CELEX: 62021CJ0705
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Ochrana spotrebiteľa
Smernica 93/13/EHS
Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách
Články 6 a 7
Zmluvy o úvere vyjadrené v cudzej mene
Právne dôsledky vyhlásenia úverovej zmluvy za neplatnú z dôvodu nekalej povahy podmienky tejto zmluvy
Zmluvná podmienka, podľa ktorej sa prenáša kurzové riziko na spotrebiteľa

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 6  ods. 1 a článku 7  ods. 1  smernice  Rady  93/13/EHS z 5. apríla  1993 o nekalých  podmienkach v spotrebiteľských  zmluvách  (Ú. v. ES L 95,  1993,  s. 29;  Mim.  vyd.  15/002,  s. 288).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  MJ  na  jednej  strane a spoločnosťou  AxFina  Hungary  Zrt.  (ďalej  len  „AxFina“)  na  druhej  strane  vo  veci  právnych  dôsledkov  vyhlásenia  zmluvy o úvere  vyjadrenej v cudzej  mene,  avšak  splatnej v národnej  mene,  za  neplatnú z dôvodu  nekalej  povahy  zmluvnej podmienky,  podľa ktorej  sa prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa.

Právny rámec

Právo

Únie
Článok 6  ods. 1  smernice  93/13  stanovuje:
„Členské  štáty  zabezpečia,  aby  nekalé  podmienky  použité v zmluvách  uzatvorených  so  spotrebiteľom  zo  strany  predajcu  alebo  dodávateľa  podľa  ich  vnútroštátneho  práva,  neboli  záväzné  pre  spotrebiteľa a aby  zmluva  bola  podľa  týchto  podmienok  naďalej  záväzná  pre  strany,  ak  je  jej  ďalšia  existencia  možná  bez  nekalých  podmienok.“
Článok 7  ods. 1  tejto  smernice  stanovuje:
„Členské  štáty  zabezpečia,  aby v záujme  spotrebiteľov a subjektov  hospodárskej  súťaže  existovali  primerané a účinné  prostriedky,  ktoré  by  zabránili  súvislému  [ďalšiemu –
neoficiálny  preklad
]  uplatňovaniu  nekalých  podmienok v zmluvách  uzatvorených  [uzatváraných –
neoficiálny  preklad
]  so  spotrebiteľmi  zo  strany  predajcov  alebo  dodávateľov.“

Maďarské

právo
Ustanovenie § 231  ods. 1  Polgári  Törvénykönyvről  szóló  1959.  évi  IV.  törvény  (zákon  č. IV z roku  1959 o Občianskom  zákonníku) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  (ďalej  len  „Občiansky  zákonník“)  stanovovalo,  že  pokiaľ  nie  je  stanovené  inak,  peňažný  dlh  sa  musí  zaplatiť v mene,  ktorá  je  zákonným  platidlom v mieste  plnenia  záväzku.
Z § 232  ods. 1 a 2  Občianskeho  zákonníka  vyplýva,  že v zmluvných  vzťahoch,  ak  zákon  nestanovuje  inak,  sú  splatné  úroky a že  uplatniteľná  úroková  sadzba  sa  rovná  základnej  sadzbe  centrálnej  banky.
Podľa § 237  ods. 1  tohto  zákonníka  sa v prípade  neplatnosti  zmluvy  musí  obnoviť  stav,  ktorý  existoval  pred  jej  uzavretím.
V súlade s § 237  ods. 2  uvedeného  zákonníka  ak  nie  je  možné  obnoviť  stav,  ktorý  existoval  pred  uzavretím  zmluvy,  súd  môže  určiť,  že  táto  zmluva  sa  uplatňuje  až  do  vydania  jeho  rozhodnutia.  Podľa  tohto  ustanovenia  môže  byť  zmluva,  ktorá  je  neplatná,  vyhlásená  za  platnú,  ak  je  možné  odstrániť  dôvod  neplatnosti. V takýchto  prípadoch  treba  rozhodnúť o vrátení  dlžného  plnenia,  prípadne  aj  bez  protiplnenia.
Podľa  ustanovení  az  egyes  fogyasztói  kölcsönszerződések  devizanemének  módosulásával  és a kamatszabályokkal  kapcsolatos  kérdések  rendezéséről  szóló  2014.  évi  LXXVII.  törvény  (zákon  č. LXXVII z roku  2014 o úprave  otázok  súvisiacich  so  zmenou  meny, v ktorej  sú  vyjadrené  určité  úverové  zmluvy  uzavreté  so  spotrebiteľmi, a o pravidlách  týkajúcich  sa  úrokov)  boli  zmluvy o úvere  vyjadrené v cudzej  mene  zmenené  do  budúcnosti s účinnosťou  od  1. februára  2015.  Týmto  zákonom  maďarský  zákonodarca  okrem  iného  upravil  prepočet  nesplatených  pohľadávok  vyjadrených v cudzej  mene  na  národnú  menu k dátumu  stanovenému  zákonom a spresnil  kritériá  umožňujúce  určiť  úrokovú  sadzbu  uplatniteľnú v dotknutých  zmluvách.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa  13. februára  2008  žalobkyňa  vo  veci  samej  uzavrela  zmluvu o úvere a opcii s právnym  predchodcom  spoločnosti  AxFina  na  účely  kúpy  vozidla.  Skutočná  výška  tohto  úveru  bola  2 830 000  maďarských  forintov  (HUF)  (približne  7 126 eur) s dobou  splácania  120  mesiacov,  pričom  úroky  za  celú  túto  dobu  boli  stanovené  vo  výške  920 862 HUF  (približne  2 319 eur).
Táto  zmluva  stanovovala  úver  vyjadrený  vo  švajčiarskych  frankoch  (CHF) a splatný v maďarských  forintoch.  Kolísanie  výmenného  kurzu  medzi  maďarským  forintom a švajčiarskym  frankom  ovplyvnilo  záväzok  žalobkyne  vo  veci  samej  splácať  úver,  pričom  žalobkyňa  naďalej  platila  mesačné  splátky  až  do  augusta  2015.
Győri  Ítélőtábla  (Župný  odvolací  súd  Győr,  Maďarsko),  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  vyhlásil  uvedenú  zmluvu  za  neplatnú z dôvodu,  že  v nej  uvedená podmienka,  podľa ktorej sa  prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa,  bola  nekalá.
Okrem  toho z rozhodnutia  vnútroštátneho  súdu  vyplýva,  že  podľa  uplatniteľnej  maďarskej  právnej  úpravy  je  predmetná  zmluva o úvere  takisto  neplatná z dôvodu  jej  podmienky,  podľa  ktorej  sa  pri  poskytnutí  úveru  uplatňuje  kurz  pre  nákup,  zatiaľ  čo  na  účely  splácania  tohto  úveru  sa  uplatňuje  kurz  pre  predaj  alebo  akýkoľvek  iný  výmenný  kurz,  než  je  výmenný  kurz  stanovený  pri  tomto  poskytnutí  úveru.
Po  vyhlásení  neplatnosti  tejto  zmluvy  vnútroštátnym  súdom  pokračovalo  konanie  na  prvostupňovom  súde,  Szombathelyi  Törvényszék  (Župný  súd  Szombathely,  Maďarsko),  vo  veci  určenia  právnych  dôsledkov  tohto  vyhlásenia  neplatnosti.
V rámci  odvolania  bola  vec  opätovne  predložená  vnútroštátnemu  súdu.
Tento  súd  sa  domnieva,  že  predmetnú  zmluvu o úvere  nemožno  plniť  tým,  že  sa  zruší  nekalá  podmienka  uvedená v bode 12  tohto  rozsudku.
Pokiaľ  ide o právne  účinky  vyhlásenia  neplatnosti  tejto  zmluvy,  uvedený  súd  uvádza,  že  maďarská  judikatúra  sa  vo  väčšine  prípadov  riadi  názorom,  ktorý  prijal  poradný  orgán  Kúria  (Najvyšší  súd,  Maďarsko)  vo  svojom  stanovisku z 19. júna  2019,  ktoré  nie  je  formálne  záväzné.
Podľa  tohto  stanoviska  jediným  právnym  dôsledkom,  ktorý  možno  uplatniť v prípade,  že  zmluva o úvere  obsahuje  nekalú  podmienku,  podľa ktorej sa  prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa,  je  „vyhlásenie  platnosti“  podľa  maďarského  práva.
V tejto  súvislosti  vnútroštátny  súd  vysvetľuje,  že  len v prípade,  ak  nemožno  odstrániť  dôvod  neplatnosti  zmluvy,  môže  súd,  na  ktorom  prebieha  konanie,  vyhlásiť  túto  zmluvu  za  dočasne  uplatniteľnú  do  dňa  vydania  svojho  rozhodnutia,  čo  je  nevyhnutne  spojené  so  zánikom  tejto  zmluvy  do  budúcnosti. V tomto  kontexte  odstránenie  dôvodu  neplatnosti  znamená  pre  spotrebiteľa  odstránenie  celého  kurzového  rizika  vyplývajúceho z dotknutej  nekalej  podmienky  (zmena  úveru  na  maďarské  forinty  súdom)  alebo  jeho  časti  (stanovenie  hornej  hranice  kurzového  rizika  súdom)  prostredníctvom  skutočnej  zmeny  obsahu  tej  istej  zmluvy.  Žiadny z účastníkov  konania  by  teda  nemal  neprimeranú  finančnú  výhodu.
Vnútroštátny  súd  sa  však  pýta,  či  vzhľadom  najmä  na  judikatúru  Súdneho  dvora  týkajúcu  sa  výkladu  článkov 6 a 7  smernice  93/13  je  takýto  prístup  zlučiteľný s touto  smernicou.
Okrem  toho  sa  tento  súd  pýta  na  možnosť  vnútroštátneho  súdu  vyhlásiť  úverovú  zmluvu  obsahujúcu  nekalú  podmienku,  podľa ktorej sa  prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa,  za  platnú a nahradiť  túto  nekalú  podmienku  ustanoveniami  Občianskeho  zákonníka,  ktoré  sa  týkajú  meny  splácania  úveru,  platenia  úrokov v zmluvných  vzťahoch a určenia  úrokovej  sadzby.
Za  týchto  okolností  Győri  Ítélőtábla  (Župný  odvolací  súd  Győr)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Bránia  článok 6  ods. 1 a článok 7  ods. 1  smernice  [93/93]  takému  výkladu  vnútroštátneho  práva,  podľa  ktorého  právne  dôsledky  neplatnosti  vyplývajúcej z nekalej  podmienky v zmluve  uzatvorenej  so  spotrebiteľom, v prípade,  že  nekalá  podmienka  sa  týka  hlavného  predmetu  plnenia a v dôsledku  toho  zmluva  (o úvere)  nemôže  existovať  bez  podmienky  považovanej  za  nekalú,  spočívajú v tom,  že  vnútroštátny  súd  po  vyhlásení  neplatnosti  zmluvy  ako  celku – to  znamená,  že  samotná  zmluva  ako  celok  nemôže  byť  zachovaná a nemôže mať  pre  spotrebiteľa  záväzné  právne  účinky  –
a)      vyhlási  zmluvu  za  platnú,  pričom  zmení  účtovnú  menu  poskytnutého  úveru,  ktorá  predstavuje  hlavný  predmet  zmluvy,  na  maďarský  forint, a nahradí  túto  sumu  denominovanú v účtovnej  mene  sumou  vo  forintoch,  ktorú  spotrebiteľ  skutočne  dostal  od  veriteľa, a zároveň  vypočíta  (nahradí)  bežné  úroky z takto  určenej  istiny  iným  spôsobom,  ako  boli  vypočítané v zmluve,  ktorá  bola  vyhlásená  za  neplatnú  tak,  aby  sa  ‚pôvodná‘  úroková  sadzba v čase  uzavretia  zmluvy  rovnala  hodnote  úrokovej  sadzby  medzibankového  úveru  vo  forintoch  ako  referenčnej  sadzby  (BUBOR)  platnej v čase  uzavretia  zmluvy,  zvýšenej o úrokový  diferenciál  stanovený v pôvodnej  zmluve  (denominovanej v cudzej  mene);
b)      vyhlási  zmluvu  za  platnú,  pričom  stanoví  hornú  hranicu  výmenného  kurzu  medzi  cudzou  menou a maďarským  forintom,  to  znamená  zníži  kurzové  riziko,  ktoré  spotrebiteľ  skutočne  znáša a ktoré  vyplýva z nekalej  zmluvnej  podmienky,  na  úroveň,  ktorú  súd  považuje  za  primeranú a ktorú  spotrebiteľ  mohol  zohľadniť v čase  uzavretia  zmluvy,  pričom  úrokovú  sadzbu  stanovenú v zmluve  ponechá  nedotknutú  až  do  dátumu  konverzie  na  forinty,  ktorý  je  záväzne  stanovený  neskorším  zákonom?
2.      Je z hľadiska  odpovede  na  prvú  otázku  relevantné,  či  vyhlásenie  platnosti,  ktoré  sa  uskutoční  podľa  maďarského  práva,
a)      nastane v skutkovej  situácii,  keď  medzi  stranami  ešte  existuje  zmluva,  to  znamená v situácii,  keď  cieľom  zachovania  zmluvy  je  umožniť,  aby  právny  vzťah  medzi  stranami  mohol v budúcnosti  ďalej  existovať  prostredníctvom  spätnej  opravy  podmienok  považovaných  za  nekalé – pričom  sa  zároveň  prostredníctvom  upravených  podmienok  prepočítajú  plnenia  poskytnuté  do  tohto  okamihu  –, a aby  tak  bol  spotrebiteľ  chránený  pred  obzvlášť  škodlivými  dôsledkami,  ktoré  by  vyplynuli z povinnosti  okamžitého  splatenia  celej  sumy,  alebo
b)      nastane v skutkovej  situácii,  keď  medzi  stranami  už  neexistuje  zmluva,  ktorá  sa  má v spore  týkajúcom  sa  nekalej  zmluvnej  podmienky  preskúmať – pretože  platnosť  zmluvy  skončila  alebo  veriteľ  už  predtým  vypovedal  zmluvu z dôvodu  nezaplatenia  splátok  alebo  zaplatená  suma  sa  považovala  za  nedostatočnú,  alebo v každom  prípade  preto,  že  skutočný  stav  je  taký,  že  ani  jedna  zo  zmluvných  strán  nepovažuje  zmluvu  za  platnú  alebo  už  nemožno  položiť  otázku  týkajúcu  sa  neplatnosti  zmluvy v dôsledku  rozhodnutia  súdu – to  znamená v situácii,  keď  vyhlásenie  platnosti  zmluvy  so  spätnou  účinnosťou  neslúži  na  zachovanie  zmluvy v záujme  spotrebiteľa,  ale  na  urovnanie  vzájomných  záväzkov a ukončenie  právneho  vzťahu  prostredníctvom  opravy  podmienky  alebo  podmienok,  ktoré  boli  vyhlásené  za  nekalé?
3.      V prípade  kladnej  odpovede  Súdneho  dvora  na  prvú  otázku písm. a) a b) a tiež s prihliadnutím  na  aspekty  uvedené v druhej  otázke  bránia  príslušné  ustanovenia  smernice  [93/13] v skutkovej  situácii  opísanej v druhej  otázke písm. a)  zachovaniu  zmluvy  až  do  dňa  zmeny  stanovenej  zákonodarcom v zákone o konverzii  na  forint, a to  nahradením  [neplatných  ustanovení  zmluvy]  zákonnými  ustanoveniami,  podľa  ktorých:
–        ak  nie  je  ustanovené  inak  (čo  nie  je  prípad  prejednávanej  veci),  peňažné  dlhy  sa  musia  splatiť v mene,  ktorá  je  zákonným  platidlom v mieste  plnenia  záväzku,
–        úroky  sú  splatné v zmluvných  vzťahoch,  pokiaľ  zákon  nestanovuje  inak,
–        úroková  sadzba  sa  rovná  základnej  sadzbe  centrálnej  banky,  pokiaľ  zákon  nestanovuje  inak?“

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
AxFina a maďarská  vláda  vyjadrili  pochybnosti o prípustnosti  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania.
Podľa  spoločnosti  AxFina  vnútroštátny  súd v skutočnosti  žiada  Súdny  dvor,  aby  posúdil  zlučiteľnosť  maďarského  práva s právom  Únie,  čo  patrí  do  výlučnej  právomoci  tohto  vnútroštátneho  súdu.  Okrem  toho  položené  otázky  nespĺňajú  požiadavky  jasnosti a presnosti  uvedené v článku 94 písm. c)  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora.  Na  jednej  strane  je  to  tak v súvislosti s dôvodmi,  ktoré  viedli  uvedený  súd k položeniu  týchto  otázok, a na  druhej  strane v súvislosti s určením  relevantných  pravidiel  práva  Únie v rámci  druhej  položenej  otázky.
Maďarská  vláda  zastáva  názor,  že  táto  druhá  otázka  je  hypotetická,  pretože  sa  týka  prípadu,  ktorý  nesúvisí s realitou  sporu  vo  veci  samej, a to  prípadu,  keď  existuje  zmluva  medzi  dotknutým  predajcom  alebo  dodávateľom a dotknutým  spotrebiteľom.
Treba  pripomenúť,  že  na  to,  aby  Súdny  dvor  mohol  podať  výklad  práva  Únie,  ktorý  bude  pre  vnútroštátny  súd  užitočný, z článku 94 písm. c)  rokovacieho  poriadku  vyplýva,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  musí  obsahovať  uvedenie  dôvodov,  pre  ktoré  sa  vnútroštátny  súd  rozhodol  položiť  otázku o výklade  alebo  platnosti  určitých  ustanovení  práva  Únie,  ako  aj  súvislosti,  ktoré  vnútroštátny  súd  vidí  medzi  týmito  ustanoveniami a vnútroštátnou  právnou  úpravou  uplatniteľnou v spore  vo  veci  samej  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 27 a citovaná  judikatúra).
Podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  prináleží  len  vnútroštátnemu  súdu,  ktorému  bol  spor  predložený a ktorý  musí  niesť  zodpovednosť  za  prijaté  súdne  rozhodnutie,  aby s prihliadnutím  na  konkrétne  okolnosti  veci  posúdil  tak  nevyhnutnosť  prejudiciálneho  rozhodnutia  na  vydanie  svojho  rozsudku,  ako  aj  relevantnosť  otázok,  ktoré  predkladá  Súdnemu  dvoru a ktoré  sa  považujú  za  relevantné.  Preto,  pokiaľ  sa  položená  otázka  týka  výkladu  alebo  platnosti  právneho  predpisu  Únie,  Súdny  dvor  je v zásade  povinný  rozhodnúť,  okrem  prípadu,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  nemá  nijakú  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  ak  ide o hypotetický  problém  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými a právnymi  podkladmi  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  túto  otázku  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 28 a citovaná  judikatúra).
Rovnako z ustálenej  judikatúry  vyplýva,  že v rámci  konania  upraveného v článku 267 ZFEÚ,  vychádzajúceho  zo  zreteľného  rozdelenia  úloh  medzi  vnútroštátne  súdy a Súdny  dvor,  jedine  vnútroštátny  súd  je  oprávnený  vykladať a uplatňovať  ustanovenia  vnútroštátneho  práva,  zatiaľ  čo  Súdny  dvor  je  oprávnený  len  rozhodnúť o výklade  alebo  platnosti  textu  Únie  na  základe  skutočností,  ktoré  mu  uviedol  vnútroštátny  súd  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 29 a citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci z rozhodnutia  vnútroštátneho  súdu  vyplýva,  že  spor  vo  veci  samej  sa  týka  právnych  dôsledkov  vyhlásenia  zmluvy o úvere  vyjadrenej v cudzej  mene,  ktorá  je  však  splatná v národnej  mene,  za  neplatnú a že  táto  neplatnosť  vyplýva z nekalej  povahy  v zmluve uvedenej podmienky,  podľa ktorej sa  prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa. V tejto  súvislosti  sa  vnútroštátny  súd  svojimi  tromi  prejudiciálnymi  otázkami  snaží  zistiť,  či  je  prístup  spočívajúci v uplatnení  stanoviska  poradného  orgánu  Kúria  (Najvyšší  súd) z 19. júna  2019,  podľa  ktorého  by  vnútroštátne  súdy  mali  takúto  zmluvu  vyhlásiť  za  platnú, a to  úpravou  povinností  spotrebiteľa  prostredníctvom  zmeny  jej  obsahu, v súlade  so  smernicou  93/13.
Pokiaľ  ide  konkrétnejšie o druhú  otázku,  treba  spresniť,  že  na  jednej  strane  medzi  prípadmi  uvedenými v tejto  otázke  sa  nachádza  aj  situácia, v ktorej  už  neexistuje  zmluva  medzi  dotknutým  predajcom  alebo  dodávateľom a dotknutým  spotrebiteľom, a že  na  druhej  strane  tieto  prípady  dopĺňajú  tie,  ktoré  sú  uvedené v prvej  otázke  týkajúcej  sa  výkladu  článku 6  ods. 1 a článku 7  ods. 1  smernice  93/13.
Vzhľadom  na  tieto  skutočnosti  sa  nezdá,  že  by  položené  otázky  boli  na  účely  vyriešenia  sporu  vo  veci  samej  irelevantné  alebo  že  by  mal  nastolený  problém  hypotetickú  povahu.
Preto  je  potrebné  konštatovať,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  je  prípustný.

O prejudiciálnych otázkach
Z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  zmluvná  podmienka,  ktorú  vnútroštátny  súd  kvalifikoval  ako  nekalú,  prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa.  Podľa  tohto  súdu  sa  táto  podmienka  týka  hlavného  predmetu  úverovej  zmluvy, o ktorú  ide  vo  veci  samej,  takže  konštatovanie  nekalej  povahy  uvedenej  podmienky  ho  viedlo k vyhláseniu  tejto  zmluvy  za  neplatnú.  Práve v tomto  kontexte  sa  uvedený  súd  pýta  na  dôsledky,  ktoré  treba  vyvodiť z neplatnosti  uvedenej  zmluvy,  pokiaľ  ide o obdobie  od  jej  uzavretia  13. februára  2008  do  1. februára  2015,  ktoré  zodpovedá  lehote  stanovenej  maďarskou  právnou  úpravou  na  účely  prepočtu  zmlúv o úvere  vyjadrených v cudzej  mene  na  národnú  menu.
Práve  vzhľadom  na  tieto  skutočnosti  je  potrebné  odpovedať  na  prejudiciálne  otázky.

O
prvej
a
druhej

otázke
Svojou  prvou a druhou  otázkou,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  článok 6  ods. 1 a článok 7  ods. 1  smernice  93/13  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  tieto  ustanovenia  bránia  tomu,  aby v prípade,  že  v zmluve o úvere uvedená podmienka,  podľa ktorej sa  prenáša  kurzové  riziko  na  spotrebiteľa,  spôsobuje z dôvodu  svojej  nekalej  povahy  neplatnosť  tejto zmluvy  vyjadrenej v cudzej  mene – avšak  splatnej v národnej  mene  –,  bola  táto  zmluva  vyhlásená  za  platnú a obsah  povinností  spotrebiteľa  vyplývajúcich z uvedenej  podmienky  bol  upravený  prostredníctvom  zmeny  meny  uvedenej  zmluvy a úrokovej  sadzby  stanovenej v tejto  zmluve  alebo  stanovením  hornej  hranice  výmenného  kurzu  tejto  meny.
Na  úvod  treba  uviesť,  že  vzhľadom  na  nedostatok  informácií v rozhodnutí  vnútroštátneho  súdu,  pokiaľ  ide o relevantnosť  okolnosti – na  účely  odpovede  na  prvú a druhú  otázku  –,  že  cieľom  vyhlásenia  platnosti  predmetnej  úverovej  zmluvy a úpravy  záväzkov  spotrebiteľa  vyplývajúcich z podmienky  tejto  zmluvy,  ktorá  bola  posúdená  ako  nekalá,  je  umožniť  vnútroštátnemu  súdu,  aby  upravil  vzájomné  povinnosti  dotknutého  predajcu  alebo  dodávateľa a dotknutého  spotrebiteľa,  ako  aj  ukončiť  právny  vzťah  medzi  nimi,  nie  je  potrebné  preskúmať  tieto  dve  otázky z hľadiska  tejto  okolnosti.
V takomto  prípade,  pokiaľ  ide o dôsledky  konštatovania  nekalej  povahy  zmluvnej  podmienky,  treba v prvom  rade  pripomenúť,  že  cieľ,  ktorý  sleduje  normotvorca  Únie v smernici  93/13,  spočíva v nastolení  rovnováhy  medzi  zmluvnými  stranami s tým,  aby  bola v zásade  zachovaná  platnosť  zmluvy  ako  celku, a nie v tom,  aby  boli  všetky  zmluvy,  ktoré  obsahujú  nekalé  podmienky,  vyhlásené  za  neplatné  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 54 a citovaná  judikatúra).
Pokiaľ  ide o výklad  článku 6  ods. 1  smernice  93/13,  Súdny  dvor  rozhodol,  že  ak  vnútroštátny  súd  konštatuje  neplatnosť  nekalej  podmienky v zmluve  uzatvorenej  medzi  predajcom  alebo  dodávateľom a spotrebiteľom,  tento  súd  nemôže  doplniť  túto  zmluvu  tým,  že  zmení  obsah  tejto  podmienky  (rozsudok z 25. novembra  2020,  Banca  B., C‑269/19,  EU:C:2020:954,  bod 30 a citovaná  judikatúra).
Zmluvnú  podmienku  vyhlásenú  za  nekalú  tak  treba v zásade  chápať v tom  zmysle,  že  nikdy  neexistovala,  takže  nemôže  voči  spotrebiteľovi  vyvolávať  účinky.  Konštatovanie  nekalej  povahy  takejto  podmienky  súdom  teda v zásade  musí  mať  za  následok  navrátenie  právnej a skutkovej  situácie, v ktorej  by  sa  spotrebiteľ  nachádzal,  ak  by  táto  nekalá  podmienka  neexistovala,  najmä  na  základe  práva  na  vrátenie  výhod,  ktoré  predajca  alebo  dodávateľ  neoprávnene  prijal  na  základe  uvedenej  nekalej  podmienky  na  ujmu  spotrebiteľa  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  body 50 a 55,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Ako  totiž  uviedol  Súdny  dvor,  ak  by  vnútroštátny  súd  mohol  meniť  obsah  nekalých  podmienok  uvedených v zmluve  uzatvorenej  medzi  spotrebiteľom a predajcom  alebo  dodávateľom,  takáto  možnosť  by  mohla  ohroziť  splnenie  dlhodobého  cieľa  uvedeného v článku 7  smernice  93/13,  ktorým  je  zabrániť  ďalšiemu  uplatňovaniu  nekalých  podmienok v takýchto  zmluvách.  Táto  možnosť  by  totiž  prispela k odstráneniu  odradzujúceho  účinku  voči  predajcom  alebo  dodávateľom  tým,  že  by  sa  takéto  nekalé  podmienky  voči  spotrebiteľovi  jednoducho  neuplatnili,  čo  by  mohlo  predajcov  alebo  dodávateľov  zvádzať k používaniu  týchto  podmienok,  keďže  by  vedeli,  že  aj  keby  sa  malo  rozhodnúť o ich  neplatnosti,  vnútroštátny  súd  by  mohol  zmluvu v nevyhnutnom  rozsahu  doplniť,  takže  by  ich  záujmy  boli  týmto  spôsobom  napriek  tomu  zabezpečené  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 3. marca 2020,  Gómez  del  Moral  Guasch, C‑125/18,  EU:C:2020:138,  bod 60 a citovanú  judikatúru).
Aby  sa  teda  nenarušil  tento  cieľ,  vnútroštátny  súd  nemôže  napraviť  neplatnosť  zmluvy  vyplývajúcu z nekalej  povahy  podmienky,  ktorá  sa v nej  nachádza,  tým,  že  vyhlási  túto  zmluvu  za  platnú a zároveň  zmení  jej  menu a úrokovú  sadzbu  stanovenú v uvedenej  zmluve,  alebo  tým,  že  stanoví  hornú  hranicu  výmenného  kurzu  tejto  meny.  Takýto  zásah  súdu  by v konečnom  dôsledku  viedol k zmene  obsahu  tejto  podmienky a v dôsledku  toho  by  bol v rozpore s judikatúrou  citovanou v predchádzajúcom  bode  tohto  rozsudku.
V druhom  rade z judikatúry  však  vyplýva,  že  ak,  ako v prejednávanej  veci,  musí  byť  predmetná  zmluva o úvere  zrušená v celom  rozsahu  po  odstránení  jej  nekalej  podmienky,  takúto  podmienku  možno  výnimočne  odstrániť a nahradiť  ustanovením  vnútroštátneho  práva  dispozitívnej  povahy  alebo  uplatniteľným v prípade  súhlasu  zmluvných  strán.  Takáto  možnosť  je  obmedzená  na  prípady,  keď  by  zrušenie  zmluvy v celom  rozsahu  vystavilo  spotrebiteľa  osobitne  škodlivým  dôsledkom,  takže  práve  tento  spotrebiteľ  by  bol  za  to  penalizovaný  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 41 a citovanú  judikatúru).
Z tohto  hľadiska  Súdny  dvor  rozhodol,  že  vnútroštátny  súd  musí  byť  schopný  prípadne  vyhovieť  návrhu  na  vyhlásenie  neplatnosti  úverovej  zmluvy z dôvodu  nekalej  povahy  podmienky  týkajúcej  sa  kurzového  rizika,  pokiaľ  je  konštatované,  že  táto  podmienka  je  nekalá a zmluva  nemôže  naďalej  existovať  bez  uvedenej  podmienky  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  14. marca 2019,  Dunai, C‑118/17,  EU:C:2019:207,  bod 56).
V tomto  rámci  treba  tiež  uviesť,  že  ak  sa  vnútroštátny  súd  domnieva,  že  vyhlásenie  neplatnosti  predmetnej  úverovej  zmluvy  by  malo  za  následok  penalizáciu  spotrebiteľa v zmysle  judikatúry  uvedenej v bode 42  tohto  rozsudku,  nahradenie  dotknutej  nekalej  podmienky  dispozitívnymi  ustanoveniami  vnútroštátneho  práva  nepredstavuje  jediný  dôsledok,  ktorý  je v súlade  so  smernicou  93/13  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 25. novembra  2020,  Banca  B., C‑269/19,  EU:C:2020:954,  body 39 a 40).
V prípade  neexistencie  ustanovenia  vnútroštátneho  práva  dispozitívnej  povahy  alebo  ustanovenia  uplatniteľného v prípade  súhlasu  zmluvných  strán  predmetnej  zmluvy o úvere,  ktoré  by  mohlo  nahradiť  dotknuté  nekalé  podmienky,  Súdny  dvor  spresnil,  že v rozsahu, v akom  spotrebiteľ  neprejavil  svoje  želanie  zachovať  nekalé  podmienky a zrušenie  zmluvy  by  mohlo  vystaviť  tohto  spotrebiteľa  obzvlášť  nepriaznivým  dôsledkom,  vysoká  úroveň  ochrany  spotrebiteľa,  ktorú  treba v súlade  so  smernicou  93/13  zabezpečiť,  vyžaduje,  aby  na  účely  opätovného  zavedenia  skutočnej  rovnováhy  medzi  právami a povinnosťami  zmluvných  strán  vnútroštátny  súd s ohľadom na vnútroštátne  právo  ako  celok  prijal  všetky  potrebné  opatrenia  na  ochranu  spotrebiteľa  pred  osobitne  nepriaznivými  dôsledkami,  ktoré  by  mohlo  spôsobiť  zrušenie  uvedenej  zmluvy,  najmä z dôvodu  okamžitej  splatnosti  pohľadávky  predajcu  alebo  dodávateľa  voči  spotrebiteľovi  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 56 a citovaná  judikatúra).
Za  osobitných  okolností  teda  Súdny  dvor  mohol  najmä  usúdiť,  že  nič  nebráni  tomu,  aby  vnútroštátny  súd  vyzval  strany  na  rokovanie,  pokiaľ  určí  rámec  týchto  rokovaní a ich  cieľom  je  stanoviť  skutočnú  rovnováhu  medzi  právami a povinnosťami  zmluvných  strán  zohľadňujúcu  najmä  cieľ  ochrany  spotrebiteľa,  ktorý  je  základom  smernice  93/13  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 25. novembra  2020,  Banca  B., C‑269/19,  EU:C:2020:954,  bod 42).
Okrem  toho  Súdny  dvor  spresnil,  že  ak  sa  vnútroštátny  súd  vzhľadom  na  povahu  úverovej  zmluvy  domnieva,  že  nie  je  možné  obnoviť  situáciu  účastníkov  konania, v akej  by  sa  nachádzali,  keby  táto  zmluva  nebola  uzavretá,  prináleží  mu  zabezpečiť,  aby  sa  spotrebiteľ v konečnom  dôsledku  dostal  do  situácie, v akej  by  sa  nachádzal,  keby  podmienka,  ktorá  bola  považovaná  za  nekalú,  nikdy  neexistovala  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 57).
V dôsledku  toho  je  najmä  možné,  aby  vnútroštátny  súd  na  účely  ochrany  záujmov  spotrebiteľa  nariadil,  že  mu  budú  vrátené  sumy,  ktoré  veriteľ  neoprávnene  získal  na  základe  podmienky  považovanej  za  nekalú,  pričom k takému  vráteniu  dôjde z dôvodu  bezdôvodného  obohatenia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 58).
Treba  však  zdôrazniť,  že  právomoc  súdu  nemôže  ísť  nad  rámec  toho,  čo  je  nevyhnutné  na  obnovenie  zmluvnej  rovnováhy  medzi  zmluvnými  stranami, a tým  chrániť  spotrebiteľa  pred  osobitne  nepriaznivými  dôsledkami,  ktoré  by  mohlo  spôsobiť  vyhlásenie  neplatnosti  predmetnej  úverovej  zmluvy  (rozsudok z 31. marca 2022,  Lombard  Lízing, C‑472/20,  EU:C:2022:242,  bod 59).
V dôsledku  toho  treba  na  prvú a druhú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 6  ods. 1 a článok 7  ods. 1  smernice  93/13  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  tieto  ustanovenia  bránia  tomu,  aby v prípade,  že  v zmluve o úvere uvedená podmienka, podľa ktorej sa prenáša kurzové riziko na spotrebiteľa, spôsobuje z dôvodu svojej nekalej povahy neplatnosť tejto zmluvy vyjadrenej v cudzej mene – avšak  splatnej v národnej  mene  –,  bola  táto  zmluva  vyhlásená  za  platnú a obsah  povinností  spotrebiteľa  vyplývajúcich z uvedenej  podmienky  bol  upravený  prostredníctvom  zmeny  meny  uvedenej  zmluvy a úrokovej  sadzby  stanovenej v tejto  zmluve  alebo  stanovením  hornej  hranice  výmenného  kurzu  tejto  meny.

O
tretej

otázke
Svojou  treťou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 6  ods. 1  smernice  93/13  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby v prípade,  že  v zmluve o úvere uvedená podmienka, podľa ktorej sa prenáša kurzové riziko na spotrebiteľa, spôsobuje z dôvodu svojej nekalej povahy neplatnosť tejto zmluvy vyjadrenej v cudzej mene – avšak  splatnej v národnej  mene  –,  bola  táto  zmluva  počas  obdobia  odo  dňa  jej  uzavretia  do  dňa, kedy nadobudla  účinnosť  vnútroštátna  právna  úprava  stanovujúca  prepočet  zmlúv o úvere  vyjadrených v cudzej  mene  na  národnú  menu,  ponechaná v platnosti  tým,  že  sa  uvedená  podmienka  nahradí  ustanoveniami  vnútroštátneho  práva  týkajúcimi  sa  meny  splácania  úveru,  platenia  úrokov v zmluvných  vzťahoch a určenia  úrokovej  sadzby.
Ako  bolo  uvedené v bode 42  tohto  rozsudku,  hoci  Súdny  dvor  uznal,  že  vnútroštátny  súd  môže  nahradiť  nekalú  podmienku  zmluvy o úvere  ustanovením  vnútroštátneho  práva  dispozitívnej  povahy,  táto  možnosť  sa  obmedzuje  na  výnimočné  prípady, a to  na  prípady, v ktorých  by v dôsledku  vyhlásenia  neplatnosti  tejto  nekalej  podmienky  musel  súd  zrušiť  túto  zmluvu v celom  rozsahu,  čím  by  dotknutého  spotrebiteľa  vystavil  obzvlášť  nepriaznivým  dôsledkom,  takže  by  bol  penalizovaný.
Takáto  možnosť  nahradenia,  ktorá  je  výnimkou  zo  všeobecného  pravidla,  podľa  ktorého  sú  zmluvné  strany  naďalej  viazané  predmetnou  zmluvou  len v prípade,  že  môže  ďalej  existovať  bez  nekalých  podmienok,  ktoré  obsahuje,  sa  však  obmedzuje  na  ustanovenia  vnútroštátneho  práva,  ktoré  majú  dispozitívnu  povahu  alebo  sú  uplatniteľné  so  súhlasom  zmluvných  strán, a spočíva  najmä  na  dôvode,  že  takéto  ustanovenia  sa  považujú  za  ustanovenia,  ktoré  neobsahujú  nekalé  podmienky  (rozsudok z 3. októbra  2019,  Dziubak, C‑260/18,  EU:C:2019:819,  bod 59 a citovaná  judikatúra).
Tieto  ustanovenia  sú  totiž  určené  na  to,  aby  odrážali  rovnováhu,  ktorú  vnútroštátny  zákonodarca  chcel  vytvoriť  medzi  všetkými  právami a povinnosťami  zmluvných  strán  niektorých  zmlúv v prípadoch,  keď  sa  zmluvné  strany  neodchýlili  od  štandardného  pravidla  stanoveného  vnútroštátnym  zákonodarcom  pre  dotknuté  zmluvy  alebo  si  výslovne  zvolili  uplatniteľnosť  pravidla  zavedeného  vnútroštátnym  zákonodarcom  na  tento  účel  (rozsudok z 3. októbra  2019,  Dziubak, C‑260/18,  EU:C:2019:819,  bod 60 a citovaná  judikatúra).
Okrem  toho z tejto  judikatúry  vyplýva,  že  medzery v zmluve,  ktoré  boli  vyvolané  vypustením  nekalých  podmienok v nej  uvedených,  nemôžu  byť  vyplnené  len  na  základe  vnútroštátnych  ustanovení  všeobecnej  povahy  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 3. októbra  2019,  Dziubak, C‑260/18,  EU:C:2019:819,  bod 62).
V dôsledku  toho  treba  na  tretiu  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 6  ods. 1  smernice  93/13  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  toto  ustanovenie  bráni  tomu,  aby v prípade,  že  v zmluve o úvere uvedená podmienka, podľa ktorej sa prenáša kurzové riziko na spotrebiteľa, spôsobuje z dôvodu svojej nekalej povahy neplatnosť tejto zmluvy vyjadrenej v cudzej mene – avšak  splatnej v národnej  mene  –,  bola  táto  zmluva  počas  obdobia  odo  dňa  jej  uzavretia  do  dňa, kedy nadobudla účinnosť vnútroštátna právna úprava stanovujúca prepočet zmlúv o úvere vyjadrených v cudzej mene na národnú menu,  ponechaná v platnosti  tak,  že  sa  uvedená  podmienka  nahradí  ustanoveniami  vnútroštátneho  práva  všeobecnej  povahy,  pokiaľ takéto  ustanovenia  vnútroštátneho  práva  nemôžu  užitočne  nahradiť  tú  istú  podmienku  jednoduchým  nahradením  zo  strany  vnútroštátneho  súdu,  ktoré si nevyžaduje  jeho zásah, ktorý by viedol  k zmene obsahu nekalej podmienky nachádzajúcej sa v uvedenej zmluve.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (ôsma  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
tieto ustanovenia bránia tomu, aby v prípade, že v zmluve o úvere uvedená podmienka, podľa ktorej sa prenáša kurzové riziko na spotrebiteľa, spôsobuje z dôvodu svojej nekalej povahy neplatnosť tejto zmluvy vyjadrenej v cudzej mene – avšak splatnej v národnej mene –, bola táto zmluva vyhlásená za platnú a obsah povinností spotrebiteľa vyplývajúcich z uvedenej podmienky bol upravený prostredníctvom zmeny meny uvedenej zmluvy a úrokovej sadzby stanovenej v tejto zmluve alebo stanovením hornej hranice výmenného kurzu tejto meny.
2.
Článok 6 ods. 1 smernice 93/13
sa má vykladať v tom zmysle, že:
toto ustanovenie bráni tomu, aby v prípade, že v zmluve o úvere uvedená podmienka, podľa ktorej sa prenáša kurzové riziko na spotrebiteľa, spôsobuje z dôvodu svojej nekalej povahy neplatnosť tejto zmluvy vyjadrenej v cudzej mene – avšak splatnej v národnej mene –, bola táto zmluva počas obdobia odo dňa jej uzavretia do dňa, kedy nadobudla účinnosť vnútroštátna právna úprava stanovujúca prepočet zmlúv o úvere vyjadrených v cudzej mene na národnú menu, ponechaná v platnosti tak, že sa uvedená podmienka nahradí ustanoveniami vnútroštátneho práva všeobecnej povahy, pokiaľ takéto ustanovenia vnútroštátneho práva nemôžu užitočne nahradiť tú istú podmienku jednoduchým nahradením zo strany vnútroštátneho súdu, ktoré si nevyžaduje jeho zásah, ktorý by viedol k zmene obsahu nekalej podmienky nachádzajúcej sa v uvedenej zmluve.
Podpisy
*
Jazyk konania: maďarčina.