CELEX: 62016TJ0105
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de declarare a nulității
Marca Uniunii Europene figurativă Superior Quality Cigarettes FILTER CIGARETTES Raquel
Marca internațională figurativă anterioară Marlboro
Motiv relativ de refuz
Renume
Prezentarea probelor pentru prima dată în fața camerei de recurs
Puterea de apreciere a camerei de recurs
Articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 [devenit articolul 95 alineatul (2) din Regulamentul (UE) 2017/1001]
Norma 50 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95

Istoricul cauzei
La 1 iulie 2011, intervenienta, Explosal Ltd, a depus o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), în temeiul Regulamentului nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (
JO 2009, L 78, p. 1
), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (
JO 2017, L 154, p. 1
)].
Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ următor:
Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 34 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Punguțe de tutun; tutun; tutun de fumat, tabac, țigări și țigarete; tutun prelucrat”.
La 28 mai 2013, semnul figurativ reprezentat la punctul 2 de mai sus a fost înregistrat ca marcă a Uniunii Europene.
La 15 ianuarie 2014, reclamanta, Philip Morris Brands Sàrl, a formulat o cerere de declarare a nulității mărcii în cauză, în temeiul articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 60 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul 2017/1001] coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001] și cu articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul 2017/1001].
Cererea de declarare a nulității se întemeia pe 13 mărci figurative anterioare.
Prin decizia din 8 septembrie 2014, divizia de anulare a respins cererea de declarare a nulității, după ce a efectuat, în principal, pentru motive de economie a procedurii, compararea mărcii contestate cu marca internațională anterioară înregistrată sub nr. 1064851 (denumită în continuare „marcă anterioară”) următoare:
Divizia de anulare a reținut, pe de o parte, că similitudinea redusă dintre mărcile în discuție nu conducea la un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 și, pe de altă parte, că, în ceea ce privește articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, reclamanta nu a prezentat niciun element de probă care să demonstreze renumele mărcii anterioare.
La 29 octombrie 2014, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei diviziei de anulare. La 10 noiembrie 2014, ea a depus de asemenea o cerere de
restitutio in integrum
pentru motivul că în fața diviziei de anulare nu i s‑a dat posibilitatea de a prezenta dovada renumelui mărcii anterioare.
La 5 decembrie 2014, divizia de anulare a respins
restitutio in integrum
, considerând că reclamanta nu a dat dovadă de întreaga prudență necesară pentru a respecta termenul acordat în vederea prezentării documentelor în susținerea cererii sale de declarare a nulității. Reclamanta nu a introdus o cale de atac împotriva acestei decizii.
Prin Decizia din 4 ianuarie 2016 (denumită în continuare „decizia atacată”), camera de recurs a respins calea de atac împotriva deciziei diviziei de anulare.
În primul rând, camera de recurs a respins argumentele reclamantei întemeiate pe pretinsa încălcare a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009. Camera de recurs a constatat că elementele dominante ale semnelor figurative în conflict erau elementele verbale „marlboro” și „raquel”, în timp ce forma geometrică de culoare închisă din partea superioară a semnelor, „forma de acoperiș” revendicată de reclamantă, constituia „un element decorativ” mai degrabă decât un element distinctiv. Camera de recurs a considerat că, în consecință, în pofida identității produselor vizate, semnele figurative în discuție erau diferite sau similare într‑un grad extrem de redus, ceea ce ar exclude orice risc de confuzie.
În al doilea rând, camera de recurs a respins dovezile prezentate pentru prima dată în fața sa, referitoare la caracterul distinctiv ridicat dobândit prin utilizare al mărcii anterioare, în special a elementului său grafic „în formă de acoperiș”. Camera de recurs s‑a întemeiat în această privință pe articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 95 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001], care ar învesti‑o cu o largă putere de apreciere pentru a decide dacă trebuie sau nu trebuie să țină seama de faptele și de dovezile prezentate tardiv. Pe de altă parte, în temeiul normei 50 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (
JO 1995, L 303, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), examinarea căii de atac ar fi limitată la dovezile prezentate în primă instanță. Prin urmare, admisibilitatea unor noi elemente de probă ar fi supusă condiției de a fi complementare, ceea ce, potrivit camerei de recurs, nu era cazul în speță.
Camera de recurs a examinat factorii care, potrivit reclamantei, justificau faptul că unele elemente de probă nu au fost prezentate în fața diviziei de anulare, în special susținerea reclamatei că a avut intenția să le prezinte după primirea observațiilor intervenientei; or, întrucât aceasta din urmă nu a răspuns în termenul acordat, faza contradictorie a procedurii a fost închisă. Camera de recurs a considerat că această justificare nu este convingătoare pentru motivele care urmează. În primul rând, norma 37 litera (b) punctul (iv) din Regulamentul nr. 2868/95 ar trebui interpretată ca impunând persoanelor care solicită declararea nulității să își prezinte argumentele și elementele de probă la momentul depunerii cererii de declarare a nulității. În al doilea rând, norma 40 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 [devenit articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul delegat (UE) 2017/1430 al Comisiei din 18 mai 2017 de completare a Regulamentului nr. 207/2009 și de abrogare a Regulamentelor (CE) nr. 2868/95 și (CE) nr. 216/96 (
JO 2017, L 205, p. 1
)] ar permite diviziei de anulare să se pronunțe asupra cererii de declarare a nulității pe baza probelor primite, chiar fără observațiile intervenientei. În al treilea rând, având în vedere lipsa vreunei limite în timp pentru formularea unei cereri de declarare a nulității, reclamanta ar fi dispus de suficient timp pentru a strânge elementele de probă pe care le considera necesare de atașat la cererea sa.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, camera de recurs a decis să nu ia în considerare dovezile prezentate pentru prima dată în fața sa de către reclamantă.
În al treilea rând, camera de recurs a înlăturat argumentele reclamantei întemeiate pe pretinsa încălcare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, în măsura în care dovada renumelui mărcii anterioare a fost prezentată pentru prima dată în fața camerei de recurs și, prin urmare, nu putea fi luată în considerare. Pe de altă parte, camera de recurs a apreciat că, chiar dacă acest renume ar fi fost dovedit, gradul de similitudine extrem de redus dintre mărcile în conflict ar fi fost insuficient pentru a crea o legătură între ele în percepția publicului.
Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
declararea nulității mărcii contestate sau, în subsidiar, trimiterea cauzei la camera de recurs pentru a proceda la o examinare mai amplă în lumina elementelor de probă prezentate referitoare la renumele și la caracterul distinctiv crescut al mărcii anterioare;
–
obligarea EUIPO și a intervenientei la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Intervenienta solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă trei motive întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, al doilea, pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 și a articolului 76 alineatul (1) din același regulament [devenit articolul 95 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001] și, al treilea, pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Prin intermediul primului motiv, reclamanta critică în esență camera de recurs pentru că a refuzat să ia în considerare dovezile privind renumele și caracterul distinctiv ridicat al mărcii anterioare pe care le‑a prezentat pentru prima dată în fața camerei de recurs. Procedând astfel, camera de recurs ar fi viciat decizia atacată printr‑o încălcare a articolului 76 din Regulamentul nr. 207/2009.
Al doilea motiv invocat de reclamantă cuprinde două aspecte. În cadrul primului aspect, reclamanta reproșează camerei de recurs erori în aprecierea globală a riscului de confuzie dintre marca contestată și marca anterioară. În cadrul celui de al doilea aspect, reclamanta reproșează camerei de recurs neluarea în considerare a caracterului distinctiv ridicat al mărcii anterioare, cu încălcarea articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 și a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, reclamanta susține în esență că, în speță, camera de recurs a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a considerat că, chiar dacă ar fi fost luată în considerare dovada renumelui mărcii anterioare, gradul de similitudine dintre semnele în conflict ar fi fost insuficient pentru a crea o legătură între ele în percepția consumatorilor.
În vederea prezentei hotărâri, Tribunalul va examina mai întâi, împreună, primul motiv și al doilea aspect al celui de al doilea motiv, în măsura în care ambele vizează interpretarea articolului 76 din Regulamentul nr. 207/2009.
Reclamanta reproșează EUIPO o aplicare eronată a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu norma 50 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95, în măsura în care camera de recurs a înlăturat dovezile privind renumele și caracterul distinctiv ridicat al mărcii anterioare pentru motivul că acestea au fost prezentate pentru prima dată în fața sa.
În această privință, reclamanta arată, întemeindu-se pe versiunea în limba engleză a Regulamentului nr. 2868/95, că norma 50 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 nu se opune acceptării unor noi elemente de probă, dat fiind faptul că termenii „noi” și „suplimentare” care figurează, ambii, în conținutul acestei dispoziții implică posibilitatea camerei de recurs de a lua în considerare fapte și probe noi, cu alte cuvinte prezentate pentru prima data în fața sa. Reclamanta subliniază pertinența evidentă a elementelor de probă pe care le‑a prezentat în fața camerei de recurs, faptul că cealaltă parte la procedură, și anume intervenienta, a putut să le conteste în mod util, precum și contradicția netă dintre decizia atacată și o decizie anterioară a camerei de recurs, pronunțată cu câteva luni înaintea deciziei atacate, care privea marca anterioară și elementul său grafic în formă de acoperiș.
Fără a contesta posibilitatea discreționară a camerei de recurs de a lua în considerare fapte și probe prezentate tardiv, reclamanta consideră că această posibilitate nu poate deveni arbitrară atunci când astfel de elemente noi pot avea o reală pertinență în ceea ce privește soluționarea procedurii. Reclamanta se referă în această privință la Hotărârea din 13 martie 2007, OAPI/Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
), pentru a susține că nu este nicidecum interzis EUIPO să ia în considerare fapte și probe prezentate tardiv. Dimpotrivă, în favoarea acceptării unor astfel de elemente militează considerații de securitate juridică și de bună administrare.
Pe de altă parte, reclamanta invocă decizia anterioară a Camerei întâi de recurs a EUIPO din 27 februarie 2015 în cauza R 1585/2013-1 în care s‑a opus titularului mărcii Uniunii Europene figurative SUPER ROLL (denumită în continuare „Decizia «SUPER ROLL»”) și în care s‑ar fi recunoscut că marca Marlboro și elementul său grafic în formă de acoperiș au dobândit un „mare renume” în întreaga Uniune Europeană în rândul publicului relevant.
Reclamanta arată că, în cadrul procedurii în fața camerei de recurs, a prezentat o copie a Deciziei „SUPER ROLL”, împreună cu elementele de probă pentru a dovedi renumele mărcii anterioare. Or, camera de recurs ar fi înlăturat atât elementele de probă, cât și conținutul Deciziei „SUPER ROLL”, considerând, în contradicție cu decizia menționată, că forma geometrică de culoare închisă ar fi percepută ca un simplu „element decorativ” pe care consumatorii nu l‑ar reține.
Rezultă de aici, potrivit reclamantei, că în speță camera de recurs a încălcat articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, întrucât nu a luat în considerare „fapte notorii”, și anume renumele și caracterul distinctiv ridicat al elementului grafic „în formă de acoperiș” și prezentarea comercială ale mărcii anterioare. Reclamanta susține în esență că articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 nu poate fi interpretat în sensul că obligă EUIPO să adopte decizii pe baza unor ipoteze de fapt vădit incomplete sau „contrare realității”, cu atât mai mult atunci când sunt contrare conținutului unor decizii anterioare pronunțate în același context.
EUIPO susține că articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 îl învestește cu o largă putere de apreciere în a hotărî, motivându‑și decizia sub acest aspect, dacă este sau nu este necesar să ia în considerare aceste informațiile prezentate în afara termenelor acordate (Hotărârea din 13 martie 2007, OAPI/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punctul
). Or, elementele de probă prezentate de reclamantă pentru prima dată în fața camerei de recurs nu erau elemente suplimentare, ci elemente în totalitate noi, ceea ce, în lumina jurisprudenței constante, le făcea inadmisibile, în cazul în care nu au fost prezentate în termenul acordat inițial [Hotărârea din 26 septembrie 2013, Centrotherm Systemtechnik/OAPI,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, punctele
-
și
, și Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Recaro/OAPI – Certino Mode (RECARO),
T‑524/12
, nepublicată,
EU:T:2013:604
, punctele
-
].
EUIPO subliniază că camera de recurs a examinat însă dacă anumite circumstanțe speciale ar permite să se justifice luarea în considerare a unor elemente de probă prezentate tardiv de reclamantă, înainte de a reține că această situație nu se regăsea în speță în special din cauza faptului că nu există nicio limitare în timp pentru formularea unei cereri de declarare a nulității și că, în speță, reclamanta omisese în mod deliberat să prezinte elementele de probă în procedura în primă instanță.
EUIPO consideră că, în lumina principiilor egalității armelor și bunei administrări, precum și a necesității de a asigura buna desfășurarea și eficacitatea procedurilor, camera de recurs a acționat corect atunci când nu a conferit un avantaj nejustificat uneia dintre părți în detrimentul celeilalte. Faptul că reclamanta a prezumat „în mod naiv” că va putea prezenta elementele de probă ulterior nu poate fi considerat un motiv legitim, dimpotrivă, un astfel de comportament ar trebui calificat drept neglijent.
În ceea ce privește pretinsul caracter cunoscut la nivel mondial al elementului grafic în „formă de acoperiș” al mărcii anterioare, care depășește un simplu element decorativ, EUIPO susține că reclamanta nu a adus nicio probă că acest element ar fi recunoscut ca indicație de origine. Ar fi vorba despre o figura geometrică rudimentară, mai precis un pentagon, în care trei dintre cele cinci laturi sunt trasate de forma pachetului de țigări. Nimic nu ar conduce la concluzia că consumatorii ar acorda mai multă atenție acestui element figurativ simplu, iar nu elementului verbal distinctiv, și anume „marlboro”.
În ceea ce privește trimiterea pe care o face reclamanta la Decizia „SUPER ROLL”, ce recunoaște caracterul distinctiv ridicat al mărcii anterioare, EUIPO consideră că, în niciun caz, camera de recurs nu este ținută de acea decizie, întrucât această recunoaștere este circumscrisă fiecărei proceduri individuale [Hotărârea din 23 octombrie 2015, Calida/OAPI – Quanzhou Green Garments (dadida),
T‑597/13
, nepublicată,
EU:T:2015:804
, punctele
-
]. O concluzie contrară ar contraveni dreptului la apărare al celeilalte părți la procedura de declarare a nulității și ar extinde, în mod eronat, principiul autorității de lucru judecat la o decizie administrativă.
Cât o privește pe intervenientă, aceasta solicită respingerea acțiunii și susține în esență că cererea introductivă nu identifică cu precizie motivele acțiunii și pretinsele erori de drept comise de camera de recurs în decizia atacată, ci se limitează la exprimarea decepției și a neplăcerii și la afirmații generale. Intervenienta susține că decizia atacată este „solidă” și nu are la bază nicio eroare de drept sau de fapt. Evaluarea analitică a mărcilor în discuție efectuată de camera de recurs ar fi corectă, bine motivată și conformă cerințelor articolului 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Trebuie amintit de la bun început că, potrivit normei 50 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2868/95, aplicabilă prin analogie procedurilor de declarare a nulității, camera de recurs limitează examinarea căii de atac la faptele și la probele prezentate în fața diviziei de opoziție, cu excepția cazului în care consideră că trebuie să țină seama de fapte și de probe noi sau suplimentare în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009. Această din urmă dispoziție prevede că EUIPO poate să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care acestea nu le‑au furnizat în timp util.
Regulamentul nr. 207/2009 prevede, așadar, în mod expres că, la momentul examinării unei căi de atac îndreptate împotriva unei decizii a unei divizii de anulare, camera de recurs dispune de puterea de apreciere care rezultă din norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2868/95 și din articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 pentru a decide dacă trebuie sau nu trebuie luate în considerare fapte și probe noi sau suplimentare care nu au fost prezentate în termenele stabilite sau specificate de divizia de anulare [a se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2013, Rintisch/OAPI,
C‑122/12 P
,
EU:C:2013:628
, punctul
, și Hotărârea din 24 octombrie 2014, Grau Ferrer/OAPI – Rubio Ferrer (Bugui va),
T‑543/12
, nepublicată,
EU:T:2014:911
, punctul
și jurisprudența citată].
În această privință, Curtea a avut deja ocazia să arate că versiunea franceză a normei 50 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2868/95 se distinge de versiunile spaniolă, germană și engleză printr‑un element esențial. Astfel, în timp ce aceste din urmă versiuni prevăd că camera de recurs nu poate lua în considerare decât fapte și probe „adiționale sau complementare”, versiunea în limba franceză califică aceleași fapte și probe drept „noi sau suplimentare”.
Întemeindu‑se pe economia generală și pe finalitatea reglementării din care face parte norma 50 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 și în special pe articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, care constituie temeiul juridic al acesteia, Curtea a concluzionat că, în ceea ce privește dovada utilizării unei mărci, în cazul în care nu se furnizează nicio dovadă în această privință în termenul acordat de EUIPO, respingerea opoziției trebuie pronunțată din oficiu de către acesta din urmă. În schimb, în ipoteza în care au fost prezentate elemente de probă în termenul acordat de EUIPO, prezentarea unor dovezi suplimentare rămâne posibilă (a se vedea Hotărârea din 21 iulie 2016, EUIPO/Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, punctele
-
și jurisprudența citată).
Curtea a subliniat că aceeași interpretare a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie reținută în ceea ce privește dovada existenței, a valabilității și a domeniului de protecție ale mărcii, respectiva dispoziție conținând o normă cu efect orizontal în sistemul regulamentului menționat, în sensul că aceasta se aplică indiferent de natura procedurii în cauză. În consecință, norma 50 din Regulamentul nr. 2868/95 nu poate fi interpretată în sensul că extinde la probe noi puterile de apreciere ale camerelor de recurs (Hotărârea din 21 iulie 2016, EUIPO/Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, punctul
), ci numai la probe așa‑numite „complementare” sau „suplimentare”, care vin în completarea unor elemente de probă pertinente, depuse în termenul acordat [a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2014, CEDC International/OAPI – Underberg (Forma unui fir de iarbă într‑o sticlă),
T‑235/12
,
EU:T:2014:1058
, punctul
și jurisprudența citată].
În consecință, trebuie să se stabilească dacă elementele de probă prezentate pentru prima dată în fața camerei de recurs puteau fi calificate drept „complementare” sau „suplimentare” în sensul normei 50 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2868/95.
Este cert că reclamanta nu a prezentat niciun element de probă privind renumele mărcii anterioare potrivit normei 37 litera (b) punctul (iv) din Regulamentul nr. 2868/95, și anume la momentul introducerii cererii de declarare a nulității, și nici la un alt moment în cursul procedurii în fața diviziei de anulare, cu toate că a indicat în scrisoarea de însoțire a cererii de declarare a nulității din 15 ianuarie 2014 că va înainta dovada renumelui mărcii anterioare împreună cu argumentele referitoare la acesta „la momentul oportun”.
Nu se contestă în speță că această intenție nu s‑a concretizat nicidecum înainte de încheierea procedurii de către divizia de anulare după șase luni, și anume la 21 iulie 2014.
În ceea ce privește argumentul reclamantei prezentat în ședință potrivit căruia divizia de anulare trebuia să o invite să își completeze dosarul, prin prezentarea în special a dovezilor privind renumele mărcii anterioare, trebuie arătat că legiuitorul a făcut o distincție fundamentală între, pe de o parte, condițiile pe care trebuie să le îndeplinească cererea de declarare a nulității pentru a fi admisibilă și, pe de altă parte, condițiile privind prezentarea de fapte, dovezi și observații, precum și de înscrisuri justificative în susținerea acestei cereri, care țin de examinarea cererii. Numai în ceea ce privește condițiile de admisibilitate a unei cereri de declarare a nulității, legiuitorul a prevăzut la norma 38 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 [devenită articolul 146 alineatul (7) din Regulamentul 2017/1001] și la norma 39 alineatul (3) din același regulament [devenită articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul delegat 2017/1430] că divizia de anulare este obligată să permită părții vizate să remedieze deficiențele cererii de declarare a nulității atunci când acestea pot conduce la respingerea respectivei cereri ca fiind inadmisibilă, în timp ce o obligație similară nu există în ceea ce privește condițiile necesare pentru a declara că o cerere de declarare a nulității este fondată [a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 iunie 2002, Chef Revival USA/OAPI – Massagué Marín (Chef),
T‑232/00
,
EU:T:2002:157
, punctul
, și în acest sens prin analogie Hotărârea din 17 iunie 2008, El Corte Inglés/OAPI – Abril Sánchez și Ricote Saugar (BoomerangTV),
T‑420/03
,
EU:T:2008:203
, punctul
și jurisprudența citată].
În consecință, contrar argumentului reclamantei, nicio dispoziție din Regulamentul nr. 2868/95 nu obliga divizia de anulare să o informeze pe reclamantă că cererea sa de declarare a nulității nu era susținută de elemente de probă privind renumele mărcii anterioare.
În aceste împrejurări, din moment ce alegația privind existența renumelui mărcii anterioare, exprimată în scrisoarea de însoțire a cererii de declarare a nulității din 15 ianuarie 2014, nu constituia decât o simplă afirmație nesusținută de elemente de probă concrete, probele prezentate în fața camerei de recurs nu pot fi considerate probe „complementare” sau „suplimentare” care vin să se adauge probelor deja prezentate de reclamantă.
În aceste condiții, în conformitate cu norma 50 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 și cu articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, camera de recurs era obligată, în principiu, să nu le ia în considerare.
Cu toate acestea, mai trebuie analizat argumentul reclamantei potrivit căruia, în esență, neluarea în considerare a Deciziei „SUPER ROLL” ar contraveni considerațiilor de bună administrare.
Rezultă din înscrisurile din dosar că Decizia „SUPER ROLL” privea o procedură de opoziție formulată de reclamantă împotriva înregistrării mărcii Uniunii Europene figurative SUPER ROLL, în temeiul mărcii Uniunii Europene nr. 4179801 al cărei titular este.
Din constatările de fapt făcute de camera de recurs în Decizia „SUPER ROLL” rezultă că „Marlboro se bucură de un bun renume, iar ambalajul său bine cunoscut, cuprinzând elementul triunghiular, prezintă un puternic caracter distinctiv”, precum și că „marca Marlboro și însuși elementul grafic în formă de acoperiș (care face parte din marca Marlboro) au dobândit un mare renume în întreaga Europă în rândul publicului relevant”.
Atunci când reclamanta s‑a prevalat de relevanța Deciziei „SUPER ROLL” în fața camerei de recurs, argumentul său a fost respins, la punctul 51 al deciziei atacate, pentru motivul că decizia anterioară privea o situație diferită, se referea la o marcă a Uniunii Europene ulterioară și diferită, iar probele privind renumele mărcilor anterioare fuseseră prezentate în totalitate în fața diviziei de opoziție.
Contrar acestei aprecieri, reclamanta arată în esență că existența Deciziei „SUPER ROLL” ar fi trebuit să fie suficientă pentru ca, în speță, camera de recurs să recunoască renumele mărcii anterioare ca fiind un „fapt notoriu”, evitând să adopte o decizie care ar fi contrară concluziilor sale anterioare la care a ajuns într-un context identic.
Acest argument nu poate fi primit în măsura în care reclamanta urmărește să obțină în esență o recunoaștere a renumelui mărcii anterioare exclusiv în temeiul practicii decizionale anterioare a EUIPO.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în fapt, deciziile adoptate de camerele de recurs potrivit Regulamentului nr. 207/2009 sunt emise în exercitarea unei competențe reglementate, iar nu a unei puteri discreționare. În consecință, legalitatea respectivelor decizii trebuie apreciată numai în temeiul acestui regulament, astfel cum a fost interpretat de instanța Uniunii, iar nu în temeiul unei practici decizionale anterioare (a se vedea Ordonanța din 14 aprilie 2016, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, nepublicată,
EU:C:2016:266
, punctul
și jurisprudența citată). Rezultă că recunoașterea de către camera de recurs a unui eventual renume al mărcii anterioare nu poate depinde de recunoașterea respectivului renume în cadrul unei proceduri distincte privind elemente juridice și de fapt diferite (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 octombrie 2015, dadida,
T‑597/13
, nepublicată,
EU:T:2015:804
, punctul
).
Revine astfel în sarcina fiecărei părți care se prevalează de renumele mărcii sale anterioare să demonstreze, în cadrul circumscris al fiecărei proceduri în care este parte și pe baza elementelor de fapt pe care le consideră cele mai potrivite, că respectiva marcă a dobândit un astfel de renume, fără a se putea limita la a pretinde că face această dovadă prin recunoașterea unui astfel de renume, inclusiv pentru aceeași marcă, în cadrul unei proceduri administrative distincte (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 octombrie 2015, dadida,
T‑597/13
, nepublicată,
EU:T:2015:804
, punctul
).
Dacă ar fi suficient ca reclamanta să se întemeieze pe o decizie anterioară a camerei de recurs pentru a demonstra renumele mărcii anterioare, pe de o parte, s‑ar încălca dreptul la apărare al intervenientei, în măsura în care aceasta din urmă nu va putea examina, aprecia și contesta elementele de fapt pe care s‑ar fi întemeiat camera de recurs, și, pe de altă parte, s‑ar extinde, în mod eronat, principiul autorității de lucru judecat la o decizie administrativă care privea alte părți decât cele din procedură, împiedicându‑se astfel controlul de legalitate al unei decizii administrative de către o autoritate jurisdicțională, ceea ce ar fi în mod vădit contrar principiului legalității (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 octombrie 2015, dadida,
T‑597/13
, nepublicată,
EU:T:2015:804
, punctul
).
Din aceste considerații rezultă că, contrar susținerilor reclamantei, EUIPO nu era nicidecum obligat să recunoască în mod automat renumele mărcii anterioare exclusiv pe baza constatărilor făcute în cadrul unei alte proceduri în care a fost adoptată o altă decizie, mai exact Decizia „SUPER ROLL”.
În ceea ce privește critica reclamantei potrivit căreia renumele mărcii anterioare ar fi trebuit să fie recunoscut din oficiu, în temeiul articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, aceasta trebuie să fie de asemenea respinsă în măsura în care reiese din această dispoziție că obligația impusă EUIPO de a examina din oficiu faptele este limitată la faptele relevante care l‑ar putea conduce la aplicarea motivelor absolute de refuz în cazul examinării cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene efectuate de examinatori, și, în calea de atac, de camerele de recurs în cadrul procedurii de înregistrare a respectivei mărci. În schimb, în cadrul unei proceduri precum cea în discuție în prezenta cauză, revine titularului mărcii anterioare sarcina să dovedească existența, validitatea și domeniul de aplicare al protecției respectivei mărci [a se vedea în ceea ce privește o procedură de opoziție Hotărârea din 28 septembrie 2016, Pinto Eliseu Baptista Lopes Canhoto/EUIPO – University College London (CITRUS SATURDAY),
T‑400/15
, nepublicată,
EU:T:2016:569
, punctul
].
Din tot ceea ce precedă rezultă că renumele unei mărci anterioare nu poate fi demonstrat prin prezumții, ci el trebuie să se întemeieze pe elemente concrete și obiective care să îl dovedesc.
Or, elementele de probă prezentate de reclamantă pentru prima dată în fața camerei de recurs urmăreau tocmai acest obiectiv. Reclamanta susține în esență că considerații de securitate juridică și de bună administrare militau în favoarea admiterii unor probe prezentate tardiv.
În această privință, este important să se sublinieze că EUIPO are obligația de a‑și exercita competențele în conformitate cu principiile generale ale dreptului Uniunii, cum este principiul bunei administrări (Hotărârea din 10 martie 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, punctul
). Potrivit articolului 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, dreptul la bună administrare cuprinde printre altele dreptul fiecărei persoane de a beneficia, în ceea ce privește problemele sale, de un tratament echitabil.
Or, este în mod vădit în interesul unei bune administrări a justiției posibilitatea camerei de recurs de a hotărî în deplină cunoștință de cauză atunci când decide în cadrul unor proceduri cu care este sesizată. În consecință, camera de recurs trebuie să examineze cu atenție și cu imparțialitate elementele de fapt și de drept necesare exercitării puterii sale de apreciere.
Este cert că, în speță, conținutul Deciziei „SUPER ROLL”, adoptată cu numai 11 luni înaintea deciziei atacate, fusese adus la cunoștința camerei de recurs și că, prin urmare, aceasta era la curent cu constatările făcute în această decizie în privința „marelui renume” al mărcii Marlboro, precum și a „elementului său grafic în formă de acoperiș” care face parte integrantă din marca anterioară în discuție în speță.
În consecință, în lumina jurisprudenței care impune ca EUIPO să ia în considerare deciziile deja adoptate și să analizeze cu o deosebită atenție aspectul dacă este sau nu este necesar să decidă în același sens (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, punctul
), Decizia „SUPER ROLL” constituia în mod vădit un indiciu că marca anterioară putea să se bucure de un renume în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
În aceste împrejurări, elementele de probă prezentate de reclamantă în fața camerei de recurs puteau fi, în mod clar, de natură a avea o reală pertinență în ceea ce privește soluționarea procedurii, în măsura în care vizau dovedirea renumelui mărcii anterioare în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. În consecință, refuzând să examineze proba pentru motivul că aceasta era tardivă, camera de recurs a omis să examineze un factor potențial relevant în aplicarea acestei dispoziții.
Fără a aduce atingere interpretării normei 50 din Regulamentul nr. 2868/95 și a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum a fost expusă la punctele 40-42 de mai sus, și concluziei de la punctul 50 de mai sus, larga putere de apreciere de care dispune EUIPO în exercitarea atribuțiilor sale nu poate să îl scutească de obligația de a strânge toate elementele de fapt și de drept necesare pentru exercitarea puterii sale de apreciere în ipotezele în care refuzul de a ține seama de anumite elemente prezentate cu întârziere ar contraveni principiului bunei administrări.
Prin urmare, în circumstanțele speciale ale cauzei, camera de recurs ar fi trebuit, în conformitate cu obligația sa de bună administrare, să admită cererea de probe referitoare la renumele mărcii anterioare prezentată pentru prima dată în fața sa, chiar și numai pentru a le respinge.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentul formulat de EUIPO potrivit căruia, în ipoteza în care probele în discuție ar fi fost considerate admisibile de către camera de recurs, aceasta ar fi condus la încălcarea principiului egalității armelor.
În această privință trebuie amintit că, în temeiul articolului 75 a doua teză din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 94 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul 2017/1001], deciziile EUIPO nu se pot întemeia decât pe motive sau dovezi asupra cărora părțile au avut posibilitatea de a formula observații. Această dispoziție privește atât motivele de fapt, cât și motivele de drept, precum și elementele de probă [Hotărârea din 4 octombrie 2006, Freixenet/OAPI (Forma unei sticle sablate albe),
T‑190/04
, nepublică,
EU:T:2006:291
, punctul
].
Or, în speță, din elementele de la dosar rezultă că dovezile privind renumele mărcii anterioare prezentate în faza procedurii în fața camerei de recurs, precum și observațiile intervenientei cu privire la aceste elemente de probă au fost supuse, în totalitate, unei dezbateri contradictorii. În special, reiese din dosar că memoriul de prezentare a motivelor căii de atac din 8 ianuarie 2015, prezentat de reclamantă camerei de recurs, și care conținea dovezile privind renumele mărcii anterioare, a fost în fapt comunicat intervenientei, fiind respectate astfel drepturile sale procedurale și fiindu‑i oferită posibilitatea de a‑și prezenta opiniile în această privință. Rezultă de asemenea din dosar că intervenienta a beneficiat chiar de o prelungire a termenului înainte de a prezenta observații la 14 mai 2015. Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că, în aceste observații, intervenienta și‑a precizat poziția cu privire la elementele de probă prezentate de reclamantă în susținerea renumelui mărcii anterioare, contestându‑le pertinența și considerându‑le insuficiente.
În aceste împrejurări, este cert că intervenienta a dispus de toate posibilitățile și de toate termenele necesare pentru a‑și prezenta opiniile și pentru a examina, a aprecia și a contesta probele prezentate de reclamantă. În consecință, în ipoteza în care camera de recurs și‑ar fi exercitat puterea de apreciere conform cerințelor bunei administrări, acceptând să ia în considerare respectivele probe, având în vedere circumstanțele speciale ale cauzei, nu i s‑ar fi putut reproșa nicio încălcare a principiului egalității armelor.
Concluzia de la punctul 67 de mai sus nu poate fi periclitată de poziția camerei de recurs, expusă la punctul 50 din decizia atacate, potrivit căreia, chiar în ipoteza în care ar fi fost dovedit renumele mărcii anterioare, pentru a face aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, gradul de similitudine dintre mărcile în conflict ar fi fost, în orice caz, insuficient pentru ca o legătură între aceste mărci să se creeze în percepția publicului.
Este necesar să se arate în această privință că, după cum a susținut reclamanta în cadrul celui de al treilea motiv, această poziție contravine jurisprudenței constante potrivit căreia existența unei legături între marca anterioară și marca contestată în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză, printre care figurează gradul de similitudine dintre mărcile în conflict și produsele acoperite de aceste mărci, precum și intensitatea renumelui mărcii anterioare și gradul caracterului distinctiv al mărcii anterioare (Hotărârea din 24 martie 2011, Ferrero/OAPI,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, punctul
).
Pe de altă parte, întrucât articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 se limitează să impună ca similitudinea existentă să poată determina publicul vizat nu să confunde semnele în conflict, ci să realizeze o asociere între acestea, cu alte cuvinte să stabilească o legătură între ele, protecția pe care o prevede această dispoziție în favoarea mărcilor de renume se poate aplica chiar dacă semnele în conflict prezintă un grad de similitudine mai redus (Hotărârea din 10 decembrie 2015, El Corte Inglés/OAPI,
C‑603/14 P
,
EU:C:2015:807
, punctul
).
În consecință, chiar în ipoteza în care mărcile în conflict ar prezenta un grad de similitudine mai redus, nu se poate deduce, contrar concluziei reținute de camera de recurs, că aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 era în mod necesar exclusă. În consecință, eventuala admitere a cererii de probe, prezentată de reclamantă pentru prima dată în fața camerei de recurs, precum și examinarea acestora ar fi putut avea o incidență asupra soluționării procedurii în ceea ce privește aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se constate că, prin faptul că a reținut că elementele de probă prezentate de reclamantă pentru prima dată în fața camerei de recurs nu trebuiau să fie luate în considerare deoarece au fost prezentate tardiv, camera de recurs a săvârșit un viciu de procedură încălcând principiul bunei administrări.
Cu toate acestea, o neregularitate de procedură nu antrenează anularea în tot sau în parte a unei decizii decât dacă se stabilește că, în absența acestei neregularități, decizia atacată ar fi putut avea un conținut diferit [a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iunie 2005, Wilfer/OAPI (ROCKBASS),
T‑315/03
,
EU:T:2005:211
, punctul
].
În speță, după cum s‑a arătat deja la punctele 65 și 66 de mai sus, nu este exclus ca probele pe care camera de recurs a refuzat în mod incorect să le ia în considerare să fie de natură să modifice conținutul deciziei atacate, în special în ceea ce privește aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009. În consecință, neexaminarea acestor probe de către camera de recurs conduce la anularea deciziei atacate. În consecință, se impune admiterea primului motiv și a celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv și anularea deciziei atacate, fără a fi necesară examinarea celorlalte motive ale acțiunii.
În ceea ce privește al doilea capăt de cerere formulat de reclamantă, prin care urmărește ca Tribunalul să declare nulitatea mărcii contestate sau, în subsidiar, să trimită cauza în fața camerei de recurs pentru a efectua o examinare mai amplă, trebuie amintit că competența de modificare recunoscută Tribunalului în temeiul articolului 65 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 72 alineatul (3) din Regulamentul 2017/1001] nu are ca efect să confere acestuia posibilitatea de a substitui cu propria apreciere pe cea a unei camere de recurs a EUIPO și, cu atât mai puțin, de a proceda la o apreciere cu privire la care camera respectivă nu s‑a pronunțat încă. Exercitarea competenței de modificare trebuie, așadar, în principiu, să fie limitată la situațiile în care Tribunalul, după ce a controlat aprecierea făcută de camera de recurs, este în măsură să determine, pe baza elementelor de fapt și de drept astfel cum sunt acestea stabilite, care este decizia pe care camera de recurs era obligată să o adopte (a se vedea Hotărârea din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Or, această situație nu se regăsește în speță. În măsura în care decizia atacată este anulată pentru motivul că, în mod eronat, camera de recurs a refuzat să ia în considerare dovezile privind renumele mărcii anterioare și în măsura în care camera de recurs trebuie, prin urmare, să se pronunțe din nou asupra valorii probatorii a respectivelor probe, nu este în sarcina Tribunalului să se pronunțe asupra nulității mărcii contestate.
În consecință, trebuie respins al doilea capăt de cerere formulat de reclamantă în măsura în care se solicită Tribunalului să declare nulitatea mărcii contestate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Pe de altă parte, potrivit articolului 134 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, în cazul în care mai multe părți cad în pretenții, Tribunalul decide asupra repartizării cheltuielilor de judecată.
În speță, întrucât EUIPO și intervenienta au căzut în pretenții în ceea ce privește principalele capete de cerere, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată efectuate de reclamantă, conform concluziilor acesteia.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a treia)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia Camerei întâi de recurs Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 4 ianuarie 2016 (cauza R 2775/2014-1).

2)
Respinge în rest acțiunea.

3)
EUIPO și Explosal Ltd suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Philip Morris Brands Sàrl.

Frimodt Nielsen
Forrester
Perillo
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 1 februarie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.