celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, atunci când Comisia trimite înapoi autorităților vamale naționale dosarul aferent unei cereri prin care se urmărește rambursarea taxelor vamale, aceste autorități sunt ținute de aprecierea Comisiei potrivit căreia situația care a determinat această cerere prezintă elemente de fapt și de drept comparabile cu cele ale situației în discuție într‑o altă cerere cu care Comisia este deja sesizată, sau dacă autoritățile menționate pot, contrar aprecierii făcute de aceasta din urmă, să concluzioneze în sensul lipsei de comparabilitate a acestor situații.
Comisia susține că a doua, a treia și a patra întrebare sunt inadmisibile, pentru motivul că autoritățile vamale spaniole și instanța de trimitere ar fi de acord să considere că situația vizată de cererea de restituire a taxelor vamale în discuție în litigiul principal și situația în discuție în cererea care a dus la Decizia REM 03/07 prezintă elemente de fapt și de drept comparabile, astfel încât pentru soluționarea litigiului principal nu ar fi necesar un răspuns la aceste întrebări. Pentru aceleași considerații, Prenatal apreciază că a patra întrebare are o natură ipotetică și este, prin urmare, inadmisibilă.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să statueze asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea din 28 martie 2019, Cogeco Communications,
C‑637/17
,
EU:C:2019:263
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, din indicațiile care figurează în cererea de decizie preliminară reiese că autoritățile vamale naționale s‑au pronunțat deja cu privire la cererea de restituire a taxelor vamale formulată de Prenatal, preluând aprecierea Comisiei potrivit căreia situația vizată de această cerere prezintă elemente de fapt și de drept comparabile cu cele ale situației în discuție în cererea care a dus la Decizia REM 03/07, apreciere împărtășită atât de instanța de trimitere, cât și de Prenatal. Pe de altă parte, nu reiese din niciun element din dosarul prezentat Curții că autoritățile vamale naționale ar putea, în cadrul litigiului principal, să fie determinate să considere că situațiile respective nu sunt comparabile.
În aceste condiții, este evident că un răspuns la a doua, la a treia și la a patra întrebare nu este necesar pentru soluționarea litigiului principal și că, prin urmare, interpretarea solicitată a dreptului Uniunii este de natură ipotetică în sensul jurisprudenței amintite la punctul 100 din prezenta hotărâre.
Prin urmare, a doua, a treia și a patra întrebare preliminară trebuie declarate inadmisibile.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Examinarea Deciziei COM(2008) 6317 final a Comisiei din 3 noiembrie 2008 prin care se constată că se impune înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import și că nu se justifică remiterea acestora într‑un caz particular (cauza REM 03/07), în lumina articolului 220 alineatul (2) litera (b) și a articolului 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000, nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea acestei decizii.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.