CELEX: 62019CJ0572
Odvolanie
Štátna pomoc
Siedmy rámcový program v oblasti výskumu, technologického vývoja a demonštračných činností
Odporúčanie 2003/361/ES
Rozhodnutie pracovnej skupiny Európskej komisie pre validáciu týkajúce sa kvalifikácie mikro, malých alebo stredných podnikov (MSP)
Rozhodnutie 2012/838/EÚ, Euratom
Príloha
Body 1.2.6 a 1.2.7
Žiadosť o revíziu
Nariadenie (ES) č. 58/2003
Článok 22
Nepodanie opravného prostriedku v správnom konaní
Vzťah medzi žiadosťou o revíziu a opravným prostriedkom v správnom konaní
Zamietnutie postavenia MSP napriek formálnemu splneniu kritérií odporúčania 2003/361
Právna istota
Legitímna dôvera
Nevýhody, ktorým bežne čelia MSP
Neexistencia

Svojím odvolaním European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) navrhuje zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 22. mája 2019, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑604/15
, ďalej len napadnutý rozsudok,
EU:T:2019:348
), ktorým uvedený súd zamietol jej žalobu o neplatnosť rozhodnutia pracovnej skupiny pre validáciu z 18. augusta 2015 stanovenú v bode 1.2.7 prílohy rozhodnutia Komisie 2012/838/EÚ, Euratom z 18. decembra 2012 o prijatí pravidiel na zabezpečenie dôsledného overovania existencie a právneho postavenia účastníkov nepriamych akcií, ako aj ich prevádzkovej schopnosti a finančnej spôsobilosti, ktorí získavajú pomoc vo forme grantu v rámci siedmeho rámcového programu Európskeho spoločenstva v oblasti výskumu, technického rozvoja a demonštračných činností a siedmeho rámcového programu Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu v oblasti jadrového výskumu a odbornej prípravy (
Ú. v. EÚ L 359, 2012, s. 45
) (ďalej len „pracovná skupina pre validáciu“), v rozsahu, v akom táto pracovná skupina pre validáciu dospela k záveru, že odvolateľku nemožno považovať za mikro, malý alebo stredný podnik v zmysle odporúčania Komisie 2003/361/ES zo 6. mája 2003 o vymedzení mikro, malých a stredných podnikov [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 124, 2003, s. 36
) (ďalej len „odporúčanie MSP“).
Právny rámec
Nariadenie (ES) č. 58/2003
Článok 22 nariadenia Rady (ES) č. 58/2003 z 19. decembra 2002, ktoré stanovuje štatút výkonných orgánov, ktorým majú byť zverené niektoré úlohy v rámci riadenia programov Spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 2003, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 235), nazvaný „Zákonnosť úkonov“, znie:
„1.   Každý úkon výkonného orgánu, ktorý poškodí tretiu stranu môže byť predložený [Európskej] komisii ktoroukoľvek osobou priamo alebo individuálne zainteresovanou alebo členským štátom s cieľom preskúmania jeho zákonnosti.
Postup správnych orgánov musí byť predložený Komisii do jedného mesiaca odo dňa, kedy sa zainteresovaná strana alebo príslušný členský štát dozvedeli o napadnutom úkone.
Po preskúmaní dôkazov uvedených zainteresovanou stranou alebo príslušným členským štátom a dôkazov výkonného orgánu, Komisia v správnom konaní prijme rozhodnutie do dvoch mesiacov od dátumu, kedy bol daný podnet ku konaniu. Bez toho, aby bola dotknutá povinnosť Komisie písomne odpovedať a uviesť odôvodnenie svojho rozhodnutia, ak Komisia neodpovie v stanovenej lehote, považuje sa to za implicitné rozhodnutie o zamietnutí.
2.   Komisia môže z vlastnej iniciatívy preskúmať akýkoľvek úkon výkonného orgánu. Rozhodne do dvoch mesiacov po dátume, kedy došlo k takémuto preskúmaniu, po preskúmaní dôkazov uvedených orgánom.
3.   Ak sa úkon vykoná pred Komisiou v súlade s odsekmi 1, alebo 2, Komisia môže pozastaviť vykonávanie sporného úkonu alebo stanoviť predbežné opatrenia. Vo svojom konečnom rozhodnutí môže Komisia potvrdiť úkon výkonného orgánu alebo rozhodnúť, že ho orgán musí čiastočne alebo úplne zmeniť.
4.   Výkonné orgány musia v primeranej časovej lehote podniknúť potrebné opatrenia, aby vyhoveli rozhodnutiu Komisie.
5.   Žaloba ohľadne anulovania explicitného alebo implicitného rozhodnutia Komisie o zamietnutí žiadosti v správnom konaní môže byť postúpená Súdnemu dvoru [Európskej únie] v súlade s článkom [263 ZFEÚ].“
Odporúčanie MSP
Podľa odôvodnení 9 a 12 odporúčania MSP:
„(9)
V záujme lepšieho pochopenia skutočného hospodárskeho postavenia MSP a vyňatia skupín podnikov z uvedenej kategórie, ktorých hospodársky potenciál môže prekračovať potenciál MSP, by sa malo rozlišovať medzi jednotlivými druhmi podnikov podľa toho, či sú nezávislé, či vlastnia iba také obchodné podiely, ktoré im neposkytujú kontrolnú pozíciu (partnerské spoločnosti), alebo či sú prepojené s inými podnikmi. Miera uvedená v odporúčaní [Komisie] 96/280/ES [z 3. apríla 1996 o vymedzení malých a stredných podnikov (
Ú. v. ES L 107, 1996, s. 4
)] vo výške 25 % účasti, pod ktorou sa podnik považuje za samostatný, je zachovaná.
…
(12)
Vo vhodných prípadoch by sa mali zohľadniť aj vzťahy vznikajúce medzi podnikmi z podnetu fyzických osôb s cieľom zabezpečiť, aby výhody vyplývajúce pre MSP z rozličných pravidiel alebo opatrení, v skutočnosti využívali len tie podniky, ktoré ich naozaj potrebujú. V záujme obmedzenia skúmania týchto situácií na nevyhnutné minimum je potrebné zohľadňovanie takýchto vzťahov obmedziť len na relevantný trh alebo na priľahlé trhy – v prípade potreby s odkazom na definíciu dotknutého relevantného trhu prijatú Komisiou v rámci rozhodnutia Komisie o definícii relevantného trhu na účely práva hospodárskej súťaže [
neoficiálny preklad
] [(
Ú. v. ES C 372, 1997, s. 5
)].“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 1 ods. 1 tohto odporúčania stanovuje:
„Toto odporúčanie sa týka definície [MSP] použitého v rámci politík [Únie] uplatňovaných v rámci [Európskej únie] a Európskeho hospodárskeho priestoru [(EHP)].“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 1 prílohy uvedeného odporúčania s názvom „Podnik“ stanovuje:
„Za podnik sa považuje každý subjekt, ktorý vykonáva hospodársku činnosť bez ohľadu na jeho právnu formu. Zahŕňa to najmä osoby samostatne zárobkovo činné a rodinné remeselné podniky alebo podniky s inou činnosťou a partnerstvá alebo združenia vykonávajúce pravidelnú hospodársku činnosť.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 2 prílohy toho istého odporúčania s názvom „Počet zamestnancov a finančné stropy vymedzujúce kategórie podnikov“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Kategóriu [MSP] tvoria podniky, ktoré zamestnávajú menej ako 250 osôb a ktorých ročný obrat nepresahuje 50 miliónov eur a/alebo celková ročná bilančná suma nepresahuje 43 miliónov eur.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 3 tejto prílohy odporúčania MSP, nazvaný „Druhy podnikov, ktoré sa zohľadňujú pri výpočte počtu pracovníkov a finančných súm“, znie takto:
„1.   ‚Samostatný podnik‘ je každý podnik, ktorý nie je zatriedený ako partnerský podnik v zmysle odseku 2 alebo ako prepojený podnik v zmysle odseku 3.
2.   ‚Partnerské podniky‘ sú všetky podniky, ktoré nie sú zatriedené ako prepojené podniky v zmysle odseku 3 a medzi ktorými je takýto vzťah: podnik (vyššie postavený podnik) vlastní, buď samostatne alebo spoločne s jedným alebo viacerými prepojenými podnikmi v zmysle odseku 3, 25 % alebo viac imania alebo hlasovacích práv iného podniku (nižšie postavený podnik).
…
3.   ‚Prepojené podniky‘ sú podniky, medzi ktorými je niektorý z týchto vzájomných vzťahov:
a)
jeden podnik má väčšinu hlasovacích práv akcionárov alebo spoločníkov v druhom podniku;
b)
jeden podnik má právo vymenovať alebo odvolať väčšinu členov správneho, riadiaceho alebo dozorného orgánu druhého podniku;
c)
jeden podnik má právo vykonávať rozhodujúci vplyv na druhý podnik na základe zmluvy uzatvorenej s týmto podnikom alebo na základe ustanovenia v jeho spoločenskej zmluve alebo stanovách;
d)
jeden podnik, ktorý je akcionárom alebo spoločníkom druhého podniku, na základe zmluvy s inými akcionármi alebo spoločníkmi tohto druhého podniku sám kontroluje väčšinu hlasovacích práv akcionárov alebo spoločníkov v tomto druhom podniku.
…“ [neoficiálny preklad]
Rozhodnutie 2012/838
Podľa bodu 1.2.6 prílohy rozhodnutia 2012/838 s názvom „Administratívna revízia validácií“:
„1.
Účastník pred každou žiadosťou o revíziu požiada o potvrdenie výsledkov validácie.
2.
Žiadosti o revíziu validácií môže vymenovaný LEAR príslušného právneho subjektu písomne adresovať priamo kompetentným službám potvrdzovania platnosti bez toho, že by boli potrebné ďalšie formality.
Žiadosti o revíziu predložené stranami, ktorých sa validácia nedotýka, sa zamietnu.
3.
Služby potvrdzovania platnosti potvrdia prijatie žiadosti o revíziu. Náležite informujú príslušnú stranu o rozhodnutí v uvedenej veci. Ak žiadosť zamietnu, uvedú dôvody.
Žiadosť o revíziu validácie nezrušuje validáciu, ktorá je ďalej platná, dokiaľ sa nezmení. Tento postup administratívnej revízie sa nedotkne práv uchádzača podať odvolanie k Európskemu ombudsmanovi alebo na Súd Európskej únie.“
K tomuto bodu 1.2.6 je pripojená poznámka pod čiarou, ktorá znie:
„Akty výkonnej agentúry možno postúpiť Komisii na preskúmanie ich zákonnosti podľa článku 22 nariadenia [č. 58/2003].“
Bod 1.2.7 prílohy tohto rozhodnutia, nazvaný „Pracovná skupina pre validáciu“, stanovuje:
„[Generálne riaditeľstvá (GR)] a výkonné agentúry [Komisie], ktoré vykonávajú [siedmy rámcový program Európskeho spoločenstva v oblasti výskumu, technického rozvoja a demonštračných činností (2007 – 2013)] zriadia pracovnú skupinu medzi jednotlivými útvarmi na koordinačné účely (uvádzanú ako pracovná skupina pre validáciu) a delegujú do nej svojho zástupcu. Služby potvrdzovania platnosti sa na pracovnej skupine pre validáciu zúčastňujú bez hlasovacích práv a zabezpečujú činnosť jeho sekretariátu pod dohľadom predsedu pracovnej skupiny pre validáciu. Komisia stanoví rokovací poriadok pre koordinačné procesy vrátane registra spoločných postupov.
Ak uchádzač predloží žiadosť o revíziu príslušným službám potvrdzovania platnosti v súlade s bodom 1.2.7, tieto služby postúpia žiadosť pracovnej skupine pre validáciu. Pracovná skupina pre validáciu zreviduje postúpené prípady validácie právneho subjektu a rozhodne o nich. Pracovná skupina pre validáciu nemá mandát riešiť prípady týkajúce sa overovania finančnej spôsobilosti.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 1 až 10 napadnutého rozsudku a pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť takto.
Odvolateľka je združením s ručením obmedzeným založeným v roku 1991 podľa belgického práva. Poskytuje viacodvetvovú platformu tak súkromným, ako aj verejným hospodárskym subjektom v odvetví inteligentných dopravných systémov a služieb. V súlade so svojimi stanovami má za cieľ podporovať, posilňovať a pomáhať pri koordinácii uplatňovania rozšírených dopravných tematických služieb v dopravnej infraštruktúre v Európe.
Od 31. decembra 2006 bola odvolateľka považovaná za MSP v zmysle odporúčania MSP. Toto postavenie jej umožňovalo poberať počas viacerých rokov dodatočné dotácie zo strany Únie, a to najmä v rámci siedmeho rámcového programu Európskeho spoločenstva v oblasti výskumu, technologického vývoja a demonštračných činností (2007 – 2013).
V decembri 2013 v rámci revízie postavenia MSP účastníkov existujúcich programov v oblasti výskumu, Výkonná agentúra pre výskum (REA), ako služba potvrdzovania platnosti postavenia MSP účastníkov týchto programov, požiadala odvolateľku o poskytnutie informácií, na základe ktorých by bolo možné odôvodniť, že jej môže byť naďalej priznané toto postavenie. Po vzájomnej výmene elektronickej korešpondencie REA 27. januára 2014 rozhodla, že odvolateľku už nemožno považovať za MSP v zmysle odporúčania MSP (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí postavenia MSP“).
E-mailom zo 7. februára 2014 odvolateľka napadla stanovisko REA, pričom priložila dve právne stanoviská vypracované svojimi advokátmi.
REA e‑mailom z 24. februára 2014 informovala odvolateľku, že pracovnej skupine pre validáciu môže na základe bodov 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 podať žiadosť o revíziu rozhodnutia o zamietnutí postavenia MSP.
E-mailom z 25. februára 2014 odvolateľka požiadala REA, aby postúpila toto rozhodnutie na revíziu pracovnej skupine pre validáciu.
Dňa 15. apríla 2014 REA informovala odvolateľku o rozhodnutí pracovnej skupiny pre validáciu potvrdzujúcom rozhodnutie o zamietnutí postavenia MSP (ďalej len „prvé záporné rozhodnutie“).
Dňa 23. júna 2014 odvolateľka podala na Všeobecný súd žalobu proti prvému zápornému rozhodnutiu, ktorá bola zapísaná do registra pod číslom T‑499/14. Táto žaloba bola podaná súčasne proti Komisii a pracovnej skupine pre validáciu.
Dňa 18. novembra 2014 odvolateľka bola zo strany REA informovaná o rozhodnutí pracovnej skupiny pre validáciu týkajúcom sa zrušenia prvého záporného rozhodnutia a o tom, že bude prijaté nové rozhodnutie. Toto zrušenie bolo odôvodnené skutočnosťou, že pracovná skupina pre validáciu v prvom zápornom rozhodnutí výslovne neodpovedala na tvrdenia, ktoré odvolateľka uviedla vo svojom e-maile zo 7. februára 2014. Po uvedenom zrušení Všeobecný súd konštatoval, že žaloba podaná vo veci T‑499/14 sa stala bezpredmetnou, a uznesením z 30. apríla 2015, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑499/14
, neuverejnené,
EU:T:2015:285
), rozhodol konanie o tejto žalobe zastaviť.
Dňa 18. augusta 2015 pracovná skupina pre validáciu prijala sporné rozhodnutie, v ktorom na základe argumentácie zmenenej v porovnaní s argumentáciou, ktorá sa nachádzala v prvom zápornom rozhodnutí, dospela k záveru, že odvolateľke už nemožno priznať postavenie MSP.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 27. októbra 2015 podala odvolateľka žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia.
Všeobecný súd napadnutým rozsudkom túto žalobu zamietol.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
Odvolateľka vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil sporné rozhodnutie a potvrdil jej postavenie MSP, ako aj
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
Rozhodnutím z 19. novembra 2019 predseda Súdneho dvora vyhovel návrhu Českej republiky na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov odvolateľky.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania odvolateľka uvádza tri odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na nesprávnom výklade bodov 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838, ako aj článku 22 nariadenia č. 58/2003, druhý na porušení odporúčania MSP, ako aj základných zásad právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, a tretí na zjavne nesprávnom posúdení týkajúcom sa jej postavenia MSP.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, najmä v bodoch 28 až 42, 50 a 68 až 77 napadnutého rozsudku, keď dospel k záveru, že body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 na jednej strane a článok 22 nariadenia č. 58/2003 na druhej strane stanovujú odlišné opravné prostriedky. Na rozdiel od toho, čo Všeobecný súd rozhodol v bodoch 28 až 31 tohto rozsudku, tieto ustanovenia sa týkajú jedného a toho istého konania. Konkrétne body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 spresňujú, ako majú byť žiadosti o preskúmanie zákonnosti uvedené v článku 22 nariadenia č. 58/2003 adresované Komisii.
Po prvé body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 výslovne odkazujú na článok 22 nariadenia č. 58/2003. Poznámka pod čiarou 24 vložená do bodu 1.2.6 ods. 2 prílohy rozhodnutia 2012/838 spresňuje, že preskúmanie dotknuté týmto bodom je preskúmanie uvedené v článku 22 nariadenia č. 58/2003. Táto poznámka pod čiarou vytvára spojitosť medzi článkom 22 tohto nariadenia, ktorý má vyššiu právnu silu, a vykonávacími ustanoveniami tohto nariadenia, teda bodmi 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 s nižšou právnou silou.
Po druhé, hoci bod 1.2.6 ods. 3 prílohy rozhodnutia 2012/838 spresňuje, že tento postup administratívnej revízie nezasahuje do práv uchádzača podať opravný prostriedok ombudsmanovi alebo Súdnemu dvoru Európskej únie, neuvádza sa v ňom, že nemá vplyv na konanie o preskúmaní uvedené v článku 22 nariadenia č. 58/2003.
Po tretie samotná Komisia uvádza, že body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 a článok 22 nariadenia č. 58/2003 sa týkajú jedného a toho istého konania o preskúmaní. REA totiž vo svojom e‑maile z 24. februára 2014 uviedla, že žiadosť o preskúmanie zákonnosti musí byť predložená v súlade s bodmi 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838. REA sa vôbec nezmienila o článku 22 nariadenia č. 58/2003, čo mala urobiť a určite by urobila, ak by bolo konanie o preskúmanie upravené v článku 22 nariadenia č. 58/2003 odlišné od konania uvedeného v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838.
Existuje totiž všeobecná zásada správneho práva procesného Únie, podľa ktorej rozhodnutia inštitúcií a iných správnych orgánov Únie, ktoré zasahujú do práv alebo záujmov súkromnej osoby, musia jasne uvádzať možné opravné prostriedky a spôsoby ich uplatnenia. Táto požiadavka je tiež výslovne stanovená najmä v článku 133 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, o zmene nariadení (EÚ) č. 1296/2013, (EÚ) č. 1301/2013, (EÚ) č. 1303/2013, (EÚ) č. 1304/2013, (EÚ) č. 1309/2013, (EÚ) č. 1316/2013, (EÚ) č. 223/2014, (EÚ) č. 283/2014 a rozhodnutia č. 541/2014/EÚ a o zrušení nariadenia (EÚ, Euratom) č. 966/2012 (
Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1
). Toto nariadenie predstavuje súčasný právny základ právnych požiadaviek, o ktoré sa opiera rozhodnutie 2012/838.
Po štvrté pracovná skupina pre validáciu uplatnením bodov 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 a v dôsledku toho Komisia v praxi splnila dvojmesačnú lehotu stanovenú v článku 22 ods. 1 treťom pododseku nariadenia č. 58/2003. Táto pracovná skupina pre validáciu totiž vydala svoje prvé záporné rozhodnutie do dvoch mesiacov odo dňa, keď odvolateľka formálne požiadala REA, aby jej postúpila svoj spis.
Okrem toho Komisia neuviedla nijakú námietku, pokiaľ ide jednak o skutočnosť, že odvolateľka vo svojej žalobe vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie z 30. apríla 2015, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑499/14
, neuverejnené,
EU:T:2015:285
), výslovne označila článok 22 nariadenia č. 58/2003 ako jeden z právnych základov tohto návrhu a jednak, že odvolateľka sa vo veľkej miere opierala o tento článok 22 vo svojom liste zaslanom Všeobecnému súdu 5. januára 2015.
Po piate, zatiaľ čo článok 22 nariadenia č. 58/2003 stanovuje, že Komisia rozhoduje o opravnom prostriedku v správnom konaní v lehote dvoch mesiacov odo dňa jeho podania, že neposkytnutie odpovede zo strany Komisie v tejto lehote sa považuje za implicitné rozhodnutie o zamietnutí tohto opravného prostriedku v správnom konaní a že v dôsledku toho môže byť v súlade s článkom 263 ZFEÚ predmetom žaloby o neplatnosť podanej na Súdny dvor Európskej únie, v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 nie je uvedená žiadna lehota uplatniteľná na prijatie rozhodnutia pracovnou skupinou pre validáciu, a v dôsledku toho Komisiou, a tieto body nestanovujú žiadne pravidlo pre prípad, že by pracovná skupina pre validáciu, a v dôsledku toho Komisia, opomenula prijať rozhodnutie. Článok 22 nariadenia č. 58/2003 sa tak nevyhnutne uplatňuje v rámci postupu stanoveného v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838. V opačnom prípade si odvolateľka kladie otázku, ako by dotknutá osoba mohla určiť začiatok plynutia lehoty na podanie žaloby proti implicitnému zápornému rozhodnutiu.
Po šieste, na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, opravný prostriedok stanovený v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 a prostriedok uvedený v článku 22 nariadenia č. 58/2003 sa neodlišujú, pokiaľ ide o ich postupy a povahu.
Po prvé kontrolu vykonáva jeden a ten istý subjekt, a to Komisia. Jasne to vyplýva zo znenia článku 22 nariadenia č. 58/2003. Rovnako aj body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 stanovujú, že preskúmanie zákonnosti vykonáva pracovná skupina pre validáciu, a to „skupina medzi útvarmi“ na účely koordinácie GR a výkonných agentúr uvedenej inštitúcie poverených siedmym rámcovým programom Európskeho spoločenstva pre výskum, technický rozvoj a demonštračné činnosti (2007 – 2013).
Okrem toho Všeobecný súd už rozhodol, že pracovná skupina pre validáciu a Komisia sa musia považovať za jeden a ten istý subjekt, čo tento súd nemohol v napadnutom rozsudku prehliadnuť, lebo inak by porušil zásadu
res iudicata
. Žaloba odvolateľky vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie z 30. apríla 2015, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑499/14
, neuverejnené,
EU:T:2015:285
), smerovala tak proti Komisii, ako aj proti pracovnej skupine pre validáciu. Faxom zo 4. septembra 2014 kancelária Všeobecného súdu informovala odvolateľku, že siedma komora tohto súdu rozhodla, že Komisia sa má považovať za jedinú žalovanú.
Skutočnosť, že pracovná skupina pre validáciu a Komisia sa musia považovať za jeden a ten istý subjekt, je tiež potvrdená v bode 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838, ktorý spresňuje, že táto inštitúcia musí stanoviť rokovací poriadok spresňujúci fungovanie pracovnej skupiny pre validáciu. Odvolateľka tak tým, že požiadala pracovnú skupinu pre validáciu o vykonanie preskúmania, v skutočnosti podala opravný prostriedok na Komisiu.
Po druhé žiadosť o revíziu bola podaná prostredníctvom žiadosti zaslanej príslušnému orgánu pre validáciu. Z množstva korešpondencie medzi REA a odvolateľkou vyplýva, že príslušný orgán pre validáciu, v tomto prípade REA, konal len ako sprostredkovateľ, ktorý Komisii postúpil žiadosť odvolateľky o revíziu.
Po tretie preskúmanie zákonnosti sa týka aktov výkonných agentúr, akou je v prejednávanej veci REA, čo Komisia nespochybnila, a ani to nebolo preskúmané v napadnutom rozsudku.
Po štvrté cieľom revízie je umožniť Komisii vykonávať dohľad a zaručiť jednotnosť výkladu, čo je cieľ, ktorý táto inštitúcia nespochybnila, a ani nebol preskúmaný v napadnutom rozsudku.
Po piate odvolateľke bola poskytnutá možnosť uplatniť svoje pripomienky. V súlade so znením článku 22 nariadenia č. 58/2003 odvolateľka vždy tvrdila, že ju musí vypočuť Komisia. V bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 sa jasne neuvádza, že navrhovateľ by mal mať možnosť predložiť pripomienky. Je to však logické, keďže nie je potrebné výslovne stanoviť, čo už stanovuje článok 22 nariadenia č. 58/2003. Všeobecný súd v každom prípade sám v bode 52 napadnutého rozsudku potvrdil, že odvolateľka by mala mať možnosť vyjadriť svoje stanovisko pred prijatím sporného rozhodnutia, a to aj napriek skutočnosti, že takéto právo jej nie je výslovne stanovené v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838.
Po šieste z bodu 1.2.6 prílohy rozhodnutia 2012/838 a článku 22 nariadenia č. 58/2003 vyplýva, že revízia má administratívnu povahu a spočíva v úplnej revízii podstaty napadnutého aktu.
Samotný Všeobecný súd v bode 30 napadnutého rozsudku uviedol, že preskúmanie vykonávané na základe bodov 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 sa týka úplnej revízie rozhodnutia, a to tak z právneho, ako aj skutkového hľadiska. Na rozdiel od toho, čo Všeobecný súd rozhodol v bodoch 30 a 37 tohto rozsudku, ako aj implicitne v bode 41 tohto rozsudku, musí to však nevyhnutne platiť aj v rámci uplatnenia článku 22 nariadenia č. 58/2003. S cieľom monitorovať činnosti výkonných agentúr, ako aj zabezpečiť jednotnosť výkladu a vypočuť tvrdenia žalobcu je Komisia podľa definície povinná byť schopná preskúmať podstatu napadnutého aktu.
Po siedme žiadosť o revíziu musí byť podaná v lehote jedného mesiaca odo dňa, keď sa dotknutá osoba o napadnutom akte dozvedela. Vyplýva to zo znenia článku 22 nariadenia č. 58/2003. Keďže táto norma vyššej právnej sily stanovuje lehotu, nie je potrebné pripomenúť túto lehotu v osobitných vykonávacích ustanoveniach tohto rozhodnutia, teda v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838.
V dôsledku toho treba sporné rozhodnutie, ktoré bolo vydané po uplynutí lehoty dvoch mesiacov odo dňa podania opravného prostriedku v správnom konaní podľa článku 22 nariadenia č. 58/2003, považovať za neplatné a musí byť potvrdené aj postavenie odvolateľky ako MSP. Keďže prvé záporné rozhodnutie bolo prijaté v stanovenej dvojmesačnej lehote, nemožno tvrdiť údajne to, čo potvrdil Všeobecný súd v uznesení z 30. apríla 2015, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑499/14
, neuverejnené,
EU:T:2015:285
), že podľa článku 22 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 58/2003 existovalo implicitné rozhodnutie o zamietnutí.
Komisia tvrdí, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť ako neúčinný a v každom prípade ako nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba poznamenať, že aj za predpokladu, ako to tvrdí odvolateľka, že body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 spresňujú spôsoby, podľa ktorých musia byť žiadosti o preskúmanie zákonnosti uvedené v článku 22 nariadenia č. 58/2003 adresované Komisii, takže všetky tieto ustanovenia sa týkajú jedného a toho istého konania upraveného najmä týmto článkom 22, nič to nemení na tom, že toto posledné uvedené ustanovenie vo svojom odseku 1 treťom pododseku spresňuje, že „bez toho, aby bola dotknutá povinnosť Komisie písomne odpovedať s uvedením dôvodov jej rozhodnutia, sa skutočnosť, ak Komisia do tohto konečného termínu neodpovie, považuje za zamietnutie konania“.
Z toho vyplýva, že normotvorca nevylúčil, že by sa Komisia mohla po uplynutí dvojmesačnej lehoty stanovenej v uvedenom článku 22 obmedziť na implicitné zamietnutie opravného prostriedku v správnom konaní. V dôsledku toho a bez toho, aby bolo potrebné v rámci tohto odvolania preskúmať, aké požiadavky týkajúce sa práva na riadnu správu vecí verejných musí Komisia dodržiavať pri uplatnení tejto možnosti, treba zamietnuť tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého sporné rozhodnutie musí byť zrušené len z dôvodu, že bolo vydané po uplynutí tejto dvojmesačnej lehoty.
V tejto súvislosti odvolateľka tvrdí, že prijatie prvého záporného rozhodnutia je prekážkou uplatnenia úvah uvedených v bodoch 49 a 50 tohto rozsudku v prejednávanej veci. Podľa nej z uznesenia z 30. apríla 2015, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑499/14
, neuverejnené,
EU:T:2015:285
), vyplýva, že skutočnosť, že prvé záporné rozhodnutie bolo prijaté v stanovenej lehote dvoch mesiacov, vylučuje možnosť domnievať sa, že existuje implicitné rozhodnutie o zamietnutí podľa článku 22 ods. 1 nariadenia č. 58/2003.
Na rozdiel od toho, čo zrejme vyvodzuje odvolateľka vo svojej argumentácii v tejto súvislosti, však zastavenie konania, ktoré vyhlásil Všeobecný súd v uznesení z 30. apríla 2015, Ertico – ITS Europe/Komisia (
T‑499/14
, neuverejnené,
EU:T:2015:285
), sa opiera, ako vyplýva najmä z bodov 7 a 11 tohto uznesenia, o zrušenie prvého záporného rozhodnutia, pričom práve toto rozhodnutie bolo predmetom žaloby o neplatnosť, ktorá viedla k uvedenému uzneseniu. Okrem toho ani toto zastavenie konania, ani odôvodnenie rozvinuté Všeobecným súdom na jeho podporu nevylučujú, aby toto zrušenie malo za následok neposkytnutie odpovede Komisiou v stanovenej lehote.
Navyše samotné právo Komisie zrušiť prvé záporné rozhodnutie nie je v rámci tohto odvolania vôbec spochybnené.
Z toho vyplýva, že vzhľadom na zrušenie prvého záporného rozhodnutia, a aj za predpokladu, že článok 22 nariadenia č. 58/2003 bol uplatniteľný na revízny postup, ktorý odvolateľka začala proti rozhodnutiu o zamietnutí priznať postavenie MSP, je v každom prípade potrebné domnievať sa, že došlo k „neposkytnutiu odpovede“ zo strany Komisie v stanovenej lehote v zmysle článku 22 ods. 1 tretieho pododseku tohto nariadenia, pričom také neposkytnutie odpovede treba v súlade s týmto článkom 22 považovať za implicitné rozhodnutie o zamietnutí konania. Treba tiež poznamenať, že ako vyplýva z bodov 20 až 22 tohto rozsudku, k tomuto zrušeniu došlo pred prijatím sporného rozhodnutia a podaním žaloby o neplatnosť odvolateľkou proti tomuto rozhodnutiu.
Vzhľadom na to, že samotná skutočnosť, že sporné rozhodnutie bolo prijaté po uplynutí dvojmesačnej lehoty uloženej Komisii na odpoveď na opravný prostriedok podaný na základe článku 22 ods. 1 nariadenia č. 58/2003, nemôže viesť k zrušeniu tohto rozhodnutia, je argumentácia odvolateľky smerujúca k preukázaniu, že toto ustanovenie je uplatniteľné na konanie o opravnom prostriedku, ktoré začala proti rozhodnutiu o zamietnutí postavenia MSP, neúčinná, a preto ju nemožno prijať.
Pokiaľ ide napokon o argumentáciu, podľa ktorej REA neuviedla, že článok 22 nariadenia č. 58/2003 predstavuje základ opravného prostriedku, ktorý má odvolateľka k dispozícii, hoci tak mala urobiť, ak by konanie uvedené v tomto článku bolo odlišné od konania uvedeného v bodoch 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838, treba poznamenať, že v rámci tohto odvolania odvolateľka netvrdí, že samotné porušenie údajnej povinnosti, ktorú má REA, uviesť možné opravné prostriedky odôvodňuje zrušenie sporného rozhodnutia, ale sa obmedzuje na uplatnenie toho, že existencia tejto povinnosti a skutočnosť, že REA neuviedla článok 22 nariadenia č. 58/2003 ako základ náhradného opravného prostriedku, ktorý má k dispozícii, preukazujú, že tento článok a body 1.2.6 a 1.2.7 prílohy rozhodnutia 2012/838 treba považovať za stanovujúce jeden a ten istý opravný prostriedok. Z toho vyplýva, že podľa odvolateľky práve nedodržanie dvojmesačnej lehoty stanovenej v uvedenom článku odôvodňuje zrušenie sporného rozhodnutia a potvrdenie jej postavenia MSP. Z vyššie uvedeného však vyplýva, že zrušenie tohto rozhodnutia nie je z tohto dôvodu odôvodnené.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy musí byť prvý odvolací dôvod zamietnutý v celom rozsahu.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím tretím odvolacím dôvodom, ktorý treba preskúmať ako druhý, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, najmä v bodoch 56, 59, 139 až 146, 148, 150, 151 a 171 napadnutého rozsudku, keď dospel k záveru, že odvolateľka nečelí nevýhodám, ktorým bežne čelia MSP, a že preto nie je MSP vzhľadom na cieľ a zmysel odporúčania MSP.
Hoci medzi jej akcionármi sú veľké podniky a verejnoprávne subjekty, situácia odvolateľky sa v žiadnom prípade nelíši od situácie ostatných MSP. Predovšetkým je zjavne nesprávne domnievať sa, ako to potvrdil Všeobecný súd v bode 145 napadnutého rozsudku, že odvolateľka môže na základe svojich stanov disponovať zdrojmi pochádzajúcimi od svojich členov, ktoré sú vyššie ako zdroje MSP a ktoré jej umožňujú pokryť svoje náklady.
Po prvé Všeobecný súd nesprávne nezohľadnil skutočnosť, že jednak akcie odvolateľky vlastnilo 110 rôznych akcionárov ku dňu vyhlásenia napadnutého rozsudku a jednak sa títo akcionári mohli kedykoľvek stiahnuť.
Všeobecný súd po druhé nesprávne opomenul skutočnosť, že každý akcionár odvolateľky mal jednak rovnaký počet akcií a hlasovacie práva a jednak mal rovnaké hlasovacie práva na jej valnom zhromaždení. Nie je teda v záujme žiadneho z nich pristúpiť ku vkladu finančných prostriedkov do odvolateľky, pretože nemôžu jednoducho rozhodovať o použití a určení týchto finančných prostriedkov.
Po tretie príspevok akcionárov odvolateľky je prísne obmedzený na ich ročné príspevky, ktorých výška sa už 20 rokov nezmenila. Ako Všeobecný súd správne uviedol v bode 144 napadnutého rozsudku, výšku ročného príspevku určuje dozorná rada odvolateľky, ktorá sa skladá zo zástupcov rôznych odvetví zastúpených v rámci odvolateľky – ktoré majú odlišné záujmy – a ktorá mala v čase tohto rozsudku 20 členov. Na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd v bodoch 144 a 145 uvedeného rozsudku, je však v praxi veľmi ťažké, aby dozorná rada rozhodla o zvýšení ročných príspevkov, pretože na jednej strane dozorná rada prijíma svoje rozhodnutia jednomyseľne alebo, ak nedôjde ku konsenzu, trojštvrtinovou väčšinou hlasov prítomných alebo zastúpených členov, a na druhej strane má každý člen dozornej rady jeden hlas.
Konštatovanie Všeobecného súdu v bode 142 napadnutého rozsudku, podľa ktorého z článku 3 stanov odvolateľky vyplýva, že koná hlavne na účet svojich členov, je úplne irelevantné. Všetky podniky konajú v záujme svojich akcionárov. Toto konštatovanie navyše vyplýva z nesprávneho výkladu obsahu stanov odvolateľky. Článok 3 týchto stanov v skutočnosti uvádza, že odvolateľka musí konať hlavne v prospech svojich členov. Okrem toho, hoci odvolateľka poskytuje služby hlavne svojim akcionárom, nevedie to k tomu, že je menej zraniteľná ako iný MSP. Neistú povahu príjmov odvolateľky potvrdzuje aj skutočnosť, že ju jej banka považuje za MSP a že aj Komisia ju považuje za finančne nestabilnú, a v dôsledku toho požaduje, aby poskytla bankovú záruku s cieľom získať preddavok na grant od Únie.
To isté platí pre konštatovanie uvedené v bode 143 napadnutého rozsudku, podľa ktorého je v súlade s článkom 5 stanov odvolateľky schválené základné imanie odvolateľky neobmedzené. Tento článok jednoducho znamená, že z právneho hľadiska maximálna výška základného imania, na ktorú odvolateľka môže siahnuť, nie je obmedzená. Toto spresnenie je dôležité z praktických dôvodov, pretože bez neho by odvolateľka bola povinná zmeniť svoje stanovy, ak noví členovia chcú kapitálovo vstúpiť, keďže schválené základné imanie možno zvýšiť len so súhlasom akcionárov. Schválené základné imanie teda nenaznačuje finančnú stabilitu odvolateľky.
V dôsledku toho sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho posúdenia, keď v bode 143 napadnutého rozsudku rozhodol, že schválené základné imanie predstavuje záruku voči partnerom odvolateľky a prípadným veriteľom a že významné základné imanie predstavuje úľavu pre odvolateľku vo vzťahoch s tretími osobami. Splatené základné imanie je v tejto súvislosti relevantnejšie, a to suma, ktorú akcionári zaplatili spoločnosti výmenou za podiely na jej základnom imaní, na čo Všeobecný súd odkázal, keď v tomto bode 143 spomenul celkovú výšku príjmov na účet odvolateľky. Na rozdiel od toho, čo sa konštatovalo v uvedenom bode 143, teda pojem schválené základné imanie nezodpovedá celkovej výške príjmov na účet odvolateľky.
V prípade odvolateľky je splatené základné imanie 68200 eur, pričom každý zo 110 akcionárov zaplatil sumu vo výške 620 eur. To vôbec nenaznačuje, že by finančná situácia odvolateľky bola stabilnejšia než finančná situácia iného MSP.
Komisia tvrdí, že tretí odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako zjavne neprípustný, keďže odvolateľka spochybňuje len skutkové zistenia Všeobecného súdu. V každom prípade musí byť tento odvolací dôvod zamietnutý ako nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že z článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje na právne otázky. Všeobecný súd je preto ako jediný oprávnený konštatovať a posúdiť relevantný skutkový stav. Posúdenie tohto skutkového stavu v dôsledku toho nezakladá, s výnimkou jeho skreslenia, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania (rozsudok z 26. marca 2019, Komisia/Taliansko,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, bod
a citovaná judikatúra).
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora skreslenie musí zjavne vyplývať z listín založených v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov (rozsudky zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci,
C‑622/16 P až C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, bod
, ako aj citovaná judikatúra, a zo 14. januára 2021, ERCEA/Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, neuverejnený,
EU:C:2021:23
, bod
).
Navyše preskúmanie zmluvného ustanovenia Všeobecným súdom nemožno považovať za výklad práva a nemôže byť teda overené v rámci odvolania bez zásahu do právomoci Všeobecného súdu zistiť skutkový stav (rozsudky z 29. októbra 2015, Komisia/ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
, bod
, a zo 14. januára 2021, ERCEA/Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, neuverejnený,
EU:C:2021:23
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Okrem toho z článku 256 ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ako aj z článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že v odvolaní musia byť presne uvedené napádané časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré konkrétne podporujú tento návrh, inak sú odvolanie alebo dotknutý odvolací dôvod neprípustné (rozsudky z 12. januára 2017, Timab Industries a CFPR/Komisia,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, bod
, ako aj citovaná judikatúra, a z 24. januára 2018, EUIPO/European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, bod
).
Treba uviesť, že pod zámienkou zjavne nesprávneho posúdenia, ktorého sa dopustil Všeobecný súd, odvolateľka v skutočnosti spochybňuje hodnotu alebo relevantnosť, ktorú Všeobecný súd prisúdil rôznym skutkovým okolnostiam charakterizujúcim jej situáciu a ustanoveniam jej štatútu. Vo svojej argumentácii sa tak odvolateľka snaží, aby Súdny dvor sám vykonal posúdenie týkajúce sa údajne neistej povahy jej príjmov. Ako však vyplýva z judikatúry citovanej v bodoch 68 až 71 tohto rozsudku, s výnimkou ich skreslenia má len Všeobecný súd právomoc posúdiť skutkový stav a preskúmať stanovy odvolateľky.
Z toho vyplýva, že tretí odvolací dôvod musí byť odmietnutý ako neprípustný.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd najmä v bodoch 59 a 97 až 153 napadnutého rozsudku nezohľadnil odporúčanie MSP a porušil základné zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery tým, že zbavil odvolateľku postavenia MSP, keď sa opieral o cieľ a zmysel tohto odporúčania, hoci odvolateľka formálne spĺňa kritériá tohto odporúčania.
Všeobecný súd predovšetkým potvrdil alebo prinajmenšom nespochybnil po prvé, že odvolateľka bola podnikom v zmysle článku 1 prílohy odporúčania MSP, po druhé, že z formálneho hľadiska spĺňa kritérium nezávislosti stanovené týmto odporúčaním, a teda bola samostatným podnikom v zmysle článku 3 ods. 1 prílohy uvedeného odporúčania, a po tretie, že formálne spĺňa kritériá týkajúce sa počtu zamestnancov a finančných stropov stanovené v článku 2 prílohy toho istého odporúčania. Namiesto toho, aby Všeobecný súd dospel k záveru, že odvolateľka je MSP v zmysle odporúčania MSP, konštatoval, že sa nemá považovať za spĺňajúca kritérium nezávislosti ani kritériá počtu zamestnancov a finančných stropov, pretože v skutočnosti nečelí „typickým nevýhodám“ MSP, a preto nie je MSP vzhľadom na cieľ a zmysel tohto odporúčania.
Porušenie odporúčania MSP Všeobecným súdom, ako aj základných zásad právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery potvrdzujú nasledujúce skutočnosti.
Po prvé, ako vyplýva z odôvodnenia 1 odporúčania MSP, jeho cieľom je zabezpečiť právnu istotu. To tiež potvrdzuje
Príručka pre používateľov k definícii MSP
, ktorá na strane 3 zdôrazňuje, že definícia MSP je praktickým nástrojom navrhnutým na to, aby týmto podnikom ako takým pomohol získať výhody z úplnej podpory Únie a jej členských štátov.
Po druhé znenie odporúčania MSP je jednoznačné, a teda nenecháva priestor na výklad. Záver vyplývajúci z tohto znenia nemožno spochybniť vzhľadom na údajný cieľ a zmysel tohto odporúčania, pretože by to malo za následok odstránenie akéhokoľvek potrebného účinku uvedeného znenia. Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplývajúcej najmä z rozsudku z 15. júla 2010, Komisia/Spojené kráľovstvo (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
, bod
), vyplýva, že napriek jasnému a presnému zneniu určitého ustanovenia nemožno prijať výklad, ktorého cieľom je oprava tohto ustanovenia.
Po tretie Všeobecný súd nesprávne vyložil odôvodnenia 9 a 12 odporúčania MSP, ako aj judikatúru súdov Únie.
Pokiaľ ide o odôvodnenia 9 a 12 odporúčania MSP, z ustálenej judikatúry vyplýva, ako vyplýva najmä z rozsudku z 10. januára 2006, IATA a ELFAA (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, bod
), že preambula aktu Únie nemá záväznú právnu silu a nemožno sa na ňu odvolávať ani na účely odchýlenia sa od samotných ustanovení dotknutého aktu, ani na účely výkladu týchto ustanovení v zmysle, ktorý je zjavne v rozpore s ich znením.
Okrem toho zo znenia odôvodnení 9 a 12 odporúčania MSP jasne vyplýva, že tieto odôvodnenia iba vysvetľujú obsah tohto odporúčania. Toto odôvodnenie 9 sa tak obmedzuje na uvedenie dôvodu, pre ktorý článok 3 prílohy tohto odporúčania rozlišuje medzi „samostatnými podnikmi“, „partnerskými podnikmi“ a „prepojenými podnikmi“. Uvedené odôvodnenie 9 nijako nenaznačuje, že nestačí, aby podnik splnil kritériá stanovené uvedeným odporúčaním na to, aby mohol byť považovaný za MSP. Rovnako toto odôvodnenie 12 len vysvetľuje dôvod, pre ktorý článok 3 ods. 3 prílohy odporúčania MSP stanovuje, že podniky môžu byť tiež „prepojené“ prostredníctvom fyzickej osoby alebo skupiny fyzických osôb konajúcich spoločne. Okrem toho strana 24
Príručky pre používateľov k definícii MSP
svedčí v prospech extenzívneho uplatnenia definície MSP.
Tri veci, na ktoré poukázal Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, a to veci, v ktorých boli vydané rozsudky z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
), a z 27. februára 2014, HaTeFo (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
), ako aj rozsudok Všeobecného súdu zo 14. októbra 2004, Pollmeier Malchow/Komisia (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
), sa v skutočnosti skôr než jednoduchej výnimky z tohto odporúčania týkali výkladu konkrétnych ustanovení odporúčania MSP, ktoré v prejednávanej veci neuplatnila ani pracovná skupina pre validáciu, ani Všeobecný súd. Okrem toho skutkové okolnosti tohto sporu sú úplne odlišné od tých, o ktoré išlo v týchto troch veciach, ktoré sa všetky týkali situácie, v ktorej dotknutý podnik alebo podniky boli priamo alebo nepriamo ovládané akcionárom na vstupe a boli súčasťou väčšej skupiny.
Česká republika sa pripája k argumentácii odvolateľky v rámci druhého odvolacieho dôvodu. Tento členský štát konkrétne tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia v rámci svojho posudzovania kritéria nezávislosti najmä v bodoch 100 až 109 a 135 až 146 napadnutého rozsudku.
Komisia tvrdí, že druhý odvolací dôvod sa musí zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
V súvislosti s argumentáciou odvolateľky, podľa ktorej Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že sporné rozhodnutie bolo dôvodné, hoci odvolateľka formálne spĺňa kritériá odporúčania MSP, treba pripomenúť, že Komisia je viazaná pravidlami a oznámeniami, ktoré prijíma v oblasti preskúmania štátnej pomoci, pokiaľ sa neodchyľujú od noriem Zmluvy o FEÚ a sú akceptované členskými štátmi (rozsudok z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor v tejto súvislosti poznamenal, že Komisia zaujala priaznivý postoj k štátnej pomoci pre MSP z dôvodu nedostatkov trhu, ktoré vedú k tomu, že tieto podniky musia čeliť určitým nevýhodám, ktoré obmedzujú ich spoločensky i hospodársky žiaduci rozvoj (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
, a z 24. septembra 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, bod
).
Súdny dvor však tiež rozhodol, že odporúčanie MSP treba vykladať s prihliadnutím na dôvody, ktoré viedli k jeho prijatiu (rozsudok z 27. februára 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
).
V tejto súvislosti, ako vyplýva z odôvodnení 9 a 12, ako aj z článku 1 ods. 1 tohto odporúčania, toto odporúčanie má za cieľ prijať definíciu MSP použitú v politikách Únie uplatňovaných v rámci Únie a EHP, ktorá zohľadňuje hospodársku realitu týchto podnikov s cieľom vylúčiť z tejto kvalifikácie skupiny podnikov, ktorých ekonomická sila presahuje silu MSP, a tým vyhradiť podnikom, ktoré skutočne potrebujú výhody vyplývajúce pre MSP, rôzne právne úpravy alebo opatrenia v ich prospech (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. februára 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
, a z 24. septembra 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, bod
).
Ako v podstate poznamenal Všeobecný súd v bode 100 napadnutého rozsudku, výhody priznané MSP totiž najčastejšie predstavujú výnimky zo všeobecných pravidiel, ako napríklad v oblasti štátnej pomoci, takže definícia MSP musí byť vykladaná reštriktívne (rozsudky z 27. februára 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
, a z 24. septembra 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, bod
).
Z tohto hľadiska je cieľom kritéria nezávislosti zabezpečiť, ako správne uviedol Všeobecný súd v bodoch 102 a 149 napadnutého rozsudku, aby opatrenia určené MSP skutočne využívali podniky, pre ktoré ich veľkosť predstavuje nevýhodu, a nie tie podniky, ktoré patria veľkej skupine a ktoré majú v dôsledku toho prístup k prostriedkom a podporám, ktorými nedisponujú ich konkurenti rovnakej veľkosti. Za týchto podmienok, aby boli zohľadnené len tie podniky, ktoré skutočne predstavujú nezávislé MSP, je potrebné preskúmať štruktúru MSP, ktoré tvoria hospodársku skupinu, ktorej význam presahuje význam takéhoto podniku, a zároveň dbať na to, aby sa definícia MSP neobchádzala len z čisto formálnych dôvodov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
, a z 27. februára 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
).
V dôsledku toho treba kritérium nezávislosti vykladať z hľadiska tohto cieľa, ako to Všeobecný súd pripomenul v bode 103 napadnutého rozsudku, takže podnik, ktorý formálne spĺňa toto kritérium, ale ktorý je v skutočnosti súčasťou veľkej skupiny podnikov, nemožno považovať za podnik, ktorý spĺňa uvedené kritérium (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, bod
). Článok 3 prílohy odporúčania MSP sa teda musí vykladať so zreteľom na uvedený cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, bod
).
Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 85 až 91 tohto rozsudku sa nemožno domnievať, že Všeobecný súd zaviedol nové kritérium v odporúčaní MSP, podľa ktorého treba overiť, či dotknutý subjekt čelí nevýhodám, ktorým bežne čelia MSP, a že Všeobecný súd tým porušil toto odporúčanie a zásadu právnej istoty alebo zásadu ochrany legitímnej dôvery.
Všeobecný súd naopak správne uplatnil existujúcu judikatúru v danej oblasti, keď najmä v bodoch 106, 107, 140, 148 a 151 napadnutého rozsudku rozhodol, že pracovná skupina pre validáciu mohla bez toho, aby sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, zohľadniť v rámci svojej analýzy cieľ a zmysel odporúčania MSP, aby dospela k záveru, že hoci odvolateľka z formálneho hľadiska spĺňa kritérium nezávislosti stanovené týmto odporúčaním, bolo ešte potrebné preskúmať, či čelí nevýhodám, ktorým bežne čelia MSP.
Okrem toho v rozsahu, v akom bol tretí odvolací dôvod zamietnutý, a vzhľadom na judikatúru uvedenú v bodoch 87 až 91 tohto rozsudku, Všeobecný súd tiež správne v bodoch 106, 107 a 140 až 146 napadnutého rozsudku konštatoval, že kritérium nezávislosti, ako je stanovené v odporúčaní MSP, pracovná skupina pre validáciu v spornom rozhodnutí uplatnila správne, keď na jednej strane uviedla, že hoci odvolateľka toto kritérium formálne spĺňa, nemení to nič na tom, že z ekonomického hľadiska, je
de facto
súčasťou veľkej hospodárskej skupiny, a na druhej strane, že z dôvodu organizačných prepojení medzi odvolateľkou a jej partnermi alebo členmi mala odvolateľka prístup k finančným prostriedkom, úverom a podporám a že z toho dôvodu nečelila nevýhodám, ktorým bežne čelia MSP, takže ju v zmysle tohto odporúčania nebolo možné považovať za MSP.
Zo záveru uvedeného v predchádzajúcom bode tiež vyplýva, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 108 napadnutého rozsudku odmietol údajné porušenie zásad právnej istoty a riadnej správy vecí verejných, ktoré sa opieralo o prípadné porušenie odporúčania MSP.
Okrem toho vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 85 až 91 tohto rozsudku Všeobecný súd v bode 150 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že odvolateľka nemôže odvodzovať svoje postavenie MSP zo skutočnosti, že formálne spĺňa kritériá týkajúce sa počtu zamestnancov a finančných stropov stanovené v článku 2 prílohy odporúčania MSP, keď v skutočnosti nečelí nevýhodám, ktorým bežne čelia MSP, a v bode 152 napadnutého rozsudku konštatoval, že tieto kritériá týkajúce sa počtu zamestnancov a finančných stropov nemožno vymedziť na základe samostatných údajov o odvolateľke, pretože odvolateľka nie je nezávislý podnik, a jej členovia sú podniky, ktoré nie sú MSP.
Ostatné tvrdenia uvádzané odvolateľkou nemôžu spochybniť predchádzajúce úvahy.
V prvom rade tvrdenie, podľa ktorého nebol odvolateľke v prejednávanej veci dokázaný úmysel obísť definíciu MSP, neumožňuje preukázať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri posudzovaní tejto definície. Splnenie podmienky, podľa ktorej je podnik z ekonomického hľadiska
de facto
súčasťou veľkej hospodárskej skupiny a v dôsledku toho má prístup k prostriedkom a podporám, ktorými nedisponujú jeho konkurenti rovnakej veľkosti, totiž závisí od okolností veci a nemôže nevyhnutne podliehať zisťovaniu úmyslu tohto podniku obísť definíciu MSP (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, body
a
).
V druhom rade nemožno prijať ani tvrdenie, podľa ktorého treba odlišovať rozsudky Súdneho dvora a Všeobecného súdu, na ktoré sa odkazuje v bode 82 tohto rozsudku, z dôvodu, že tieto rozsudky sa týkajú výkladu osobitných pojmov odporúčania MSP, a nie jednoduchej výnimky z tohto odporúčania, a že skutkové okolnosti vecí, v ktorých boli vydané uvedené rozsudky, sa líšia od okolností prejednávanej veci.
Pokiaľ ide po prvé o predmet výkladu v rozsudkoch Súdneho dvora, na ktoré sa odkazuje v bode 82 tohto rozsudku, ktoré sú súčasťou judikatúry, o ktorú sa opierajú úvahy uvedené v bodoch 85 až 91 tohto rozsudku, je potrebné poznamenať, že tieto podmienky sa týkali aj kritéria nezávislosti, tak ako je definované odporúčaním MSP, alebo tým, ktoré mu predchádzalo, odporúčaním 96/280, a že odvolateľka neuviedla žiadne tvrdenie spôsobilé preukázať, že na okolnosti prejednávanej veci nie je uplatniteľné odôvodnenie Súdneho dvora v týchto rozsudkoch, podľa ktorého toto kritérium nemožno považovať za splnené, ak napriek formálnemu splneniu podmienok stanovených v dotknutom odporúčaní hospodárska realita svedčí v prospech odňatia výhod vyhradených výlučne pre PMS dotknutému subjektu.
Pokiaľ ide po druhé o tvrdenie odvolateľky smerujúce k odlíšeniu skutkových okolností tohto sporu od skutkového stavu v predchádzajúcich veciach, treba na jednej strane uviesť, že odvolateľka neuviedla dôvody, pre ktoré by sa skutočnosť, za predpokladu, že by bola overená, že nie je kontrolovaná akcionárom na vstupe, mala považovať za prekážku toho, aby prístup Súdneho dvora vo veciach, ktoré viedli k judikatúre uvedenej v bodoch 85 až 91 tohto rozsudku a na ktorú sa odkazuje v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, ostal zachovaný aj v tejto veci.
Na druhej strane, ako vyplýva z vyššie uvedených posúdení týkajúcich sa druhého a tretieho odvolacieho dôvodu, odvolateľka nepredložila nijaký dôkaz, ktorý by mohol preukázať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 106 a 107 napadnutého rozsudku rozhodol, že pracovná skupina pre validáciu neporušila odporúčanie MSP tým, že uviedla, že odvolateľka bola
de facto
súčasťou veľkej hospodárskej skupiny a že z dôvodu organizačných väzieb medzi ňou a jej partnermi alebo členmi, ju nemožno považovať za podnik, ktorý čelí nevýhodám, ktorým bežne čelia MSP.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné zamietnuť druhý odvolací dôvod ako nedôvodný a v dôsledku toho aj odvolanie v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Komisia navrhla uložiť odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľka vo svojich dôvodoch nemala úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.
V súlade s článkom 140 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku, podľa ktorého členské štáty a inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania, Česká republika znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Európska komisia.

3.
Česká republika znáša svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.