CELEX: 62019CJ0608
Eelotsusetaotlus
Riigiabi
Määrus (EL) nr 1407/2013
Artikkel 3
Vähese tähtsusega abi
Artikkel 6
Järelevalve
Ettevõtjad, kes ületavad vähese tähtsusega abi ülemmäära kumuleerumise tõttu varem saadud abiga
Võimalus valida varem antud abi vähendamise või sellest loobumise vahel, et pidada kinni vähese tähtsusega abi ülemmäärast

Eelotsusetaotlus käsitleb komisjoni 18. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1407/2013 Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklite 107 ja 108 kohaldamise kohta vähese tähtsusega abi suhtes (
ELT 2013, L 352, lk 1
) artiklite 3 ja 6 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C. (edaspidi „äriühing Zennaro“) ja Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (riiklik tööõnnetuskindlustuse instituut, Itaalia) (edaspidi „INAIL“) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab viimase keeldumist maksta välja äriühingule Zennaro määratud toetus põhjusel, et see ületab määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud kolme eelarveaasta pikkuse ajavahemiku jooksul 200 000‑eurost ülemmäära.
Õiguslik raamistik
Määruse nr 1407/2013 põhjendustes 3, 10, 21 ja 22 on märgitud:
„(3)
On asjakohane säilitada liikmesriigilt ühele ettevõtjale kolme aasta jooksul antava vähese tähtsusega abi ülemmäärana 200000 eurot. Nimetatud ülemmäär on jätkuvalt vajalik tagamaks, et ühtki käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvat meedet ei saaks lugeda liikmesriikidevahelist kaubandust mõjutavaks ega konkurentsi moonutavaks või moonutada ähvardavaks.
[…]
(10)
Käesoleva määruse kohaldamisel arvessevõetav kolmeaastane ajavahemik peaks olema liikuv, mis tähendab, et iga kord, kui antakse vähese tähtsusega abi, tuleb kindlaks teha asjaomase eelarveaasta ja kahe eelneva eelarveaasta jooksul antud vähese tähtsusega abi kogusumma.
[…]
(21)
Komisjonil on kohustus tagada riigiabi eeskirjade järgimine ja kooskõlas Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikes 3 sätestatud koostööpõhimõttega peaksid liikmesriigid selle ülesande täitmisele kaasa aitama, luues mehhanismi, millega tagatakse, et vähese tähtsusega abi eeskirjade alusel ühele ettevõtjale antava vähese tähtsusega abi kogusumma ei ületaks üldist lubatud ülemmäära. Selleks peaksid liikmesriigid vähese tähtsusega abi andmisel teatama asjaomasele ettevõtjale antud vähese tähtsusega abi summa ja tõiga, et abi on vähese tähtsusega, ning viitama selgelt käesolevale määrusele. Liikmesriikidel peaks olema antud abi järelevalvekohustus, et tagada ülemmääradest ja piirmääradest kinnipidamine. Järelevalvekohustuse täitmiseks peaks liikmesriik saama enne sellise abi andmist ettevõtjalt kinnituse käesoleva määruse või muude vähese tähtsusega abi määruste reguleerimisalasse kuuluva vähese tähtsusega abi kohta, mis on saadud asjaomasel eelarveaastal ja sellele eelnenud kahel eelarveaastal. Teise võimalusena peaks liikmesriikidel olema võimalik luua keskregister, mis sisaldab täielikku teavet antud vähese tähtsusega abi kohta, ning kontrollida sealt, et uus abi jääb ülemmäära piiresse.
(22)
Enne uue vähese tähtsusega abi andmist peaks iga liikmesriik kindlaks tegema, et uue abiga ei ületata selles liikmesriigis vähese tähtsusega abi ülemmäära […]“.
Selle määruse artikkel 3 „Vähese tähtsusega abi“ sätestab:
„1.   Kui abimeetmed vastavad käesoleva määruse tingimustele, ei loeta neid aluslepingu artikli 107 lõike 1 kõikidele tingimustele vastavaks ja seetõttu vabastatakse nad aluslepingu artikli 108 lõike 3 kohasest teatamiskohustusest.
2.   Liikmesriigi poolt ühele ettevõtjale antava vähese tähtsusega abi kogusumma ei tohi mis tahes kolme eelarveaasta pikkuse ajavahemiku jooksul ületada 200000 eurot.
[…]
4.   Vähese tähtsusega abi andmise ajana käsitatakse aega, mil ettevõtjale antakse kohaldatavate riigi õigusaktide alusel seaduslik õigus seda abi saada, sõltumata vähese tähtsusega abi ettevõtjale väljamaksmise kuupäevast.
5.   Lõikes 2 sätestatud ülemmäärad kehtivad sõltumata vähese tähtsusega abi liigist ja eesmärgist […]. Kolme eelarveaasta pikkune ajavahemik määratakse kindlaks eelarveaastate järgi, mida ettevõtja asjaomases liikmesriigis kasutab.
6.   Lõikes 2 sätestatud ülemmäärade saamiseks väljendatakse abi rahalise toetusena. Kõik kasutatud arvud väljendavad brutomäärasid – neist ei ole maha arvatud makse ega muid tasusid. Kui abi antakse muus vormis kui toetus, on abi suuruseks abi brutotoetusekvivalent.
Mitmes osas makstava abi väärtus diskonteeritakse selle andmise aja väärtuseni. Diskonteerimisel kasutatakse intressimäärana abi andmise ajal kohaldatavat diskontomäära.
7.   Kui lõikes 2 sätestatud ülemmäära ületatakse uue vähese tähtsusega abi andmisel, ei kohaldata uue abi ühegi osa suhtes käesolevast määrusest tulenevaid eeliseid.
[…]“.
Määruse artiklis 6 „Järelevalve“ on ette nähtud:
„1.   Kui liikmesriik kavatseb anda ettevõtjale käesoleva määruse kohast vähese tähtsusega abi, teatab ta ettevõtjale kirjalikult abi kavandatava summa, mis on väljendatud brutotoetusekvivalendina, ja asjaolu, et abi on vähese tähtsusega […]. Liikmesriik saab asjaomaselt ettevõtjalt enne abi andmist kirjaliku või elektroonilise kinnituse mis tahes muu vähese tähtsusega abi kohta, mille suhtes kohaldatakse käesolevat määrust või muid vähese tähtsusega abi käsitlevaid määrusi ning mida ettevõtja on saanud jooksva eelarveaasta ja kahe eelneva eelarveaasta jooksul.
2.   Kui liikmesriik on asutanud vähese tähtsusega abi keskregistri, milles on täielik teave selle liikmesriigi ametiasutuste antud vähese tähtsusega abi kohta, ei kohaldata lõiget 1 alates ajast, kui register hõlmab kolme eelarveaasta pikkust ajavahemikku.
3.   Liikmesriik annab uut käesoleva määruse kohast vähese tähtsusega abi üksnes juhul, kui ta on veendunud, et see ei suurenda asjaomasele ettevõtjale antud vähese tähtsusega abi kogusummat üle artikli 3 lõikes 2 sätestatud ülemmäära ning et kõik käesolevas määruses sätestatud tingimused on täidetud.
4.   Liikmesriigid registreerivad ja koondavad kõik käesoleva määruse kohaldamist käsitlevad andmed. Registreeritud andmed sisaldavad kogu teavet, mis on vajalik käesoleva määruse tingimuste täitmise tõendamiseks. Vähese tähtsusega üksikabi käsitlevaid andmeid säilitatakse kümne eelarveaasta jooksul alates abi andmise päevast. Vähese tähtsusega abi kava käsitlevaid andmeid säilitatakse kümne eelarveaasta jooksul alates päevast, mil selle kava alusel anti viimast korda üksikabi.
5.   Asjaomane liikmesriik esitab kirjaliku taotluse korral […] kogu teabe, mida komisjon peab vajalikuks, et teha kindlaks, kas käesoleva määruse tingimusi on täidetud, ja eelkõige seda, kas on kinni peetud ettevõtjale antud […] vähese tähtsusega abi kogusummast.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Äriühing Zennaro tegutseb puidu ja sellest valmistatud toodete sektoris. Ta esitas 16. juunil 2014 INAILi 2013. aasta avalikus teates, mille ese on „ettevõtjate innustamine töötervishoiu ja tööohutuse valdkonna meetmete rakendamiseks“ (edaspidi „avalik teade“), ette nähtud toetuse saamiseks rahastamistaotluse.
Avalikus teates ette nähtud taotluste esitamise menetlus nägi ette neli etappi: esiteks taotluste elektrooniline edastamine, teiseks taotluse vormistamiseks dokumentide saatmine, kolmandaks edastatud andmete kontrollimine INAILi poolt ja taotluse rahuldamine ning lõpuks neljandaks toetuse tegelikku maksmist võimaldava aruande läbivaatamine ja koostamine. Viimati nimetatud etapis pidi ettevõtja esitama nn vähese tähtsuse kohta kinnituse, mis tõendab tema toetuskõlblikkust taotletud summa osas. Kui ettevõtja sellist kinnitust ei esita, tuleb talle antud abi tühistada.
INAIL teatas 30. oktoobri 2014. aasta otsusega äriühingule Zennaro, et ta rahuldab projekti 130000 euro ulatuses koos võimalusega saada ettemaksu – mida äriühing oli ka taotlenud – summas 65000 eurot, tingimusel et eelnevalt esitatakse pangagarantii.
Menetluse käigus aga selgus, et Regione Veneto (Veneto maakond, Itaalia) oli andnud äriühingule Zennaro, mis oli teiste ettevõtjatega moodustanud ajutise ühenduse, 1. augustil 2014 muud toetust kogusummas 64483,91 eurot, mis oli talle ka välja makstud. Lisaks oli see äriühing saanud muud riiklikku rahastamist 18985,26 euro ulatuses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et nende kahe summa lisamisega summale 130000 euro väärtuses, millega INAIL nõustus, ulatus kogusumma 213469,17 euroni ja seeläbi ületati vähese tähtsusega abi ülemmäära.
Äriühing Zennaro küsis 12. juuni 2015. aasta kirjas INAILilt, kas ülemmäära ületamise vältimiseks tuleks toetuse summat aruande koostamise etapis vähendada või esitada projekti variant, mille kohaselt vähendatakse kavandatava projekti summat ja järelikult ka toetuse summat.
Kuna Zennaro sellele kirjale vastust ei saanud, valis ta 12. augusti 2015. aasta e‑kirjaga teise lahenduse, esitades INAILile projekti variandi, millega vähendas selle kogumaksumust 171386,40 euroni ja seega vähenes toetuse summa 111401,16 euroni.
Kuigi INAIL tunnistas 5. oktoobri ja 18. novembri 2015. aasta otsustega projekti variandi tehnilisest seisukohast vastuvõetavaks, leidis ta siiski, et ta ei saa äriühingule Zennaro seda rahastust anda, välistades selle osalise andmise võimaluse, välja arvatud juhul, kui viimane loobub täielikult varasemast rahastamisest. Teises otsuses märkis INAIL, et „toetust võib maksta üksnes tingimusel, et ettevõtja loobub teise üksuse määratud varasemast toetusest“.
Äriühing Zennaro esitas seejärel Tribunale amministrativo regionale per il Venetole (Veneto maakonna halduskohus, Itaalia) kaebuse, milles palus 18. novembri 2015. aasta otsus tühistada.
Äriühing Zennaro edastas 27. aprilli 2016. aasta digitaalselt allkirjastatud e‑kirjaga INAILile dokumendid, mis kinnitasid, et ta on loobunud Veneto maakonna makstud toetusest summas 15000 eurot, mis kanti üle teistele ajutise ühenduse liikmetele, mis andis seega kinnitust, et saadud riigiabi ei ületa vähese tähtsusega abi ülemmäära.
INAIL kinnitas 6. juuni 2016. aasta otsusega, et ta ei saa taotletud toetuse summa tõttu seda välja maksta, kuna kolme riikliku rahastamise summa ületab sellisel juhul vähese tähtsusega abi ülemmäära ning toetuse osaline maksmine on vastuolus määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõikega 7. Kuigi INAIL võttis teadmiseks dokumendid, mis tõendavad varasemast maakonna toetusest loobumist ja selle ümberjagamist teistele ajutise ühenduse liikmetele, leidis INAIL, et need ei ole asjakohased, täpsustades, et „näib, et see ettevõtja ei ole loobunud varem saadud toetusest ega tagastanud varem saadud toetust seda maksnud üksusele ning [et] toetuse ümberjaotamine ajutise ühenduse liikmete vahel ei ole asjakohane“. Neil põhjustel nõudis INAIL juba tasutud 65000 euro suuruse ettemakse tagastamist, vastasel juhul taotleb ta pangagarantii täitmisele pööramist.
Äriühing Zennaro palus 26. juunil 2016 esitatud täiendavate väidetega tühistada ka INAILi 6. juuni 2016. aasta otsuse.
Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (Veneto maakonna halduskohus) rahuldas 7. septembri 2016. aasta otsusega äriühingu Zennaro kaebuse, võttes arvesse Euroopa Komisjoni konkurentsi peadirektoraadi (edaspidi „konkurentsi peadirektoraat“) arvamust vastuseks küsimusele, mille äriühing Zennaro oli talle esitanud määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõike 7 tõlgendamise kohta. Konkurentsi peadirektoraat märkis oma vastuses, et toetuse väljamaksmise eest vastutav avalik-õiguslik üksus võib toetust vähendada proportsionaalselt, selleks et pidada kinni vähese tähtsusega abi ülemmäärast, ning et liikmesriigi ametiasutustel tuleb valida eelistatud võimalus, arvestades, et need kaks lahendust – proportsionaalne vähendamine ja toetuse maksmisest täielikult keeldumine – on selle määrusega teoreetiliselt kooskõlas.
Seega leiab see kohus, et „kuigi [INAILi] tõlgendus määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõikele 7 toetuse selle osa rahastamise vähendamise vastuvõetamatuse osas, mis ületab nimetatud määruses kehtestatud 200 000‑eurost ülemmäära, on teoreetiliselt kooskõlas vähese tähtsusega abi käsitlevate liidu õigusnormidega, oleks see pidanud selleks, et seda saaks käesolevas asjas nõuetekohaselt kohaldada, olema [avalikus teates] sõnaselgelt ette nähtud“, eelkõige eesmärgiga kaitsta osaliste õiguspärast ootust. Ta leidis seega, et piirangud, millele INAIL vastu seisis, olid vastupidi avalikus teates esitatud kriteeriume arvestades ettenägematud ning neid võib „ümber lükata, pidades silmas liidu õigusnormide vähem piiravat tõlgendamist formaalsest seisukohast, mis on paremini kooskõlas [avaliku teate] eesmärgiga innustada ettevõtjaid rakendama töötervishoiu ja tööohutuse taseme tõstmise projekte“.
INAIL esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu).
Tuginedes eelkõige määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõigete 2, 4 ja 7 koostoimes tõlgendamisele, väidab INAIL, et vähese tähtsusega abi tuleb pidada antuks hetkel, mil ettevõtjale on antud seaduslik õigus seda saada, sõltumata abi tegelikust väljamaksmisest. Need sätted sisaldavad riigisiseses õiguskorras vahetult kohaldatavaid kohustuslikke nõudeid. Järelikult tuleb vähese tähtsuse ülemmäärast kinnipidamist kontrollida toetuse andmise hetkel, st käesoleval juhul taotluse vastuvõtmise etapis. Taotleja peaks seega tegema võimalikke parandusi selle etapi jooksul.
Äriühing Zennaro vaidleb INAILi pakutud tõlgendusele vastu. Ta väidab esiteks, et kohaldamisele kuuluvad üksnes avaliku teate sätted, kuna määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõikest 4 tuleneb, et ajahetk, mil „ettevõtjale on antud seaduslik õigus seda abi saada“, tuleb kindlaks määrata „kohaldatavate riigi õigusaktide“ alusel. Teiseks väidab ta, et selle määruse artikli 6 lõige 5, mis käsitleb liikmesriigi kohustust edastada komisjonile kogu teave, mida viimane vajalikuks peab, hõlmab kogu abi, mida ettevõtja tegelikult sai, mitte ainult abi, mis on antud esimese abi andmise akti alusel. Kolmandaks ja viimasena leiab ta, et vähese tähtsusega abi reguleerivad õigusnormid võeti vastu mitte selleks, et karistada ettevõtjaid, vaid selleks, et vähendada halduskoormust piiratud summas antava abi korral, ning et INAILi pakutud kitsas tõlgendus tooks kaasa nende õigusnormide kohaldamise karistavas tähenduses, mis on nende mõttega vastuolus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et nende kahe tõlgendusega, mida põhikohtuasja pooled pakkusid, võib nõustuda. Ühelt poolt on INAILi pakutud tõlgendus menetluse läbiviimise sujuvaks korraldamiseks soodsam, kuna toetuse saamise tingimusi kontrollitakse üksnes taotluse vastuvõtmise hetkel. Teiselt poolt võimaldab tõlgendus, millele tugineb äriühing Zennaro, toetuse saamise tingimuste laia avamist, sealhulgas konkurentidele, kes ei ole veel kindlad, et nad on toetuskõlblikuks tunnistatud, kuid kes ei saa oma taotlust muuta, et mitte ületada ülemmäära. Rahastamistaotluse võimalike muudatuste haldamist oleks keerulisem rakendada, kui seda oleks tehtud nende muudatuste uurimise staadiumis, sest see mõjutaks seni kehtestatud liigitamise järjekorda.
Mis puudutab määruse nr 1407/2013 asjaomaseid sätteid, siis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigepealt, et esiteks ei näi selle määruse artikli 3 lõige 4, mille kohaselt abi andmise ajana käsitatakse „aega, mil ettevõtjale antakse […] seaduslik õigus seda abi saada, sõltumata […] abi […] väljamaksmise kuupäevast“, kokkusobimatu menetlusskeemiga, milles esimesele vastuvõetavaks tunnistamise etapile järgneb üksikasjalikum uurimine, mille käigus võib lõpuks pidada õigust toetust saada „antuks“. Teisest küljest täpsustab sama säte, et eeldus, et abi on „antud“, on tõlgendatav „kohaldatavate riigi õigusaktide alusel“, mis annab alust arvata, et need õigusaktid võivad olla vastavuses erinevate menetluskordadega, mis ei ole eelnevalt kindlaks määratud. Seejärel märgib ta, et nimetatud määruse artikli 6 lõike 3 kohaselt makstakse toetus välja pärast ülemmäärast kinnipidamise kontrollimist, mis võib samuti viia järelduseni, et õigus toetust saada on lõplikult „antud“ alles pärast sellist kontrolli. Lõpuks tuleneb sama määruse artikli 6 lõike 1 viimase lause sõnastusest ja eelkõige viitest „mis tahes muu vähese tähtsusega abi kohta […], mida on […] saanud“, et kinnituses peab olema loetletud kogu saadud abi. Oluline on kindlaks teha, kas varasemast toetusest loobumise otsus peab tingimata olema tehtud enne selle sisulist väljamaksmist.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1407/2013 artiklites 3 ja 6 sisalduvaid sätteid abi andmise kohta tuleb tõlgendada nii, et taotluse esitanud ettevõtjal, kes ületab varasemate toetustega kumuleerumise tõttu lubatud ülemmäära, on lubatud valida – kuni taotletava toetuse tegeliku väljamaksmiseni – rahastamise vähendamise (projekti muutmise või teise variandi esitamise kaudu) või varasematest toetustest (tervikuna või osaliselt) loobumise vahel, et pidada kinni sellest ülemmäärast?
2.
Kas neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et erinevad pakutud võimalused (variant või loobumine) kehtivad ka siis, kui neid ei ole riigisisestes õigusnormides ja/või toetuse andmist käsitlevas avalikus teates sõnaselgelt ette nähtud?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1407/2013 artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtja, kelle asukohaliikmesriik kavatseb anda talle vähese tähtsusega abi, mis varasema abi olemasolu tõttu suurendaks sellele ettevõtjale antava abi kogusummat üle vähese tähtsusega abi ülemmäära, võib kuni selle abi tegeliku väljamaksmiseni valida nõutud rahastamise vähendamise või varem juba saadud summadest täieliku või osalise loobumise, et mitte ületada seda ülemmäära.
Esiteks tuleb märkida, et määruse nr 1407/2013 artikleid 3 ja 6 tuleb vaadelda selle määruse kui terviku kontekstis, milles lubatakse väikese suurusega riigiabi puhul teha erand reeglist, mille kohaselt peab igast abist enne selle rakendamist komisjonile teatama (vt selle kohta 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus ZPT,
C‑518/16
,
EU:C:2018:126
, punktid
ja
).
Sellest järeldub, et nii selle määruse artiklit 3, mille eesmärk on määratleda vähese tähtsusega abi, tehes erandi asutamislepingus sätestatud põhimõttest abi keelamise kohta, kui ka sama määruse artiklit 6, mis käsitleb liikmesriikide järelevalvet sellise abi andmise ajal, tuleb tõlgendada kitsalt.
Teiseks, liidu õigusnormi tõlgendamisel tuleb arvesse tuleb võtta mitte ainult normi sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on (vt selle kohta 9. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus BGL BNP Paribas,
C‑548/18
,
EU:C:2019:848
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõigepealt, mis puudutab määruse nr 1407/2013 kõnealuste sätete sõnastust, siis tuleb esiteks ühest küljest välja tuua selle määruse artikli 3 lõige 7, mille kohaselt, kui „ülemmäära [kolme eelarveaasta pikkuse ajavahemiku jooksul 200000 eurot] ületatakse uue vähese tähtsusega abi andmisel, ei kohaldata uue abi ühegi osa suhtes [määrusest nr 1407/2013] tulenevaid eeliseid“. Selle sätte sõnastusest tuleneb, et aeg, mil tuleb hinnata, kas kumuleerumine muu vähese tähtsusega abiga ületab vähese tähtsusega abi ülemmäära, on abi „andmise“ aeg.
Teisest küljest tuleneb ka määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõike 4 sõnastusest, et vähese tähtsusega abi andmise ajana käsitatakse aega, mil ettevõtjale antakse kohaldatavate riigi õigusaktide alusel seaduslik õigus seda abi saada, sõltumata vähese tähtsusega abi ettevõtjale väljamaksmise kuupäevast.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kehtivate riigisiseste õigusnormide alusel kindlaks teha ajahetk, mil kõnealust abi tuleb pidada antuks (vt selle kohta 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, punktid
ja
, ning 6. juuli 2017. aasta kohtuotsus Nerea,
C‑245/16
,
EU:C:2017:521
, punktid
ja
).
Selleks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul arvesse võtta riigisiseses õiguses selle abi saamiseks seatud kõiki tingimusi (vt selle kohta 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, punkt
).
Järelikult tuleb antud juhtumi puhul eelotsusetaotluse esitanud kohtul põhikohtuasjas kõnealuse abi andmise kuupäev kindlaks teha avaliku teate sätete alusel ja vajaduse korral sellele kohaldatavate riigisiseste õigusnormide alusel (vt selle kohta 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, punkt
, ja 6. juuli 2017. aasta kohtuotsus Nerea,
C‑245/16
,
EU:C:2017:521
, punkt
).
Siinkohal tuleb täpsustada, et kuigi abi andmise kuupäeva kindlaksmääramine võib varieeruda sõltuvalt abi laadist, kui abi ei anta mitmeaastase korra alusel, ei saa seda Euroopa Kohtu praktika kohaselt pidada antuks selle väljamaksmise kuupäeval (vt selle kohta 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus France Télécom vs. komisjon,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
, punkt
).
Teiseks, mis puudutab määruse nr 1407/2013 artikli 6 sätteid, mis käsitlevad liikmesriikide tehtavat järelevalvet selle üle, et kumuleerumist käsitlevatest eeskirjadest peetaks kinni, siis tuleb kõigepealt märkida, et selle määruse artikli 6 lõige 2, mis näeb ette, et kui liikmesriik on asutanud vähese tähtsusega abi keskregistri, milles on täielik teave selle liikmesriigi ametiasutuste antud vähese tähtsusega abi kohta, ei kohaldata enam nimetatud määruse artikli 6 lõiget 1, ei ole põhikohtuasjas kohaldatav. Nimelt asutas Itaalia Vabariik vähese tähtsusega abi keskregistri alles 12. augustil 2017, st pärast kõnealuse abi taotluse esitamise kuupäeva.
Seejärel, mis puudutab määruse nr 1407/2013 artikli 6 lõikeid 1 ja 3, siis nendes sätetes on ette nähtud, et „[l]iikmesriik saab asjaomaselt ettevõtjalt enne abi andmist […] kinnituse mis tahes muu vähese tähtsusega abi kohta, […] mida ettevõtja on saanud jooksva eelarveaasta ja kahe eelneva eelarveaasta jooksul“ ning et „[l]iikmesriik annab uut […] vähese tähtsusega abi üksnes juhul, kui ta on veendunud, et see ei suurenda asjaomasele ettevõtjale antud vähese tähtsusega abi kogusummat üle [vähese tähtsusega abi] ülemmäära“. Seega nähtub nendest sätetest selgelt, et liikmesriikide järelevalve kumuleerumist käsitlevatest eeskirjadest kinnipidamise üle peab toimuma „enne abi andmist“.
Seda tõlgendust ei lükka ümber asjaolu, et selle artikli lõike 3 itaaliakeelses versioonis on märgitud, et liikmesriik „annab“ (
eroga
) uut abi, samas kui kõikides teistes versioonides on kasutatud tegusõna, mis itaalia keeles vastab tegusõnale
concedere
(andma). Nimelt nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et kui liidu õigusakti eri keeleversioonides on erinevusi, tuleb asjaomast sätet tõlgendada lähtuvalt selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, mille osa see säte on (14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (Pagulasseisundi tühistamine),
C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17
,
EU:C:2019:403
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Ent nimetatud määruse põhjendustes 21 ja 22 – milles on sisuliselt viidatud artikli 6 lõigetele 1 ja 3 – on itaaliakeelses versioonis kasutatud vastavalt termineid
aiuti concessi
(antud abi) ja
prima di concedere
(enne abi andmist). Järelikult tuleneb määruse nr 1407/2013 artikli 6 lõike 3 keeleversioonide vaheline vastuolu selle sätte itaaliakeelse versiooni tõlkeveast.
Seejärel, mis puudutab määruse nr 1407/2013 artiklite 3 ja 6 konteksti, siis tuleb tõdeda, et see määrus ei sisalda sätteid, mille alusel võiksid abi taotlevad ettevõtjad vajaduse korral oma abitaotlust muuta, vähendades taotletavat summat või loobudes varasemast abist, et pidada kinni vähese tähtsusega abi ülemmäärast.
Seega, kuna vastavalt selle määruse artikli 3 lõikele 4 reguleerivad abi andmist kohaldatavad riigi õigusaktid, on liikmesriikidel sellise abi andmise menetluse kindlaksmääramisel ulatuslik kaalutlusõigus.
Sellega seoses tuleb sedastada, et nimetatud määruse põhjenduses 21 on ette nähtud, et kooskõlas ELL lepingu artikli 4 lõikes 3 sätestatud koostööpõhimõttega peaksid liikmesriigid selle ülesande täitmisele kaasa aitama, „luues mehhanismi, millega tagatakse, et vähese tähtsusega abi eeskirjade alusel ühele ettevõtjale antava vähese tähtsusega abi kogusumma ei ületaks üldist lubatud ülemmäära“.
Lõpuks, mis puudutab määruse nr 1407/2013 eesmärke, siis tuleb märkida, et vähese tähtsusega abi käsitlevate õigusnormide eesmärk on vähendada ettevõtjate, komisjoni ja liikmesriikide halduskoormust (vt selle kohta 7. märtsi 2002. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑310/99
,
EU:C:2002:143
, punkt
), lähtudes selle määruse põhjenduses 3 meenutatud põhimõttest, et abi, mille summa ei ületa vähese tähtsusega abi ülemmäära, ei mõjutaks liikmesriikidevahelist kaubandust ega moonutaks konkurentsi.
Neid eesmärke arvestades ei kahjusta liikmesriikide valikuõigus anda abi taotlevatele ettevõtjatele õigus muuta oma abitaotlust kuni selle abi andmiseni, vähendades taotletud rahastamise summat või loobudes juba saadud varasemast abist, nende taotluse läbivaatamise menetluse käiku, kuna vähese tähtsusega abi ülemmäärast kinnipidamisega seotud abi saamise tingimuste kontrollimine toimub üksnes abi andmise ajal. Seega, vastupidi sellele, mida väidavad äriühing Zennaro ning Itaalia ja Kreeka valitsus, ei kujuta asjaolu, et neil ettevõtjatel ei ole võimalik oma abitaotlust pärast uue abi andmist muuta, endast iseenesest asjaomaste ettevõtjate „karistamist“.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1407/2013 artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtja, kelle asukohaliikmesriik kavatseb anda talle vähese tähtsusega abi, mis varasema abi olemasolu tõttu suurendaks sellele ettevõtjale antud abi kogusummat üle vähese tähtsusega abi ülemmäära, võib kuni selle abi andmiseni valida nõutud rahastamise vähendamise või juba saadud abist täieliku või osalise loobumise, et mitte ületada seda ülemmäära.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1407/2013 artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et abi taotlev ettevõtja võib oma abitaotlust muuta, vähendades nõutavat rahastamist või loobudes juba saadud varasemast abist, et mitte ületada vähese tähtsusega abi ülemmäära, samas kui selle liikmesriigi õigusnormid, kus ta asub, seda ette ei näe.
See küsimus eeldab ilmselgelt vastust, mis on olemuslikult seotud esimesele küsimusele antud vastusega. Esiteks, nagu on tuvastatud eespool punktis 38, ei sisalda määrus nr 1407/2013 sätteid, mille kohaselt võiksid abi taotlevad ettevõtjad vajaduse korral oma abitaotlust muuta, vähendades selle summat või loobudes varasemast abist, et pidada kinni vähese tähtsusega abi ülemmäärast, ega kehtesta seega liikmesriikidele selles osas mingeid kohustusi. Teiseks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 42 ja 43, võivad liikmesriigid lubada abi taotlevatel ettevõtjatel muuta oma abitaotlust, vältimaks seda, et uue vähese tähtsusega abi andmine ei suurendaks antud abi kogusummat üle vähese tähtsusega abi ülemäära, kui sellised muudatused tehakse enne vähese tähtsusega abi andmist.
Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1407/2013 artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel ei ole kohustust lubada abi taotlevatel ettevõtjatel oma abitaotlust muuta enne abi andmist, et mitte ületada vähese tähtsusega abi ülemmäära. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata õiguslikke tagajärgi, mis kaasnevad olukorraga, kus ettevõtjatel ei ole õigust selliseid muudatusi teha, kusjuures tuleb täpsustada, et neid muudatusi saab teha üksnes enne vähese tähtsusega abi andmise kuupäeva.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

1.
Komisjoni 18. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1407/2013 Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklite 107 ja 108 kohaldamise kohta vähese tähtsusega abi suhtes artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtja, kelle asukohaliikmesriik kavatseb anda talle vähese tähtsusega abi, mis varasema abi olemasolu tõttu suurendaks sellele ettevõtjale antud abi kogusummat kolme eelarveaasta pikkuse ajavahemiku jooksul üle 200000 euro suuruse ülemmäära, mis on ette nähtud määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõikes 2, võib kuni selle abi andmiseni valida nõutud rahastamise vähendamise või juba saadud varasematest toetustest täieliku või osalise loobumise, et mitte ületada seda ülemmäära.

2.
Määruse nr 1407/2013 artikleid 3 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel ei ole kohustust lubada abi taotlevatel ettevõtjatel oma abitaotlust muuta enne abi andmist, et mitte ületada kolme eelarveaasta pikkuse ajavahemiku jooksul 200000 euro suurust ülemmäära, mis on ette nähtud määruse nr 1407/2013 artikli 3 lõikes 2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata õiguslikke tagajärgi, mis kaasnevad sellega, et ettevõtjatel ei ole õigust selliseid muudatusi teha, kusjuures tuleb täpsustada, et neid saab teha üksnes enne vähese tähtsusega abi andmise kuupäeva.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.