CELEX: 62018CJ0719
Ennakkoratkaisupyyntö
Sähköinen viestintä
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 11 artiklan 2 kohta
Tiedotusvälineiden vapaus ja moniarvoisuus
Sijoittautumisvapaus
SEUT 49 artikla
Direktiivi 2002/21/EY
15 ja 16 artikla
Kansallinen säännöstö, jossa kielletään yritystä, jolla on huomattava markkinavoima jollakin alalla, hankkimasta ”huomattavaa taloudellista ulottuvuutta” jollakin toisella alalla
Sähköisen viestinnän alalla ja tiedotusvälineiden alalla saatujen tulojen laskeminen
Sähköisen viestinnän alan määritelmä
Rajoittaminen markkinoihin, joihin on kohdistettu ennakkosääntelyä
Osakkuusyhtiöiden tulojen huomioon ottaminen
Eri tulorajojen vahvistaminen sähköisen viestinnän alalla toimiville yhtiöille

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 49, SEUT 56 ja SEUT 63 artiklan sekä sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (
EYVL 2002, L 108, s. 33
), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (
EUVL 2009, L 337, s. 37
) (jäljempänä puitedirektiivi), 15 ja 16 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Vivendi SA ja toisaalta Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (viestintävalvontaviranomainen, Italia; jäljempänä AGCOM) ja Mediaset SpA ja joka koskee Italian oikeuden säännöstä, jonka mukaan minkään yrityksen integroidusta viestintäjärjestelmästä (Sistema integrato delle comunicazioni) saamat tulot eivät saa ylittää 10:tä prosenttia tämän järjestelmän kokonaistuloista, jos kyseisen yrityksen sähköisen viestinnän alalta saamat tulot ylittävät 40 prosenttia kyseisen alan kokonaistuloista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Puitedirektiivi
Puitedirektiivin johdanto-osan 5, 25 ja 27 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(5)
Televiestinnän, tiedotusvälineiden ja tietotekniikan lähentymisen vuoksi kaikkien siirtoverkkojen ja ‑palvelujen tulisi kuulua samaan sääntelyjärjestelmään. – – On välttämätöntä, että siirron sääntely erotetaan sisällön sääntelystä. Tästä syystä tämä järjestelmä ei koske sähköisissä viestintäverkoissa sähköisten viestintäpalvelujen avulla tarjottujen palvelujen sisältöä, kuten ohjelmasisältöä, rahoituspalveluja ja tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluja, ja näin ollen sillä ei rajoiteta tällaisia palveluja koskevia, [unionin] tai jäsenvaltioiden tasolla [unionin] oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä kulttuurisen ja kielellisen monimuotoisuuden edistämiseksi ja tiedotusvälineiden moniarvoisuuden varmistamiseksi. – – Siirtojärjestelmien ja sisällön sääntelyn erottaminen toisistaan ei merkitse sitä, ettei niiden välisiä yhteyksiä olisi otettava huomioon erityisesti tiedotusvälineiden moniarvoisuuden, kulttuurisen monimuotoisuuden ja kuluttajansuojan varmistamiseksi.
– –
(25)
Joissain olosuhteissa on asetettava ennalta velvollisuuksia kilpailun kehittymisen varmistamiseksi markkinoilla. Televiestinnän yhteenliittämisestä soveltaen avoimen verkon tarjoamisen (ONP) periaatteita yleispalvelun ja yhteentoimivuuden varmistamiseksi 30 päivänä kesäkuuta 1997 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 97/33/EY [(
EYVL 1997, L 199, s. 32
)] oleva huomattavan markkinavoiman määritelmä on osoittautunut ennalta asetettavien velvollisuuksien kynnyksenä tehokkaaksi markkinoiden avaamisen alkuvaiheessa, mutta sitä on nyt muutettava monimutkaisempien ja dynaamisempien markkinoiden tarpeisiin. Tästä syystä tässä direktiivissä käytettävä määritelmä vastaa nyt [unionin] tuomioistuimen ja [unionin yleisen] tuomioistuimen oikeuskäytännössä määriteltyä määräävän aseman käsitettä.
– –
(27)
On erittäin tärkeää, että velvollisuuksia asetetaan ennalta vain silloin, kun kilpailu ei toimi, toisin sanoen markkinoilla, joilla yhdellä tai useammalla yrityksellä on huomattava markkinavoima eikä ongelmaa voida ratkaista jäsenvaltioiden ja [unionin] kilpailuoikeuden keinoin. Tästä syystä on välttämätöntä, että [Euroopan] komissio laatii kilpailulainsäädännön periaatteiden mukaisesti [unionin] tason suuntaviivat, joita kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat arvioidessaan kilpailun toimivuutta tietyillä markkinoilla ja yritysten markkina-aseman merkittävyyttä. – –”
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavoite ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tällä direktiivillä perustetaan yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten viestintäpalvelujen, sähköisten viestintäverkkojen, niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen sekä vammaisten verkkoonpääsyä helpottavien tiettyjen päätelaitteiden sääntelylle. Siinä säädetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä ja määritellään joukko menettelyjä, joilla varmistetaan, että sääntelyjärjestelmää sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla [unionissa].
2.   Tällä direktiivillä ja erityisdirektiiveillä ei rajoiteta [unionin] oikeuden mukaisesti kansallisessa oikeudessa eikä [unionin] oikeudessa asetettuja velvollisuuksia, jotka koskevat sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen avulla tarjottavia palveluja.
3.   Tällä direktiivillä ja erityisdirektiiveillä ei rajoiteta [unionin] tasolla tai kansallisella tasolla [unionin] oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä, joilla pyritään yleisen edun mukaisiin, erityisesti sisällön sääntelyyn ja audiovisuaalialan politiikkaan liittyviin tavoitteisiin.
– –”
Mainitun direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”– –
c)
’sähköisellä viestintäpalvelulla’ [tarkoitetaan] tavallisesti korvausta vastaan suoritettuja palveluja, jotka muodostuvat kokonaan tai pääosin signaalien siirtämisestä sähköisissä viestintäverkoissa, mukaan lukien televiestintäpalvelut ja siirtopalvelut radio- ja televisiotoiminnassa käytetyissä verkoissa, mutta jättäen ulkopuolelle sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen avulla siirretyt sisältöpalvelut tai sisältöä toimituksellisessa valvonnassaan pitävät palvelut; – –
– –”
Saman direktiivin 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Markkinoiden yksilöinnissä ja määrittelyssä noudatettava menettely”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kuultuaan asiaan liittyviä tahoja, muiden muassa kansallisia sääntelyviranomaisia julkisesti ja ottaen mahdollisimman tarkasti huomioon [Euroopan sähköisen viestinnän sääntelyviranomaisten yhteistyöelimen (BEREC)] lausunnon, komissio antaa 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua neuvoa-antavaa menettelyä noudattaen suosituksen merkityksellisistä tuote- ja palvelumarkkinoista, jäljempänä ’suositus’. Suosituksessa yksilöidään ne sähköisen viestinnän alan tuote- ja palvelumarkkinat, jotka ominaisuuksiensa perusteella saattavat edellyttää erityisdirektiiveissä vahvistettujen sääntelyvelvoitteiden asettamista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tällaisten markkinoiden määrittelyä kilpailulainsäädännön mukaisesti yksittäisissä tapauksissa. Komissio määrittelee markkinat kilpailulainsäädännön periaatteiden mukaisesti.
Komissio arvioi suositusta säännöllisin väliajoin uudelleen.
2.   Komissio julkaisee viimeistään päivänä, jona tämä direktiivi tulee voimaan, markkina-analyysia ja huomattavan markkinavoiman arviointia koskevat ja kilpailulainsäädännön periaatteiden kanssa yhdenmukaiset suuntaviivat, jäljempänä ’suuntaviivat’.
3.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on, ottaen suosituksen ja suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon, määriteltävä kilpailulainsäädännön periaatteiden mukaisesti kansallisia olosuhteita vastaavat merkitykselliset markkinat, erityisesti alueellaan vallitsevat merkitykselliset maantieteelliset markkinat. Kansallisten sääntelyviranomaisten on noudatettava 6 ja 7 artiklassa tarkoitettuja menettelyjä ennen kuin ne määrittelevät markkinoita, jotka poikkeavat suosituksessa yksilöidyistä.
4.   Kuultuaan muiden muassa kansallisia sääntelyviranomaisia komissio voi yhteistyöelimen lausunnon mahdollisimman tarkasti huomioon ottaen – – tehdä päätöksen valtioiden rajat ylittävien markkinoiden määrittämisestä.”
Puitedirektiivin 16 artiklassa, jonka otsikko on ”Markkina-analyysissä noudatettava menettely”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on suoritettava analyysi merkityksellisistä markkinoista ottaen huomioon suosituksessa yksilöidyt markkinat sekä ottaen suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämä analyysi suoritetaan tarvittaessa yhteistyössä kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa.
2.   Jos kansallisen sääntelyviranomaisen on [yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) [(
EYVL 2002, L 108, s. 51
)] 17 artiklan 3 tai 4 kohdan tai [sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) [(
EYVL 2002, L 108, s. 7
)] 8 artiklan nojalla tehtävä päätös siitä, onko sen tarpeen asettaa, pitää voimassa, muuttaa tai poistaa tiettyjä yrityksiä koskevia velvoitteita, sen on tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetun markkina-analyysinsä perusteella määriteltävä, vallitseeko merkityksellisillä markkinoilla todellinen kilpailu.
3.   Jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa, että merkityksellisillä markkinoilla vallitsee todellinen kilpailu, se ei saa asettaa eikä pitää voimassa minkäänlaisia 2 kohdassa tarkoitettuja erityisiä sääntelyvelvollisuuksia. Jos alakohtaisia sääntelyvelvollisuuksia jo on voimassa, sen on poistettava tällaiset yrityksille merkityksellisillä markkinoilla asetetut velvollisuudet. Niille osapuolille, joita velvollisuuksien poistaminen koskee, on ilmoitettava asiasta hyvissä ajoin.
4.   Jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa, ettei merkityksellisillä markkinoilla ole todellista kilpailua, sen on määriteltävä yritykset, joilla on yksin tai yhdessä kyseisillä markkinoilla huomattava markkinavoima 14 artiklan mukaisesti, ja kansallisen sääntelyviranomaisen on asetettava tällaisille yrityksille tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja asianmukaisia erityisvelvoitteita tai, jos niitä jo on, pidettävä tällaiset velvoitteet edelleen voimassa tai muutettava niitä.
– –”
Audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi
Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi) (
EUVL 2010, L 95, s. 1
) johdanto-osan viidennessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(5)
Audiovisuaaliset mediapalvelut ovat niin kulttuurin kuin kaupan alan palveluja. Niillä on kasvava merkitys yhteiskuntien, demokratian – varsinkin tiedonvälityksen vapauden, mielipiteiden moninaisuuden ja tiedotusvälineiden moniarvoisuuden turvaamalla – koulutuksen ja kulttuurin kannalta, ja sen vuoksi on perusteltua soveltaa näihin palveluihin tiettyjä erityissääntöjä.
– –
(8)
Jäsenvaltioiden on välttämätöntä varmistaa, että estetään toimenpiteet, jotka saattavat osoittautua haitallisiksi televisio-ohjelmien vapaalle liikkuvuudelle ja kaupalle tai jotka saattavat edistää määräävän aseman syntymistä, jos se johtaisi television kautta välitettävän tiedon tai koko informaatiojärjestelmän moniarvoisuuden ja vapauden rajoituksiin.”
Italian oikeus
TUSMAR
Audiovisuaalisten palvelujen ja radiomediapalvelujen tarjoamista koskevasta yhtenäistekstistä 31.7.2005 annetun asetuksen (decreto legislativo n. 177 – Testo Unico dei Servizi di Media Audiovisivi e Radiofonici; GURI nro 208, 7.9.2005, Supplemento ordinario), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä TUSMAR), 2 §:n 1 momentin s kohdassa säädetään seuraavaa:
”Integroitu viestintäjärjestelmä kattaa seuraavat toiminnat: päivä- ja aikakauslehdet, vuosijulkaisut ja sähköiset julkaisut myös internetin välityksellä, radio ja audiovisuaaliset mediapalvelut, elokuvat, ulkomainonta, tavaroita ja palveluja koskeva viestintä, sponsorointi.”
TUSMARin 43 §:ssä, jonka otsikko on ”Määräävät asemat integroidussa viestintäjärjestelmässä”, säädetään seuraavaa:
”1.   Integroidussa viestintäjärjestelmässä toimivat yritykset ovat velvollisia ilmoittamaan yhteistoimintajärjestelyistä ja yrityskeskittymistä [AGCOMille], jotta tämä voi itse tätä tilannetta varten vahvistamissaan säännöissä määrittämiensä menettelyjen mukaisesti valvoa, että 7, 8, 9, 10, 11 – – momentissa mainittuja periaatteita on noudatettu.
– –
5.   [AGCOMin], joka sopeutuu markkinoiden ominaisuuksien muutoksiin – – on toteutettava tarvittavat toimenpiteet 7, 8, 9, 10, 11 – – momentissa tarkoitettujen asemien tai muiden moniarvoisuudelle haitallisten asemien poistamiseksi tai niiden muodostamisen estämiseksi. – –
7.   Pantaessa digitaalisten radio- ja televisiotaajuuksien jakamista koskevaa kansallista suunnitelmaa täydellisesti täytäntöön yhdellä sisällöntarjoajalla ei voi, myöskään sellaisten yhtiöiden, jotka ovat 13, 14 ja 15 momentissa tarkoitetulla tavalla sen määräysvallassa tai sen osakkuusyrityksiä, kautta olla lupaa, jonka nojalla se voi lähettää yli 20 prosenttia kaikista televisio-ohjelmista tai yli 20 prosenttia kaikista radio-ohjelmista, jotka lähetetään kyseisessä suunnitelmassa vahvistetuissa maanpäällisiä taajuuksia käyttävissä verkoissa valtakunnallisesti.
8.   Siihen asti, kunnes digitaalisen tekniikan televisiotaajuuksien jakamista koskeva kansallinen suunnitelma on pantu täydellisesti täytäntöön, kullekin toimijalle vahvistetaan ohjelmien enimmäismäärää koskeva 20 prosentin raja, joka lasketaan sellaisten televisio-ohjelmien kokonaismäärän perusteella, joille on, myös [radio- ja televisiojärjestelmän ja RAI – Radiotelevisione italiana S.p.A:n rakennetta koskevista perusperiaatteista sekä hallituksen valtuuttamisesta julkaisemaan radio- ja televisiojärjestelmän rakennetta koskeva yhtenäisteksti 3.5.2004 annetun] lain [nro 112 (legge n. 112 – Norme di principio in materia di assetto del sistema radiotelevisivo e della RAI – Radiotelevisione italiana S.p.A., nonché delega al Governo per l’emanazione del testo unico della radiotelevisione; GURI nro 104, 5.5.2004, Supplemento ordinario)] 23 §:n 1 momentissa tarkoitetulla tavalla, myönnetty lupa tai jotka lähetetään valtakunnallisesti maanpäällisiä taajuuksia käyttäen analogisesti tai digitaalisesti. Digitaalisesti lähetetyt televisio-ohjelmat voidaan ottaa laskentaan mukaan, jos niiden kattavuus on 50 prosenttia väestöstä. Laskettaessa, onko 20 prosentin rajaa noudatettu, huomioon ei oteta ohjelmia, jotka lähetetään samanaikaisesti analogisesti lähetettävien ohjelmien kanssa. Tätä laskentaperustetta sovelletaan vain toimijoihin, jotka lähettävät digitaalisesti ohjelmia, joiden valtakunnallinen kattavuus on 50 prosenttia väestöstä.
9.   Tämän vaikuttamatta kieltoon hankkia määrääviä asemia yksittäisillä markkinoilla, joista integroitu viestintäjärjestelmä muodostuu, toimijat, joiden on rekisteröidyttävä [viestinnän sääntelyviranomaisen perustamisesta sekä televiestintä- ja radio- ja televisiojärjestelmiä koskevista säännöksistä] 31.7.1997 annetun lain nro 249 [(legge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo; GURI nro 177, 31.7.1997)] 1 §:n 6 momentin a kohdan 5 alakohdan mukaisesti perustettuun viestintäalan toimijoiden rekisteriin, eivät saa suoraan eivätkä 14 ja 15 momentissa tarkoitettujen toimijoiden, jotka ovat niiden määräysvallassa tai niiden osakkuusyrityksiä, kautta hankkia tuloja, jotka ylittävät 20 prosenttia integroidun viestintäjärjestelmän kokonaistuloista.
10.   Edellä 9 momentissa tarkoitettuja tuloja ovat tulot, jotka saadaan radio- ja televisiotoimintaa koskevan julkisen palvelun rahoituksesta, josta on vähennetty verot, valtakunnallisesta ja paikallisesta mainonnasta, myös suoramainonnasta, ostoskanavista, sponsoroinnista, tuotteiden levittämisestä myyntipisteistä hinnanalennuksia lukuun ottamatta, julkisyhteisöjen kanssa tehdyistä jatkuvista sopimuksista ja edellä 2 §:n 1 momentin s kohdassa mainittuja toimintoja harjoittaville yrityksille suoraan myönnetystä julkisesta tuesta, maksutelevisiosta, päivä- ja aikakauslehtien, myös liitteenä myytyjen painotuotteiden ja äänitteiden, tilauksista ja myynnistä sekä valtakunnallisista uutistoimistoista, sähköisistä julkaisuista ja vuosijulkaisuista myös internetin välityksellä, onlinemainonnasta ja mainonnasta eri alustoilla myös suoramainonnan muodossa, mukaan lukien hakukoneista, sosiaalisesta mediasta ja jakamisalustoilta saadut tulot, ja elokuvateosten käytöstä eri muodoissa yleisölle avoimella tavalla.
11.   Silloin kun yritysten, myös määräysvallassa olevien yhtiöiden tai osakkuusyhtiöiden kautta, saamat tulot sähköisen viestinnän alalta, sellaisena kuin ala määritellään [sähköisestä viestinnästä annetusta koodeksista] 1.8.2003 annetun asetuksen nro 259 [(decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche; GURI nro 214, 15.9.2003, Supplemento ordinario)] 18 §:n mukaisesti, ylittävät 40 prosenttia kyseisen alan kokonaistuloista, niiden integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot eivät saa ylittää 10:tä prosenttia tämän järjestelmän tuloista.
– –
13.   Määriteltäessä tässä yhtenäistekstissä integroidussa viestintäjärjestelmässä kiellettyjä määrääviä asemia, huomioon otetaan myös pääoman omistusosuudet, jotka on hankittu tai omistetaan, myös välillisesti, määräysvallassa olevien yhtiöiden, omaisuudenhoitoyhtiöiden tai väliportaiden kautta. Omistusosuuksien katsotaan tulleen hankituiksi, kun omistusoikeus niihin siirtyy yhdeltä toimijalta toiselle, mukaan lukien sulautumisen, jakautumisen, liiketoiminnan siirtämisen, liikkeenluovutuksen tai muun vastaavan, näitä toimijoita koskevan liiketoimen seurauksena tai yhteydessä tällaisiin liiketoimiin. Kun eri osakkaiden välillä on sopimuksia, niiden muodosta riippumatta, jotka koskevat yhdessä sovittua äänioikeuksien käyttöä tai kyseisen yhtiön johtamista ja jotka poikkeavat pelkästä yhteydenpidosta osakkaiden välillä, kunkin niistä katsotaan omistavan kaikki sopimuspuolten omistuksessa tai määräysvallassa olevat osakkeet tai osuudet.
14.   Tätä yhtenäistekstiä sovellettaessa määräysvallassa olemisella viitataan erityisesti muiden yhteisöjen kuin yhtiöiden tapauksessa siviilikoodeksin (Codice civile) 2359 §:n 1 ja 2 momentissa tarkoitettuihin tilanteisiin.
15.   Määräysvallan katsotaan perustuvan määräävän vaikutusvallan käyttöön, jollei toisin osoiteta, seuraavissa tilanteissa:
a)
kun kyseessä on toimija, jolla on yksin tai yhdessä muiden osakkaiden kanssa mahdollisuus käyttää äänten enemmistöä yhtiökokouksessa tai nimittää tai erottaa hallituksen jäsenten enemmistö
b)
kun muun muassa osakkaiden välillä on rahoitukseen tai organisaation liittyviä tai taloudellisia yhteyksiä, joilla voi olla seuraavia vaikutuksia:
1)
voittojen ja tappioiden siirto
2)
yrityksen johtamisen koordinointi muiden yritysten johtamisen kanssa yhteisen päämäärän tavoittelemiseksi
3)
osakkeista tai osuuksista johtuvia toimivaltuuksia laajempien toimivaltuuksien antaminen
4)
yritysten hallituksen jäsenten ja johtajien valintaa koskevien toimivaltuuksien antaminen muille kuin omistusoikeuden perusteella oikeutetuille tahoille
c)
kun kyseessä on yhteisen johdon alaisuuteen asettaminen, joka voi johtua hallintoelinten koostumukseen liittyvistä ominaispiirteistä tai muista merkittävistä erityisistä seikoista.
– –”
Siviilikoodeksi
Siviilikoodeksin 2359 §:ssä, jonka otsikko on ”Määräysvallassa olevat yhtiöt ja osakkuusyhtiöt”, säädetään seuraavaa:
”Määräysvallassa olevina yhtiöinä pidetään
1)
yhtiöitä, joissa jollakin toisella yhtiöllä on äänten enemmistö, jota voidaan käyttää yhtiökokouksessa
2)
yhtiöitä, joissa jollakin toisella yhtiöllä on riittävä määrä ääniä voidakseen käyttää määräävää vaikutusvaltaa yhtiökokouksessa
3)
yhtiöitä, joissa jokin toinen yhtiö voi käyttää määräävää vaikutusvaltaa näiden yhtiöiden välisten erityisten sopimusvelvoitteiden nojalla.
Edellä 1 momentin 1 ja 2 kohtaa sovellettaessa huomioon otetaan myös määräysvallassa olevien yhtiöiden, omaisuudenhoitoyhtiöiden ja väliportaiden äänet; huomioon ei oteta kolmansien lukuun käytettyjä ääniä.
Osakkuusyhtiöinä pidetään yhtiöitä, joissa toinen yhtiö käyttää merkittävää vaikutusvaltaa. Tällaisen vaikutusvallan oletetaan olevan olemassa, kun toisella yhtiöllä on yhtiökokouksessa käytettävissään vähintään viidesosa äänistä tai, jos yhtiön osakkeet on noteerattu säännellyillä markkinoilla, kymmenesosa äänistä.
Sähköisestä viestinnästä annettu koodeksi
Sähköisestä viestinnästä annetusta koodeksista 1.8.2003 annetun asetuksen nro 259, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä sähköisestä viestinnästä annettu koodeksi), 18 §:n otsikko on ”Markkinoiden yksilöinnissä ja määrittelyssä noudatettava menettely”. Tässä pykälässä säädetään seuraavaa:
”1.   [AGCOM] ottaa mahdollisimman tarkasti huomioon sähköisen viestinnän alan tuotteiden ja palvelujen merkityksellisiä markkinoita koskevat suositukset, jäljempänä suositukset, ja suuntaviivat ja määrittelee merkitykselliset markkinat kilpailuoikeuden periaatteiden mukaisesti ja kansallisten sähköisen viestinnän markkinoiden ominaispiirteiden ja rakenteen perusteella. [AGCOMin] on noudatettava 11 ja 12 §:ssä tarkoitettuja menettelyjä, ennen kuin se määrittelee markkinoita, jotka poikkeavat suosituksessa yksilöidyistä.”
31.7.1997 annettu laki nro 249
31.7.1997 annetun lain nro 249 1 §:n 6 momentin a kohdan 5 alakohdassa säädetään AGCOMin toimivaltuuksista seuraavaa:
”[AGCOM] ylläpitää viestintäalan toimijoiden rekisteriä, johon ovat velvollisia rekisteröitymään tämän lain säännösten mukaisesti toimijat, joille AGCOM tai muu toimivaltainen viranomainen on voimassa olevan säännöstön nojalla myöntänyt konsession tai luvan, radio- tai televisiolaitteiden tai päivä- tai aikakauslehtien taikka internetin tai muiden kiinteiden tai mobiilien digitaalisten alustojen välityksellä toimivat mainosmyyntiyritykset, radio- ja televisio-ohjelmien tuotanto- ja jakeluyritykset, päivä-, aikakaus- ja kuvalehtien kustannusyhtiöt ja valtakunnalliset uutistoimistot sekä telematiikka- ja televiestintäpalveluja, myös sähköisiä ja digitaalisia palveluja, tarjoavat yritykset; myös Italiassa toimivat lähetyspalveluinfrastruktuurit on rekisteröitävä mainittuun rekisteriin. [AGCOM] vahvistaa säännöt rekisterin järjestämisestä ja pitämisestä sekä niitä rekisteröitymisvelvollisia toimijoita, jotka eivät ole vielä rekisteröityneet mainittuun rekisteriin tämän lain voimaan tullessa, koskevien määrittelyperusteiden vahvistamisesta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Vivendi, Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka on rekisteröity Pariisin (Ranska) kaupparekisteriin, on tiedotusvälineiden alalla ja audiovisuaalisten sisältöjen tuotannon ja jakelun alalla toimivan konsernin emoyhtiö.
Vivendi omistaa 23,94 prosenttia osakepääomasta Telecom Italia SpA:ssa, jossa se sai määräysvallan saavutettuaan 4.5.2017 pidetyssä yhtiökokouksessa järjestetyssä äänestyksessä äänten enemmistön mainitun yhtiön hallituksessa.
Vivendi, Mediaset ja Reti Televisive Italiane SpA tekivät 8.4.2016 strategisen yhteistyösopimuksen, jonka perusteella Vivendi hankki 3,5 prosenttia Mediasetin osakepääomasta ja Mediaset Premium SpA:n koko osakepääoman ja luovutti vastineeksi Mediasetille 3,5 prosenttia omasta osakepääomastaan.
Tästä sopimuksesta syntyneiden riitojen vuoksi Vivendi ryhtyi joulukuussa 2016 ostamaan aggressiivisesti Mediasetin osakkeita. Vivendi oli 22.12.2016 mennessä hankkinut jo 28,8 prosenttia Mediasetin osakepääomasta ja 29,94 prosenttia äänistä Mediasetin yhtiökokouksessa. Tämä määrävähemmistöosuus ei kuitenkaan antanut Vivendille määräysvaltaa Mediasetissä, joka pysyi edelleen Fininvest-konsernin hallinnassa.
Mediaset ilmoitti 20.12.2016 AGCOMille, että Vivendi oli rikkonut TUSMARin 43 §:n 11 momenttia (jäljempänä pääasiassa kyseessä oleva säännös), koska Vivendin omistusosuuksista Telecom Italiassa ja Mediasetissä seuraa, että Vivendin yhtäältä sähköisen viestinnän alalta ja toisaalta integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot ylittivät tässä säännöksessä säädetyt ylärajat; mainitussa säännöksessä säädetään, että silloin kun yritysten, myös määräysvallassa olevien yhtiöiden tai osakkuusyhtiöiden kautta, saamat tulot sähköisen viestinnän alalta ylittävät 40 prosenttia kyseisen alan kokonaistuloista, niiden integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot eivät saa ylittää 10:tä prosenttia tämän järjestelmän tuloista.
AGCOM katsoi 18.4.2017 tekemässään päätöksessä (jäljempänä AGCOMin päätös), että Vivendi oli rikkonut pääasiassa kyseessä olevaa säännöstä. AGCOM totesi, että Telecom Italia ja Mediaset olivat Vivendin osakkuusyhtiöitä, koska Vivendillä oli viidesosa äänistä näiden yhtiöiden yhtiökokouksissa, että Vivendi oli saanut 59 prosenttia tuloista sähköisen viestinnän alalta, joka muodostui kiinteän verkon kautta tarjottavista vähittäispalveluista, kiinteän verkon tai matkaviestintäverkon tukkupalveluista ja televisiolähetyspalveluista, jotka koskivat sisältöjen välittämistä loppukäyttäjille, ja että Mediaset oli saanut 13,3 prosenttia tuloista integroidusta viestintäjärjestelmästä. AGCOM määräsi mainitussa päätöksessä lisäksi Vivendiä lopettamaan omistuksensa Mediasetin tai Telecom Italian osakepääomasta 12 kuukauden kuluessa.
AGCOM katsoi mainitussa päätöksessä erityisesti, että ainoastaan puitedirektiivin 15 ja 16 artiklan mukaisen sääntelyn kohteena olleet markkinat olivat merkityksellisiä pääasiassa kyseessä olevan säännöksen soveltamisen kannalta. Se totesi myös, että mainitun säännöksen tarkoituksena oli suojata tiedotusvälineiden moniarvoisuutta ja että sen tavoitteena oli erityisesti välttää, kun otetaan huomioon televiestinnän ja tiedotusvälineiden yhä lähteisemmät siteet, vääristyneitä vaikutuksia tiedotusvälineiden moniarvoisuuteen niissä tilanteissa, jossa yritys, jolla on huomattava markkinavoima sähköisen viestinnän alalla, hankkii integroidussa viestintäjärjestelmässä ”huomattavan taloudellisen ulottuvuuden”. AGCOM totesi tässä yhteydessä lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä vahvistetut rajat ovat luonteeltaan automaattisia, koska niitä sovelletaan arvioimatta niiden vääristäviä vaikutuksia ja riippumatta kilpailuoikeuden näkökohdista.
Vivendi noudatti AGCOMin sille osoittamaa määräystä ja luovutti 6.4.2018 kolmannelle yhtiölle 19,19 prosenttia Mediasetin osakkeista, mikä vastasi 19,95:tä prosenttia Mediasetin yhtiökokouksessa käytettävissä olevista äänistä. Näin Vivendin suoraan omistukseen jäänyt Mediasetin osakepääoma vastasi alle 10:tä prosenttia Mediasetin yhtiökokouksessa käytettävissä olevista äänistä.
Vivendi kuitenkin nosti AGCOMin päätöksestä kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eli Tribunale amministrativo regionale per il Laziossa (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Italia).
Vivendi väittää tämän kanteen yhteydessä ensinnäkin, että AGCOM on määritellyt virheellisesti sähköisen viestinnän alan, koska AGCOMin olisi tämän alan kokonaistuloja laskiessaan pitänyt ottaa huomioon kaikki ne markkinat, jotka todella muodostavat sähköisen viestinnän alan, eikä pelkästään osaa niistä eli markkinoita, joiden osalta on tehty markkina-analyysipäätös, jonka tarkoituksena on selvittää määräävässä asemassa olevan operaattorin läsnäolo, ja sen mukaan AGCOM on siten jättänyt ottamatta huomioon merkittäviä markkinoita kuten matkapuhelimiin liittyvien vähittäispalvelujen markkinat.
Toiseksi Vivendi väittää, että AGCOM on tulkinnut virheellisesti siviililain 2359 §:n 3 momentissa tarkoitettua osakkuusyhtiön käsitettä ottamalla huomioon Mediaset-konserniin kuuluvien yhtiöiden saamat tulot, vaikka ne eivät ole Vivendin määräysvallassa eivätkä viimeksi mainitun osakkuusyhtiöitä eikä Vivendillä ole niihin kyseisessä säännöksessä tarkoitettua merkittävää vaikutusvaltaa.
Kolmanneksi Vivendi vetoaa SEUT 49, SEUT 56 ja SEUT 63 artiklan rikkomiseen siltä osin kuin AGCOMin päätöksellä on sen mukaan loukattu Ranskassa rekisteröidyn yhtiön mahdollisuutta hankkia vähemmistöosakkuus Italiassa rekisteröidystä yhtiöstä.
Neljänneksi Vivendi väittää, että pääasiassa kyseessä oleva säännös on syrjivä, koska tiettyjen muiden sähköisen viestinnän alan toimijoiden osalta tässä säännöksessä vahvistetaan integroidusta viestintäjärjestelmästä saatujen tulojen ylärajaksi 20 prosenttia eikä 10 prosenttia.
AGCOM väittää, että pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä säädetyn, huomattavan taloudellisen ulottuvuuden hankkimista integroidussa viestintäjärjestelmässä koskevan kiellon oikeusperustana on tiedotusvälineiden moniarvoisuuden periaate, joka on vahvistettu muun muassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 11 artiklassa ja audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa. AGCOM korostaa lisäksi sitä, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan perusvapauksia voidaan rajoittaa tiedotusvälineiden moniarvoisuuden takaamiseksi jäsenvaltioissa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tässä yhteydessä, että pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä asetettujen rajoitusten asianmukaisuutta ja oikeasuhteisuutta on arvioitava paitsi sijoittautumisvapauden, palvelujen tarjoamisen vapauden ja pääomien vapaan liikkuvuuden kannalta myös tiedotusvälineiden vapauden ja moniarvoisuuden kaltaisten periaatteiden kannalta.
Tässä tilanteessa Tribunale amministrativo regionale per il Lazio on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Vaikka kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan vahvistaa, milloin yrityksillä on määräävä asema (minkä johdosta niille asetetaan tiettyjä velvoitteita), onko [pääasiassa kyseessä oleva säännös] Euroopan unionin oikeuden ja erityisesti SEUT 63 artiklassa vahvistetun pääomien vapaan liikkuvuuden periaatteen vastainen, siltä osin kuin edellä todetussa rajataan – sähköisestä viestinnästä annetun koodeksin (codice delle comunicazioni elettroniche) 18 §:ään viittaamalla – kyseinen ala markkinoihin, joihin voidaan kohdistaa ennakkosääntelyä, huolimatta yleiseen kokemukseen perustuvasta tosiasiasta, jonka mukaan tietoa (jonka moniarvoisuuteen säännöksellä pyritään) välitetään kasvavissa määrin internetin, henkilökohtaisen tietokoneen ja matkapuhelimen käytön kautta, mikä voi tehdä järjenvastaiseksi, että erityisesti matkapuhelinpalvelujen vähittäismarkkinat suljetaan alan ulkopuolelle vain sen vuoksi, että ne toimivat täysin kilpailluilla markkinoilla, ja kun otetaan huomioon myös, että AGCOM on [pääasiassa kyseessä olevan säännöksen] soveltamiseksi rajannut sähköisen viestinnän alan nimenomaan [pääasiassa] kyseessä olevan menettelyn yhteydessä niin, että se on ottanut huomioon vain markkinat, joiden osalta on tehty ainakin yksi analyysi sähköisestä viestinnästä annetun koodeksin voimaantulon jälkeen eli vuoden 2003 ja nykyhetken välillä, ja käyttänyt tulotietoja, jotka on saatu viimeksi eli vuonna 2015 vahvistetusta tuloksesta?
2)
Ovatko sijoittautumisvapauden suojaamista ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat periaatteet, joista määrätään SEUT 49 ja SEUT 56 artiklassa, [puitedirektiivin] 15 ja 16 artikla, jotka on säädetty moniarvoisuuden ja ilmaisunvapauden turvaamiseksi, ja [Euroopan] unionin oikeuteen sisältyvä suhteellisuusperiaate esteenä sen kaltaisen yleisiä audiovisuaalisia ja radiomediapalveluja koskevan kansallisen lainsäädännön soveltamiselle, josta Italiassa säädetään [pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä ja TUSMARin 43 §:n] 14 momentissa ja jonka mukaan tuloissa, joilla on merkitystä 10 prosentin suuruista toista ylärajaa määritettäessä, otetaan huomioon myös yritykset, jotka eivät ole määräysvallassa eivätkä määräävän vaikutusvallan kohteena vaan ovat siviilikoodeksin (codice civile) 2359 §:n (johon [mainitun] 43 §:n 14 momentissa viitataan) sanamuodon mukaisesti vain ’osakkuusyhtiöitä’, vaikka viimeksi mainittuihin ei voida käyttää mitään vaikutusvaltaa levitettävien tietojen osalta?
3)
Ovatko sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat periaatteet, joista määrätään SEUT 49 ja SEUT 56 artiklassa, [puitedirektiivin] 15 ja 16 artikla sekä tietolähteiden moniarvoisuuden ja radio- ja televisioalan kilpailun suojaamista koskevat periaatteet, joista säädetään audiovisuaalisista mediapalveluista annetussa direktiivissä – – ja [puitedirektiivissä], esteenä [TUSMARin] kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka 43 §:n 9 momentissa ja [pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä] asetetaan hyvin erilaiset ylärajat (20 prosenttia ja 10 prosenttia) ’toimijoille, joiden on rekisteröidyttävä 31.7.1997 annetun lain nro 249 1 §:n 6 momentin a kohdan 5 alakohdan mukaisesti perustettuun viestintäalan toimijoiden rekisteriin’ (eli 9 momentissa tarkoitetuille toimijoille, joille viestinnän sääntelyviranomainen tai muu toimivaltainen viranomainen on myöntänyt voimassa olevan lainsäädännön perusteella konsession tai luvan, lähetettävää mainontaa myyville mainosmyyntiyrityksille, kustannusyhtiöille jne.), ja yrityksille, jotka toimivat sähköisen viestinnän alalla, sellaisena kuin tämä on määritelty aikaisemmin [pääasiassa kyseessä olevan säännöksen] yhteydessä)?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Italian hallitus katsoo, että ensimmäinen kysymys on hypoteettinen, koska vaikka sähköisen viestinnän ala olisi rajattu laajemmin, Vivendin osuus viitevuonna olisi sen Telecom Italiassa harjoittaman määräysvallan vuoksi ollut 45,9 prosenttia tältä alalta saaduista tuloista. Pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä säädetty 40:n prosentin yläraja olisi näin ollen joka tapauksessa ylitetty.
Mediaset väittää, että koko ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei määrittele kansallista sääntelykehystä selvästi ja johdonmukaisesti eikä selitä tiettyjen unionin oikeuden säännösten ja määräysten, joihin se viittaa ennakkoratkaisupyynnössä, merkityksellisyyttä pääasian ratkaisun kannalta.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (tuomio 10.12.2018, Wightman ym.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä ratkaisemasta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ainoastaan silloin, kun on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden säännösten ja määräysten tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 10.12.2018, Wightman ym.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa Italian hallituksen väitteestä on todettava, että ensimmäinen kysymys koskee nimenomaan sitä, onko sähköisen viestinnän alalta saatuja kokonaistuloja koskeva 40:n prosentin yläraja, joka on vahvistettu tämän alan yritysten integroituun viestintäjärjestelmään pääsyn rajoittamiseksi, yhteensopiva unionin oikeuden kanssa. Se, että Vivendi ylittäisi joka tapauksessa tämän ylärajan, kuten Italian hallitus väittää, ei vaikuta siihen, voidaanko jo tällaisen ylärajan olemassaoloa pitää unionin oikeuden mukaisena, mitä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii pääasiallisesti selvittämään. Näin ollen ensimmäinen kysymys ei ole tämän tuomion 33 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla hypoteettinen.
Mediasetin esittämästä argumentista on todettava, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee ennakkoratkaisupyynnössä tietyt unionin oikeuden säännökset ja määräykset selittämättä niiden merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta, ennakkoratkaisupyyntö sisältää riittävästi arviointia koskevia seikkoja, jotta voidaan ymmärtää ne esiin tulleet oikeudelliset kysymykset, jotka koskevat pääasiassa kyseessä olevan säännöksen mahdollista yhteensoveltumattomuutta unionin oikeuden säännösten ja määräysten kanssa.
Ennakkoratkaisukysymykset voidaan näin ollen ottaa tutkittaviksi.
Asiakysymys
Alustavat huomautukset
Ensimmäiseksi on todettava, että ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä viitataan pääomien vapaata liikkuvuutta koskevaan SEUT 63 artiklaan, kun taas toisessa ja kolmannessa kysymyksessä viitataan SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaan, joista ensimmäinen koskee sijoittautumisvapautta ja toinen palvelujen tarjoamisen vapautta. Aluksi on siis määritettävä nyt käsiteltävässä asiassa merkityksellinen vapaus.
Tästä on todettava aluksi, että ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly konkreettisia seikkoja, joiden perusteella voitaisiin katsoa, että pääasia koskee rajat ylittävien palvelujen tarjoamista. Näin ollen unionin tuomioistuin ei tutki ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä SEUT 56 artiklaa.
Sijoittautumisvapauden ja pääomien vapaan liikkuvuuden osalta on tämän jälkeen todettava, että sen määrittämisestä, kuuluuko kansallinen lainsäädäntö jommankumman liikkumisvapauden soveltamisalaan, tähän mennessä hyvin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että huomioon on otettava kyseisen lainsäädännön tarkoitus (ks. vastaavasti tuomio 13.11.2012, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑35/11
,
EU:C:2012:707
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sijoittautumisvapautta koskevan SEUT 49 artiklan soveltamisalaan kuuluu siten kansallinen lainsäädäntö, jota sovelletaan vain sellaisten omistusosuuksien hankintaan, jotka antavat selvän vaikutusvallan yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä sen toiminnasta (tuomio 13.11.2012, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑35/11
,
EU:C:2012:707
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sen sijaan kansallista lainsäädäntöä, jota sovelletaan omistusosuuksiin, joiden hankkimisen ainoana tarkoituksena on taloudellisen sijoituksen tekeminen ilman aikomusta vaikuttaa yhtiön liikkeenjohtoon tai määräysvallan käyttöön siinä, on tutkittava pelkästään pääomien vapaan liikkuvuuden kannalta (tuomio 13.11.2012, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑35/11
,
EU:C:2012:707
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa TUSMARin 43 §:n tavoitteena on valvoa keskittymiä integroidussa viestintäjärjestelmässä, jotta vältettäisiin Italian oikeudessa tarkoitettujen määräävien asemien muodostuminen kaikilla niillä markkinoilla, joista integroitu viestintäjärjestelmä koostuu. Toisin sanoen kyseisellä pykälällä, johon pääasiassa kyseessä oleva säännös kuuluu, pyritään yleisesti vahvistamaan sen valvonnan rajat, jota voidaan harjoittaa integroidussa viestintäjärjestelmässä toimiviin yhtiöihin nähden.
Tältä osin pääasiassa kyseessä olevalla säännöksellä, jonka mukaan sellainen yhtiö, jonka sähköisen viestinnän alalta saamat tulot ylittävät 40 prosenttia tämän alan kokonaistuloista, ei voi hankkia integroidusta viestintäjärjestelmästä tuloja, jotka ylittävät 10 prosenttia tämän järjestelmän kokonaistuloista, voidaan vahvistaa rajat tällaiselle valvonnalle.
Lisäksi yhtäältä se, että Vivendi hankki 23,94 prosenttia Telecom Italian osakepääomasta, mahdollisti sen, että Vivendi sai enemmistön äänioikeuksista kyseisen yhtiön yhtiökokouksessa ja tämän jälkeen määräysvallan tässä yrityksessä, mikä kuuluu sijoittautumisvapauden alaan. Toisaalta unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että Vivendin tavoitteena sen hankkiessa Mediasetin osakkeet ei ollut pelkän taloudellisen sijoituksen toteuttaminen vaan se aikoi osallistua Mediasetin johtamiseen ja hankkia merkittävän osuuden Italian tiedotusvälineiden alasta.
Kun otetaan huomioon TUSMARin 43 §:n yleinen tavoite ja pääasiassa kyseessä olevien omistusosuuksien hankkimisen tarkoitus, jona on saada selvä vaikutusvalta Mediasetin päätöksiin ja mahdollisuus määrätä sen toiminnasta tämän tuomion 40 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla, nyt käsiteltävää asiaa on tarkasteltava EUT-sopimuksen sijoittautumisvapautta koskevien määräysten kannalta.
Toiseksi on todettava, että toisessa ja kolmannessa ennakkoratkaisukysymyksessä viitataan puitedirektiivin 15 ja 16 artiklaan, suhteellisuusperiaatteeseen ja kilpailun periaatteeseen audiovisuaalisista mediapalveluista annetussa direktiivissä ja puitedirektiivissä tarkoitetun televisiolähetystoiminnan alalla.
Tältä osin on yhtäältä huomautettava, että sekä puitedirektiivillä että audiovisuaalisista mediapalveluista annetulla direktiivillä yhdenmukaistetaan kansalliset säännöstöt kummankin alalla tavalla, joka ei ole tyhjentävä, ja jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa tehdä päätöksiä kansallisella tasolla. Erityisesti puitedirektiivin 1 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta pyrkiä unionin oikeuden mukaisesti yleisen edun mukaisiin, erityisesti sisällön sääntelyyn ja audiovisuaalialan politiikkaan liittyviin tavoitteisiin.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ei toisaalta ilmene, missä määrin pääasiassa kyseessä oleva säännös voisi olla ristiriidassa puitedirektiivin 15 ja 16 artiklan, suhteellisuusperiaatteen ja kilpailun periaatteen kanssa audiovisuaalisista mediapalveluista annetussa direktiivissä ja puitedirektiivissä tarkoitetun televisiolähetystoiminnan alalla. Siinä nimittäin mainitaan nämä artiklat ja periaatteet selittämättä sitä yhteyttä, joka kyseisillä artikloilla ja periaatteilla on esitettyihin kysymyksiin.
Vaikka siis näiden kahden direktiivin tietyt säännökset voidaan tarvittaessa ottaa huomioon esitettyjä ennakkoratkaisukysymyksiä tutkittaessa, nämä kysymykset eivät todellisuudessa liity näihin samoihin artikloihin ja periaatteisiin mahdollisesti perustuviin velvoitteisiin. Ennakkoratkaisukysymyksissä esitetään sitä vastoin kysymys siitä, missä määrin pääasiassa kyseessä olevalla säännöksellä ylitetään jäsenvaltioille puitedirektiivissä ja audiovisuaalisista mediapalveluista annetussa direktiivissä jätetty harkintavalta, mikä edellyttää tarkastelua primaarioikeuden, tässä tapauksessa SEUT 49 artiklan, kannalta.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, pääasiallisesti, onko SEUT 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka vaikutuksesta silloin, kun toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn yhtiön, myös määräysvallassa olevien yhtiöiden tai osakkuusyhtiöiden kautta, mainitussa säännöstössä määritellyltä sähköisen viestinnän alalta saamat tulot ylittävät 40 prosenttia kyseisen alan kokonaistuloista, sen integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot eivät saa ylittää 10:tä prosenttia tämän järjestelmän tuloista.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että SEUT 49 artikla on esteenä sellaisille kansallisille toimenpiteille, jotka ovat omiaan tekemään unionin kansalaisille vaikeammaksi tai vähemmän houkuttelevaksi käyttää EUT-sopimuksessa taattua sijoittautumisvapautta, vaikka kyseisiä toimenpiteitä sovellettaisiinkin tekemättä eroa kansalaisuuden perusteella, ja että tällaisia rajoittavia vaikutuksia voi esiintyä muun muassa silloin, kun kansallisen lainsäädännön takia yhtiö voi pidättäytyä perustamasta alisteisia yksiköitä, kuten kiinteitä toimipaikkoja, muihin jäsenvaltioihin ja harjoittamasta toimintaansa tällaisten yksiköiden välityksellä (tuomio 10.5.2012, Duomo Gpa ym.,
C‑357/10–C‑359/10
,
EU:C:2012:283
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin on pääasiassa kyseessä olevan säännöksen osalta, koska siinä kielletään kaikkia sellaisia yrityksiä – olivatpa ne sijoittautuneet kyseisen valtion alueelle tai eivät – joiden saamat tulot tässä säännöksessä määritellyltä sähköisen viestinnän alalta vastaavat 40:tä prosenttia tämän alan kokonaistuloista, ylittämästä 10 prosentin suuruista rajaa integroidusta viestintäjärjestelmästä saaduista tuloista ja näin ollen hankkimasta määräysvaltaa tällä alueella toimivassa toisessa yrityksessä, joka harjoittaa toimintaa kyseisessä järjestelmässä.
Kuten tämän tuomion 17–20 kohdasta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa AGCOM, jonka käsiteltäväksi asia saatettiin Vivendin hankittua 28,8 prosenttia Mediasetin osakepääomasta ja 29,94 prosenttia äänioikeuksista Mediasetin yhtiökokouksessa, kielsi Vivendiä mainitun säännöksen perusteella säilyttämästä omistusosuuksia, jotka se oli hankkinut Mediasetistä tai jotka se omisti Telecom Italiasta, ja määräsi Vivendin lopettamaan nämä omistusosuudet jommassakummassa näistä yrityksistä siltä osin kuin ne ylittivät samassa säännöksessä säädetyt ylärajat.
Pääasiassa kyseessä olevalla säännöksellä rajoitettiin siten Vivendin vapautta sijoittautua Italiaan estämällä sitä käyttämästä suurempaa vaikutusvaltaa Mediasetin johtamiseen hankkimalla enemmän omistusosuuksia kuin se oli aikonut hankkia. Kyseessä on siis SEUT 49 artiklassa tarkoitettu sijoittautumisvapauden rajoitus.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tällainen sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos sitä voidaan pitää oikeutettuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi kyseisellä rajoituksella on tällöin voitava taata kyseessä olevan tavoitteen toteutuminen, eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (tuomio 25.10.2017, Polbud – Wykonawstwo,
C‑106/16
,
EU:C:2017:804
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yleistä etua koskevien pakottavien syiden olemassaolosta on ensinnäkin todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista ja unionin tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista ilmenee, että pääasiassa kyseessä oleva säännös on annettu tiedonvälityksen ja tiedotusvälineiden moniarvoisuuden takaamiseksi. TUSMARin 43 §:n 5 momentissa säädetään myös, että AGCOMin on toteutettava tarvittavat toimenpiteet muun muassa pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä tarkoitettujen tai muiden moniarvoisuuden kannalta haitallisten asemien poistamiseksi tai niiden muodostamisen estämiseksi.
Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että perusoikeuskirjan 11 artiklassa suojattujen vapauksien, joihin sen 2 kohdan mukaan kuuluvat tiedotusvälineiden vapaus ja moniarvoisuus, turvaaminen on kiistattomasti sellainen yleisen edun mukainen tavoite, jonka merkitystä on erityisesti korostettava demokraattisessa ja moniarvoisessa yhteiskunnassa, ja tällaisella tavoitteella voidaan oikeuttaa sijoittautumisvapauden rajoitus (ks. vastaavasti tuomio 22.1.2013, Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
EU- ja EUT-sopimuksiin liitetyssä jäsenvaltioiden julkisen palvelun yleisradiotoiminnasta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 29 viitataan myös tiedotusvälineiden moniarvoisuuteen, kun siinä todetaan, että ”jäsenvaltioiden julkinen yleisradiotoiminta liittyy suoraan jokaisen yhteiskunnan demokraattisiin, yhteiskunnallisiin ja kulttuurisiin tarpeisiin samoin kuin tarpeeseen turvata viestinnän moniarvoisuus”.
Pääasiassa kyseessä olevasta säännöksestä johtuva sijoittautumisvapauden rajoitus voitaisiin näin ollen lähtökohtaisesti oikeuttaa yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä eli tiedonvälityksen ja tiedotusvälineiden moniarvoisuuden suojelulla.
Toiseksi, siltä osin kuin on kyse tämän rajoituksen oikeasuhteisuudesta tavoiteltuun päämäärään nähden, on todettava, että TUSMARin 43 §:n 9 momentissa säädetään, että toimijat, joiden on rekisteröidyttävä viestintäalan toimijoiden rekisteriin, eivät saa hankkia tuloja, jotka ylittävät 20 prosenttia integroidun viestintäjärjestelmän kokonaistuloista, ja siinä vahvistetaan näin ollen yleinen sääntö, jota on tarkoitus soveltaa ainoastaan sähköisen viestinnän alan toimijoihin.
Lisäksi pääasiassa kyseessä olevalla säännöksellä otetaan käyttöön sääntö, joka on vielä TUSMARin 43 §:n 9 momentissa säädettyä sääntöä yksityiskohtaisempi ja koskee ainoastaan kyseisessä säännöksessä määritellyn sähköisen viestinnän alan toimijoita, joiden saamat tulot ylittävät 40 prosenttia tämän alan kokonaistuloista, ja jossa kielletään tällaisia toimijoita hankkimasta tuloja, jotka ylittävät 10 prosenttia integroidusta viestintäjärjestelmästä saaduista kokonaistuloista.
Tällä säännöksellä estetään näin ollen pääasiallisesti se, että yksi ainoa yritys hankkisi itse tai tytäryhtiöidensä välityksellä merkittävän osan Italian tiedotusvälineiden alasta, kun sillä on jo huomattava markkinavoima sähköisen viestinnän alalla tässä jäsenvaltiossa.
Silloin, kun pääasiassa kyseessä olevasta kansallisesta säännöksestä ilmenevän kiellon kaltainen kielto merkitsee poikkeusta sijoittautumisvapauden periaatteesta, kansallisten viranomaisten on osoitettava, että kyseinen säännös on suhteellisuusperiaatteen mukainen eli että se on asianmukainen ja tarpeen esitetyn tavoitteen saavuttamiseksi ja että tätä tavoitetta ei voitaisi saavuttaa kielloin tai rajoituksin, jotka eivät ole yhtä laajoja tai joilla tämän vapauden käyttämistä rajoitetaan vähemmän (ks. analogisesti tuomio 23.12.2015, Scotch Whisky Association ym.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että puitedirektiivin johdanto-osan viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä tarkoitettujen kahden alan välillä on selvästi yhteyksiä, kun otetaan huomioon televiestintäalan, tiedotusvälineiden ja tietotekniikan alan lähentyminen.
Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 74 kohdassa, on niin, että koska sähköisen viestinnän ala ja tiedotusvälineiden ala ovat niin lähellä toisiaan, voidaan lähtökohtaisesti hyväksyä se, että tietyt kyseisessä lainsäädännössä asetetut rajoitukset estävät yrityksiä, jotka jo ovat määräävässä asemassa sähköisen viestinnän alalla, käyttämästä tilannetta hyväkseen vahvistaakseen asemaansa myös tiedotusvälineiden alalla.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut, että eri direktiiveistä muodostuvassa sähköisiin viestintäpalveluihin sovellettavassa uudessa sääntelyjärjestelmässä, kuten puitedirektiivissä, erotetaan selkeästi toisistaan sisällön tuotanto, johon kuuluu toimituksellinen vastuu, ja sisällön siirto, johon ei sisälly mitään toimituksellista vastuuta, ja sisältö ja sen siirto kuuluvat erillisiin säännöstöihin, joilla on omat tavoitteensa (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2019, Google,
C‑193/18
,
EU:C:2019:498
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän sisällön tuotannon ja sisällön siirron välillä olevan selkeän eron vuoksi sähköisen viestinnän alalla toimivat yritykset, joilla on määräysvalta sisältöjen siirron ja lähetyksen osalta, eivät välttämättä käytä samaa valtaa sisältöjen tuotannossa, joka edellyttää toimituksellista vastuuta.
Pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä ei viitata näihin sisältöjen tuotannon ja sisältöjen siirron välisiin yhteyksiin, eikä myöskään sen sanamuodossa todeta, että sitä sovellettaisiin erityisesti näiden yhteyksien osalta.
Kyseisessä säännöksessä kielletään ehdottomasti sellaisia toimijoita, joiden tässä säännöksessä määritellyltä sähköisen viestinnän alalta saamat tulot ylittävät 40 prosenttia tällä alalla saaduista kokonaistuloista, hankkimasta integroidusta viestintäjärjestelmästä tuloja, jotka ylittävät 10 prosenttia tästä järjestelmästä saaduista kokonaistuloista.
Näin ollen sen selvittämiseksi, voidaanko pääasiassa kyseessä olevan säännöksen kaltaisella säännöksellä saavuttaa tämä erityinen tavoite, jona on estää sähköisen viestinnän alan ja integroidun viestintäjärjestelmän lähentymisen negatiivisten vaikutusten toteutuminen, on arvioitava, mikä yhteys yhtäältä niiden ylärajojen, joihin kyseisessä säännöksessä viitataan, ja toisaalta tiedotusvälineiden moniarvoisuuteen kohdistuvan vaaran välillä on.
Ensinnäkin sähköisen viestinnän alan määritelmän osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että AGCOM määrittelee tämän alan suppeasti siten, että sillä tarkoitetaan markkinoita, joihin voidaan soveltaa ennakkosääntelyä.
Kuten puitedirektiivin 15 ja 16 artiklasta, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 25 ja 27 perustelukappaleen kanssa, ilmenee, markkinoita, joihin voidaan soveltaa ennakkosääntelyä, ovat sähköisen viestinnän alan markkinat yleisesti, mukaan lukien uudet markkinat, joilla ei ole todellista kilpailua, ja jotka komissio on määritellyt merkityksellisiksi tuote- tai palvelumarkkinoiksi, jotta toimivaltaiset kansalliset viranomaiset asettavat tarvittaessa ennalta velvollisuuksia, joilla pyritään täydentämään kilpailuoikeuden sääntöjä näillä markkinoille olevien vaikeuksien ratkaisemiseksi (tuomio 3.12.2009, komissio v. Saksa,
C‑424/07
,
EU:C:2009:749
,
ja
kohta).
Näin ollen ennalta asetettujen velvoitteiden järjestelmällä on tarkoitus ratkaista erityisiä ongelmia, joita syntyy sähköisen viestinnän alan erityisillä markkinoilla, eikä taata tiedotusvälineiden alan moniarvoisuutta mahdollistamalla se, että niiden yritysten joukosta, joilla on jo huomattava markkinavoima sähköisen viestinnän alalla, voidaan yksilöidä ne yritykset, jotka voisivat saavuttaa huomattavan taloudellisen ulottuvuuden integroidussa viestintäjärjestelmässä.
Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti katsonut ratkaisuehdotuksensa 51, 52, 79 ja 80 kohdassa, on niin, että kun pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä, sellaisena kuin AGCOM on sitä tulkinnut, rajoitetaan sähköisen viestinnän alan määritelmä koskemaan markkinoita, joihin voidaan soveltaa ennakkosääntelyä, siinä suljetaan sähköisen viestinnän alan ulkopuolelle markkinat, joilla on yhä suurempi merkitys tietojen välittämisen kannalta, eli matkapuhelinpalvelujen vähittäismarkkinat ja sekä internetin kautta toimivien sähköisten viestintäpalvelujen ja satelliittilähetyspalvelujen markkinat. Näistä palveluista on tullut tiedotusvälineiden pääasiallinen käyttökanava, minkä vuoksi ei ole perusteltua jättää niitä tämän määritelmän ulkopuolelle.
Pääasiassa kyseessä olevassa säännöksessä mainitusta ylärajasta, joka on 10 prosenttia integroidusta viestintäjärjestelmästä saaduista kokonaistuloista, on todettava, että se, vastaavatko integroidusta viestintäjärjestelmästä saadut tulot 10:tä prosenttia kyseisen järjestelmän kokonaistuloista vai eivät, ei sellaisenaan ole osoitus vaarasta vaikuttaa tiedotusvälineiden moniarvoisuuteen. TUSMARin 2 §:n 1 momentin s kohdasta nimittäin ilmenee, että integroituun viestintäjärjestelmään kuuluu erilaisia ja monenlaatuisia markkinoita. Jos yrityksen integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot olisi keskitettävä ainoastaan yksille tämän järjestelmän muodostaville markkinoille siten, että näillä markkinoilla saavutettu osuus olisi selvästi yli 10 prosenttia mutta pysyisi alle 10 prosentin kaikkien integroidun viestintäjärjestelmän muodostavien markkinoiden osalta, se seikka, että integroidusta viestintäjärjestelmästä saatuja kokonaistuloja koskevaa 10 prosentin ylärajaa ei saavutettaisi, ei olisi omiaan sulkemaan pois tiedotusvälineiden moniarvoisuuteen kohdistuvia kaikkia vaaroja. Vastaavasti siinä tapauksessa, että integroidusta viestintäjärjestelmästä saatujen kokonaistulojen 10 prosentin yläraja saavutettaisiin mutta nämä 10 prosenttia tuloista jakautuisivat kaikille integroidun viestintäjärjestelmän muodostaville markkinoille, se seikka, että tämä 10 prosentin yläraja saavutetaan tai ylitetään, ei välttämättä osoita, että tiedotusvälineiden moniarvoisuudelle aiheutuisi vaaraa.
Lopuksi siitä, että AGCOM ottaa yrityksen sähköisen viestinnän alalta tai integroidusta viestintäjärjestelmästä saamien tulojen yksilöimiseksi huomioon paitsi määräysvallassa olevien yhtiöiden välityksellä saadut tulot myös tulot, jotka on saatu osakkuusyhtiöiden kautta ja joihin kyseessä olevalla yrityksellä on siviililain 2359 §:n 3 momentissa tarkoitettu merkittävä vaikutusvalta, on todettava, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tällainen käytäntö voi johtaa siihen, että tulot otetaan huomioon kahteen kertaan ja että integroidusta viestintäjärjestelmästä saatujen tulojen laskenta vääristyy. Integroidussa viestintäjärjestelmässä toimivan yhtiön samat tulot voidaan nimittäin ottaa huomioon sekä laskettaessa sen vähemmistöosakkaana olevan yrityksen tuloja että laskettaessa sellaisen yrityksen tuloja, joka on sen enemmistöosakas ja joka käyttää siihen nähden tosiasiallista määräysvaltaa.
Lisäksi on huomattava, että osakkuusyhtiössä käytetty määräysvalta perustuu laajaan olettamaan, jonka mukaan yhtiöllä on merkittävä vaikutusvalta toisessa yhtiössä, kun ensin mainitulla yhtiöllä on jälkimmäisen yhtiön yhtiökokouksessa käytettävissään vähintään viidesosa äänistä tai, jos ensin mainitun yhtiön osakkeet on noteerattu säännellyillä markkinoilla, kymmenesosa äänistä. Ei kuitenkaan vaikuta siltä, että tällaisten seikkojen perusteella voitaisiin osoittaa, että ensin mainittu yhtiö voisi tosiasiallisesti vaikuttaa jälkimmäiseen tavalla, joka voisi vahingoittaa tiedotusvälineiden ja tiedonvälityksen moniarvoisuutta.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa määräysvallassa olevan yhtiön tilanteen ja osakkuusyhtiön tilanteen rinnastaminen toisiinsa laskettaessa yrityksen sähköisen viestinnän alalta tai integroidusta viestintäjärjestelmästä saamia tuloja ei siten ole sovitettavissa yhteen pääasiassa kyseessä olevan säännöksen tavoitteen kanssa.
Näin ollen ei voida katsoa, että kyseisellä säännöksellä voitaisiin saavuttaa sillä tavoiteltu päämäärä, kun siinä vahvistetaan ylärajat, joilla ei ole yhteyttä tiedotusvälineiden moniarvoisuuteen kohdistuvaan vaaraan, koska näiden ylärajojen perusteella ei voida määrittää, voiko yritys todella vaikuttaa tiedotusvälineiden sisältöön ja jos näin on, missä määrin.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymyksiin on vastattava, että SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka vaikutuksesta silloin, kun toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn yhtiön mainitussa säännöstössä määritellyltä sähköisen viestinnän alalta saamat tulot ylittävät 40 prosenttia kyseisen alan kokonaistuloista, sen integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot eivät saa ylittää 10:tä prosenttia tästä järjestelmästä saaduista kokonaistuloista.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka vaikutuksesta silloin, kun toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn yhtiön mainitussa säännöstössä määritellyltä sähköisen viestinnän alalta saamat tulot ylittävät 40 prosenttia kyseisen alan kokonaistuloista, sen integroidusta viestintäjärjestelmästä saamat tulot eivät saa ylittää 10:tä prosenttia tästä järjestelmästä saaduista tuloista.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.