CELEX: 62020CJ0675
Pritožba
Javni uslužbenci
Priloga VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije
Člen 4(1)(a) in (b)
Uradnik Unije, ki je državljan Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska in ki je v desetih letih pred začetkom dela običajno prebival na ozemlju države kraja, v katerem je zaposlen
Izstop Združenega kraljestva iz Unije
Pridobitev državljanstva države kraja njegove zaposlitve s strani tega uradnika Unije
Ukinitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka
Ničnostna tožba

Colin Brown, uradnik Evropske komisije, s pritožbo Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Brown/Komisija (
T‑18/19
,
EU:T:2020:465
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegovo tožbo za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 19. marca 2018, s katero mu je bila ukinjena pravica do izplačila izselitvenega dodatka ter posledično pravica do vračila potnih stroškov med krajem njegove zaposlitve in njegovim krajem izvora, in sicer od 1. decembra 2017, potem ko je pridobil državljanstvo države članice, v kateri je kraj njegove zaposlitve (v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
Člen 1d(5) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor, v katerem je bilo vloženo pravno sredstvo (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), določa:
„Kadar oseba, za katero veljajo ti Kadrovski predpisi, ki meni, da je bila oškodovana, ker se zanjo ni uporabilo zgoraj določeno načelo enakega obravnavanja, ugotovi dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da gre za neposredno ali posredno diskriminacijo, nosi dokazno breme, da ni šlo za kršitev načela enakega obravnavanja, institucija. […]“
Člen 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„1.   Izselitveni dodatek v višini 16 % celotnega zneska osnovne plače, gospodinjskega dodatka in otroškega dodatka, se izplača:
(a)
uradnikom:
–
ki niso in nikoli niso bili državljani države, na katere ozemlju je kraj, v katerem so zaposleni, in
–
ki v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, niso stalno [običajno] prebivali ali opravljali svoje glavne poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju te države. Pri uporabi te določbe se ne upoštevajo okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo.
(b)
uradnikom, ki so ali so bili državljani države, na ozemlju katere je kraj njihove zaposlitve, vendar so v desetih letih pred datumom začetka svoje službe stalno [običajno] prebivali zunaj evropskega ozemlja te države zaradi razlogov, ki niso povezani z opravljanjem dela v državni službi ali v službi mednarodne organizacije.
[…]
2.   Uradnik, ki ni in ni nikoli bil državljan države, na katere ozemlju je zaposlen, in ki ne izpolnjuje pogojev iz odstavka 1, ima pravico do nadomestila za prebivanje v tujini v višini ene četrtine dodatka za izselitev.
3.   Za namene odstavkov 1 in 2 se uradnik, ki je s poroko samodejno pridobil državljanstvo države, na katere ozemlju je zaposlen/-a, in ga ne more vrniti, obravnava enako kakor uradnik iz prve alinee odstavka 1(a).“
Člen 7(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„Matični kraj [Kraj izvora] uradnika se določi ob njegovem nastopu službe, načeloma ob upoštevanju kraja vpoklica ali, na izrecno in ustrezno utemeljeno zahtevo, kraja, v katerem je središče interesov uradnika. Tako določen matični kraj [kraj izvora] se lahko s posebnim sklepom organa za imenovanja spremeni med uradnikovim službovanjem ali po njegovem prenehanju. Vendar se med uradnikovim službovanjem tak sklep sprejme le izjemoma in na podlagi ustreznih dokazil, ki jih predloži uradnik.“
Člen 8(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„Uradniki, upravičeni do izselitvenega dodatka ali nadomestila za prebivanje v tujini, imajo v okviru omejitve iz odstavka 2 v vsakem koledarskem letu pravico do pavšalnega plačila, ki je enako stroškom svojega prevoza iz kraja zaposlitve v matični kraj [kraj izvora], kot je določen v členu 7, če pa so upravičeni do gospodinjskega dodatka, se znesek izplača tudi za zakonca in vzdrževance v smislu člena 2.“
Člen 20, prvi stavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Uradnik stanuje v kraju zaposlitve ali v taki oddaljenosti od njega, ki še omogoča neovirano opravljanje dela. […]“
Člen 85, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Vsak preplačani znesek se mora povrniti, če je prejemnik vedel, da ni pravne podlage za tako plačilo, ali če je bila odsotnost pravne podlage tako očitna, da bi moral vedeti zanjo.“
Dejansko stanje
Splošno sodišče je dejansko stanje povzelo v točkah od 1 do 8 izpodbijane sodbe:
„1 Tožeča stranka, [C.] Brown, je imela sprva le status državljana Združenega kraljestva [Velika Britanija in Severna Irska] in je v tej državi živela do leta 1996. Leta 1996 in leta 1997 je študirala v Italiji, nato pa od septembra 1997 do junija 1998 v Belgiji. Tožeča stranka je nato od 1. oktobra 1998 do 28. februarja 1999 na […] [K]omisiji […] opravljala pripravništvo. Nazadnje je s polnim delovnim časom od 1. marca 1999 do 31. decembra 2000 delala v zasebnem sektorju v Belgiji.
2 Tožeča stranka je 1. januarja 2001 nastopila delo na Komisiji. Urad Komisije za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) ji je v skladu s členom 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom […] dodelil izselitveni dodatek.
3 […] Predsednik vlade Združenega kraljestva je […] 29. marca 2017 na podlagi člena 50(2) PEU uradno obvestil Evropski svet o nameri te države članice za izstop iz Unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo (Euratom).
4 Tožeča stranka je 27. junija 2017 zaprosila za belgijsko državljanstvo, ki ga je pridobila 3. novembra tega leta. O tej spremembi položaja je 19. januarja 2018 obvestila PMO.
5 Tožeča stranka je bila 23. februarja 2018 obveščena, prvič, da ji je bila z 31. oktobrom 2017 ukinjena pravica do izselitvenega dodatka, ker je pridobila belgijsko državljanstvo, in drugič, da je zato izgubila tudi pravico do plačila potnih stroškov na podlagi člena 8 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
6 Na podlagi prošnje za pojasnilo je tožeča stranka 5. marca 2018 prejela dopis, iz katerega je razvidno, da je ukinitev pravice do izselitvenega dodatka v skladu s členom 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom utemeljen[a] z dejstvom, da tožeča stranka od leta 1997 prebiva v Belgiji.
7 PMO je 19. marca 2018 odločbo z dne 23. februarja 2018 nadomestil […] s [sporno] odločbo.
8 Tožeča stranka je 17. junija 2018 vložila pritožbo, ki jo je organ za imenovanja […] zavrnil s sklepom z dne 15. oktobra 2018.“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnik je v okviru svoje tožbe pred Splošnim sodiščem med drugim predlagal razglasitev ničnosti sporne odločbe in naložitev Komisiji, naj ponovno vzpostavi njegovo pravico do izplačila izselitvenega dodatka, določeno v členu 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom (v nadaljevanju: izselitveni dodatek), in do povračila potnih stroškov med krajem njegove zaposlitve in njegovim krajem izvora, kot je opredeljen v členu 7 te priloge VII, od 1. decembra 2017.
Pritožnik je v utemeljitev svojih predlogov za razglasitev ničnosti navedel štiri tožbene razloge, ki jih je Splošno sodišče zavrnilo.
V zvezi s prvim tožbenim razlogom v postopku na prvi stopnji, ki se je nanašal na kršitev člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, je Splošno sodišče na eni strani na podlagi razlogovanja iz točk od 35 do 51 izpodbijane sodbe presodilo, da PMO ni kršil te določbe Kadrovskih predpisov s tem, da „je ugotovil, da bi morala pridobitev državljanstva države zaposlitve med kariero pripeljati do ponovne preučitve pravice do izselitvenega dodatka“ (točka 52 izpodbijane sodbe). Na drugi strani je Splošno sodišče zavrnilo trditev pritožnika, da nevarnost, da bi bil v zvezi z njim kot državljanom Združenega kraljestva po izstopu te države iz Unije sprejet „obrazloženi sklep o zahtevanem odstopu“, pomeni višjo silo, zaradi katere PMO ni treba ponovno preučiti njegovega položaja glede na belgijsko državljanstvo, ki ga je pridobil (točke od 55 do 71 izpodbijane sodbe).
Splošno sodišče je v zvezi s tem v bistvu ugotovilo, da iz besedila člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom v povezavi z zgodovino nastanka te določbe in z njenim namenom ni mogoče sklepati, da bi morala uprava še naprej mesečno izplačevati izselitveni dodatek, če pride do dogodka, ki bistveno spreminja položaj osebe, ki je do njega upravičena, glede na pogoje za njegovo dodelitev. Dejstvo, da je zadevni uradnik po začetku zaposlitve pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, pa je pomenilo tako bistveno spremembo, ki lahko privede do ukinitve pravice do izplačila tega dodatka.
Splošno sodišče je drugi tožbeni razlog, ki ga je pritožnik navedel v postopku na prvi stopnji in se nanaša na kršitev načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, ki izhaja iz ponovne preučitve njegovega položaja glede na pogoje iz člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, po preučitvi v točkah od 75 do 106 izpodbijane sodbe zavrnilo.
Natančneje, Splošno sodišče je v bistvu presodilo, da je treba navedeno načelo spoštovati ne le ob začetku delovnega razmerja zadevne osebe, ampak tudi pri ponovni preučitvi obstoja njene pravice do izplačila izselitvenega dodatka zaradi spremembe njenega osebnega položaja. Splošno sodišče pa je menilo, da je treba pritožnika od datuma, ko je pridobil belgijsko državljanstvo, obravnavati enako kot vsakega drugega belgijskega državljana ali nekdanjega belgijskega državljana, ki je „v desetletnem referenčnem obdobju“ pred začetkom dela običajno prebival v Belgiji, pa čeprav le za zelo kratek čas, kar zadostuje za ukinitev pravice do izplačila tega dodatka na podlagi člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
Glede tretjega tožbenega razloga, navedenega v postopku na prvi stopnji, s katerim je pritožnik Komisiji očital, da je načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije kršila s tem, da je sprejela razlago člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki jo je podala v sporni odločbi, je Splošno sodišče v točkah 112 in 113 izpodbijane sodbe poudarilo, da razlaga, kot jo je predlagal pritožnik, ni v skladu z besedilom te določbe in z njenim obsegom, tako da jo je mogoče samo zavrniti.
Na podlagi teh preudarkov je Splošno sodišče zavrnilo tudi četrti tožbeni razlog, ki ga je pritožnik podredno navedel v postopku na prvi stopnji in ki se je nanašal na ugovor nezakonitosti zoper člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ter druge predstavljene predloge in posledično tožbo v celoti (točke od 123 do 132 izpodbijane sodbe).
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
Pritožnik s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
razveljavi izpodbijano sodbo;
–
sporno odločbo na podlagi spisa, ki mu je bil predložen, razglasi za nično;
–
Komisiji naloži, naj od 1. decembra 2017 ponovno vzpostavi njegovo pravico do izplačila izselitvenega dodatka in povračila potnih stroškov, do katerih je bil upravičen, ter pravico do nadomestil, ki mu niso bila izplačana med 1. decembrom 2017 in datumom ponovne vzpostavitve pravice, katere imetnik je bil, skupaj z obrestmi;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasil pred Sodiščem in Splošnim sodiščem.
Komisija in Svet Evropske unije predlagata, naj se pritožba zavrne in naj se pritožniku naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Pritožnik v utemeljitev svoje pritožbe navaja dva pritožbena razloga. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na napačno razlago člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na neupravičeno diskriminacijo, ki naj bi izhajala iz tega, da je Splošno sodišče uporabilo člen 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
Prvi pritožbeni razlog: napačna razlaga člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom
Trditve strank
Pritožnik trdi, da je Splošno sodišče pri razlagi člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da ta določba omogoča oziroma zahteva, da se uradniku ukine pravica do izplačila izselitvenega dodatka, ker je pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, ne da bi prišlo do spremembe te države.
Pritožnik najprej trdi, da se popolnoma strinja s premiso razlogovanja Splošnega sodišča, navedeno v točkah od 47 do 50 izpodbijane sodbe, v zvezi z namenom izselitvenega dodatka, ki je nadomestiti nevšečnosti in izdatke, ki uradniku nastanejo zaradi oddaljenosti med državo kraja njegove zaposlitve in državo njegovega kraja izvora.
Potreba po zagotavljanju nadomestila med celotno kariero uradnika v državi, v kateri je začel delati, naj bi bila očitna, saj izdatki in nevšečnosti ne izginejo, tudi če je bil ta uradnik vso svojo kariero izseljen in je ustvaril različne vrste vezi z državo kraja svoje zaposlitve. Nasprotno, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 47 izpodbijane sodbe, se ti izdatki in nevšečnosti lahko celo še poslabšajo.
Po mnenju pritožnika povezava med državo kraja izvora zadevnega uradnika ob njegovi zaposlitvi in pravico do izplačila izselitvenega dodatka pojasnjuje, zakaj se besedilo člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom po eni strani osredotoča le na obdobja pred začetkom dela tega uradnika, ne pa na dogodke, ki lahko nastanejo po tem začetku dela, po drugi strani pa je v njem uporabljen sedanjik v povednem naklonu v izrazu „niso in nikoli niso bili državljani“ države kraja zaposlitve, kar pomeni, da bi bilo treba upoštevati državljanstvo tega uradnika na dan začetka dela.
Napačna uporaba prava v izpodbijani sodbi naj bi izhajala iz tega, da je Splošno sodišče s svojim razlogovanjem prišlo do ugotovitve, ki ni združljiva z namenom izselitvenega dodatka, kot je bil predstavljen v točkah od 47 do 50 izpodbijane sodbe, to je, da bi bilo treba ta dodatek dodeliti na podlagi okoliščin, ki so obstajale na dan, ko je zadevni uradnik začel delo, in da pravice do njegovega izplačila pozneje ni mogoče ukiniti, razen če zadevna oseba spremeni kraj zaposlitve.
Splošno sodišče naj bi poleg tega v točkah 36 in 50 izpodbijane sodbe priznalo, da vključitev zadevnega uradnika v državo kraja njegove zaposlitve po začetku dela ne vpliva na pravico do izplačila izselitvenega dodatka.
Po mnenju pritožnika in v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče presodilo v točki 51 izpodbijane sodbe, zakonodajalec Unije namerno ni obravnaval vprašanja spremembe državljanstva po zaposlitvi zadevnega uradnika. Vendar naj bi bil edini sklep, ki bi ga bilo treba iz tega izpeljati, ob upoštevanju namena izselitvenega dodatka, to, da pridobitev novega državljanstva po začetku dela zadevne osebe ne more biti razlog za ukinitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka, če je ta prvotno izpolnjevala zahtevane pogoje.
Poleg tega naj bi bila taka razlaga potrjena z ugotovitvijo Splošnega sodišča iz točke 49 izpodbijane sodbe, da je cilj izselitvenega dodatka spodbujanje zaposlovanja na kar se da široki geografski osnovi. Tega nadomestila naj torej ne bi bilo mogoče ponovno preučiti po tem, ko je zadevna oseba začela delati.
Pritožnik se v repliki sklicuje na izraz „fikcija“, ki je bil uporabljen v točki 85 izpodbijane sodbe, in dodaja, da bi bilo treba člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom razlagati tako, da se izogne uporabi take „fikcije“, v skladu s katero se šteje, da je bilo državljanstvo spremenjeno z učinkom za nazaj od datuma začetka njegovega dela. Zakonodajalec Unije naj bi se namreč na dan sprejetja člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom popolnoma zavedal položajev dvojnega državljanstva ali pridobitve novega državljanstva. Vendar naj ne bi izrecno določil, da se pravica do izplačila izselitvenega dodatka v takih okoliščinah ukine.
Poleg tega pritožnik meni, da če bi se merila iz člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom uporabljala po začetku dela zadevnega uradnika, bi bilo treba upoštevati trajanje prebivanja v državi kraja zaposlitve. Ker pa sprememba prebivališča zadevne osebe po tem, ko je začela delati – pri čemer je pogoj glede prebivališča za presojo potrebe po nadomestilu najpomembnejši od obeh pogojev, saj je pogoj državljanstva drugotnega pomena – ne bi privedla do ponovne preučitve potrebe po nadomestilu, bi moralo enako veljati za spremembo državljanstva zadevne osebe. Po mnenju pritožnika je moral uradnik bodisi zapustiti državo svojega stalnega prebivališča, zato da bi začel delati, bodisi je tam lahko ostal. Tako naj bi pogoji za dodelitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka v celoti temeljili na položaju pred začetkom dela zadevne osebe.
Komisija ob podpori Sveta meni, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Najprej je treba poudariti, da pritožnik ni navedel nobenega očitka zoper razlogovanje iz točk od 55 do 73 izpodbijane sodbe, na podlagi katerega je Splošno sodišče zavrnilo trditev, da naj bi bil pritožnik prisiljen zaprositi za belgijsko državljanstvo ob morebitnem izstopu Združenega kraljestva iz Unije.
Iz tega sledi, da mora preučitev prvega pritožbenega razloga izhajati iz predpostavke, da je pritožnik, ki je imel zgolj državljanstvo Združenega kraljestva na datum, ko je leta 2001 začel delati pri Komisiji, novembra 2017 med kariero prostovoljno pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve.
Opozoriti je treba, da je izselitveni dodatek, ki je določen v členu 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom in ki se med drugim izračuna na podlagi osnovne plače zadevnega uradnika, element njegove plače, ki se izplačuje mesečno.
Dodelitev takega elementa plačila v pravu javnih uslužbencev Unije ne more ustvariti pridobljenih pravic, ki bi nasprotovale morebitni razveljavitvi tega elementa (glej v tem smislu sodbo z dne 9. marca 1978, Herpels/Komisija,
54/77
,
EU:C:1978:45
, točka
). Zato je Splošno sodišče, ne da bi pritožnik to sicer izpodbijal, v točki 38 izpodbijane sodbe v bistvu pravilno presodilo, da iz določb Kadrovskih predpisov, zlasti iz člena 4(1) Priloge VII k tem predpisom, nikakor ne izhaja, da naj bi dodelitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka pomenila pridobljeno pravico.
Prav tako je Splošno sodišče v točki 37 izpodbijane sodbe na podlagi sodbe, navedene v prejšnji točki te sodbe, pravilno sklepalo, da se izselitveni dodatek izplačuje mesečno in da zato uprava ne more nadaljevati z njegovim izplačevanjem, če pride do dogodka, ki bistveno spreminja položaj osebe, ki je upravičena do njega, ker ta dogodek vpliva na pogoje, pod katerimi se dodeli pravica do izplačila tega dodatka.
Vendar pritožnik, ne da bi formalno grajal utemeljenost te ugotovitve, trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da to, da je uradnik med kariero pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, vpliva na pogoje za dodelitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka, ki so določeni v členu 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Po mnenju pritožnika morajo biti ti pogoji, razen ob spremembi države kraja zaposlitve zadevne osebe, izpolnjeni le pred začetkom dela.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v skladu s členom 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom izselitveni dodatek, v skladu s prvo alineo te določbe, dodeli uradnikom, „ki niso in nikoli niso bili državljani države, na katere ozemlju je kraj, v katerem so zaposleni“, in v skladu z njeno drugo alineo uradnikom, ki „v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, niso stalno [običajno] prebivali ali opravljali svoje glavne poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju te države“.
Ob upoštevanju besedila člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom se pravica do izselitvenega dodatka dodeli le uradniku, ki izpolnjuje dva kumulativna negativna pogoja, določena v tej določbi (sklep z dne 6. julija 2021, Karpeta‑Kovalyova/Komisija,
C‑717/20 P
, neobjavljen,
EU:C:2021:542
, točka
), pri čemer prvi, ki je naveden v prvi alinei te določbe, zahteva, da uradnik ni in nikoli ni bil državljan države, na katere ozemlju je kraj, v katerem je zaposlen.
Če bi bilo treba, kot trdi pritožnik, pogoj, v skladu s katerim zadevni uradnik „ni in nikoli ni bil državljan“ države kraja svoje zaposlitve, presojati le na datum, ko je zadevna oseba začela delati, in ne med njeno celotno kariero, bi bila ta določba, v kateri je uporabljen sedanjik v povednem naklonu in ki se nanaša na element plače tega uradnika, ki se izplačuje mesečno, nujno napisana drugače, kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 45 izpodbijane sodbe.
Tako naj se besedilo navedene določbe ne bi omejilo na sklicevanje na datum „začetka dela“ zadevne osebe zgolj za presojo, ali je izpolnjen drugi, prav tako negativen pogoj za uporabo člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, in sicer neobstoj običajnega prebivališča ali poklicne dejavnosti na ozemlju države kraja zaposlitve zadevne osebe v „petletnem referenčnem obdobju“, ki se izteče šest mesecev pred tem datumom. Nasprotno, za preučitev, ali je izpolnjen prvi pogoj, v skladu s katerim zadevni uradnik ne sme imeti državljanstva te države, naj bi se brez dvoma sklicevalo na ta datum.
Besedilo ostalih določb člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom in sistematika tega člena potrjujeta analizo, v skladu s katero se ta prvi pogoj, ki se nanaša na neobstoj državljanstva države kraja zaposlitve, ne omejuje le na državljanstvo, ki ga je zadevni uradnik imel pred začetkom dela.
Po eni strani se namreč v skladu s členom 4(1)(b) te priloge pravica do izplačila izselitvenega dodatka lahko dodeli tudi uradnikom, „ki so ali so bili državljani“ države kraja njihove zaposlitve in ki izpolnjujejo druge pogoje iz te določbe. Poleg tega je treba poudariti, da se nadomestilo za prebivanje v tujini, določeno v členu 4(2) navedene priloge, dodeli le uradniku, „ki ni in ni nikoli bil državljan države, na katere ozemlju je zaposlen“, in ki ne izpolnjuje drugih pogojev za upravičenost do izselitvenega dodatka. Tako nobena od teh določb ne kaže na to, da se pogoj v zvezi z obstojem ali neobstojem državljanstva države kraja zaposlitve zadevnega uradnika navezuje le na državljanstvo tega uradnika na datum, ko začne delati v institucijah Unije.
Po drugi strani je treba glede sistematike člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom poudariti, da se na podlagi člena 4(3) te priloge uradnik, ki je s sklenitvijo zakonske zveze samodejno pridobil državljanstvo države, na katere ozemlju je zaposlen, in se mu ne more odreči, „enači“ z uradnikom iz člena 4(1)(a), prva alinea, navedene priloge. Ta člen 4(3), ki je bil v Kadrovske predpise vstavljen po razglasitvi sodb z dne 20. februarja 1975, Airola/Komisija (
21/74
,
EU:C:1975:24
), in z dne 20. februarja 1975, Van den Broeck/Komisija (
37/74
,
EU:C:1975:25
), tako nevtralizira učinke samodejne pridobitve državljanstva države kraja zaposlitve zadevnega uradnika zaradi sklenitve zakonske zveze, kadar se mu ta ne more odpovedati.
Vendar člen 4(3) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne bi imel polnega učinka, če bi se določba, na katero napotuje, nanašala le na pridobitev državljanstva države kraja zaposlitve zadevnega uradnika pred začetkom dela. Namreč, ker je namen člena 4(3) te priloge – s ciljem zagotoviti spoštovanje načela prepovedi diskriminacije – da se izogne temu, da bi uprava uradniku ukinila pravico do izplačila izselitvenega dodatka, potem ko je zaradi sklenitve zakonske zveze pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve – brez možnosti odpovedi temu državljanstvu – je treba to določbo, tako kot člen 4(1)(a), prva alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom, na katero napotuje, uporabiti tudi v primeru, kadar je bilo to državljanstvo pridobljeno po tem, ko je zadevna oseba začela delati.
Poleg tega bi sprejetje očitkov pritožnika zoper razlago člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki je bila sprejeta v izpodbijani sodbi, pomenilo, da bi se, če bi zadevni uradnik po začetku dela pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, prvotno državljanstvo tega uradnika štelo za njegovo edino „dejansko državljanstvo“, kar je Sodišče izrecno zavrnilo v sodbi z dne 14. decembra 1979, Devred/Komisija (
257/78
,
EU:C:1979:294
, točka
).
Res je, da vključitev zadevnega uradnika v državo kraja njegove zaposlitve po začetku dela ne vpliva na uporabo člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Res je tudi, kot je Sodišče že večkrat presodilo, da je namen izselitvenega dodatka v odpravi izdatkov in posebnih nevšečnosti zaradi zaposlitve v institucijah Unije, če mora zadevni uradnik zaradi tega spremeniti svoje prebivališče (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisija,
C‑452/93 P
,
EU:C:1994:332
, točka
, in sklep z dne 6. julija 2021, Karpeta-Kovalyova/Komisija,
C‑717/20 P
, neobjavljen,
EU:C:2021:542
, točka
).
Vendar to ne pomeni, da čeprav je pogoj v zvezi z državljanstvom zadevnega uradnika predviden le podredno (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 15. januarja 1981, Vutera/Komisija,
1322/79
,
EU:C:1981:6
, točka
), je treba pri uporabi tega pogoja nujno zanemariti dogodke, do katerih pride po začetku dela zadevnega uradnika, kot je sprememba državljanstva.
Prav tako drži, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 47 izpodbijane sodbe, da lahko izdatki in nevšečnosti, ki izhajajo iz zaposlitve v institucijah Unije, še naprej obstajajo tudi za uradnike, ki so, tako kot pritožnik, med kariero prostovoljno pridobili državljanstvo države kraja svoje zaposlitve.
To ne spremeni dejstva, da Kadrovski predpisi niso zanemarili takega položaja, saj se v takem primeru izselitveni dodatek ne izgubi samodejno za v prihodnje. Kadrovski predpisi namreč kljub bistveni spremembi osebnega položaja zadevnega uradnika, ki je posledica pridobitve državljanstva države kraja njegove zaposlitve, temu uradniku omogočajo, da pod določenimi pogoji ohrani upravičenost do takega nadomestila, ne več na podlagi člena 4(1)(a) Priloge VII k tem kadrovskim predpisom, temveč na podlagi člena 4(1)(b) te priloge.
Čeprav je res, kot trdi pritožnik in kot je poleg tega poudarilo Splošno sodišče v točki 76 izpodbijane sodbe, da sodišče Unije pogoje za uporabo člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom razlaga ožje kot pogoje iz člena 4(1)(a), druga alinea, te priloge, pa je treba poudariti, da pritožnik v zvezi s takšnim razlikovanjem ni podal nobenega očitka niti ni Splošnemu sodišču očital, da je v točkah od 125 do 127 izpodbijane sodbe zavrnilo njegov ugovor nezakonitosti zoper člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki ga je v postopku na prvi stopnji podal podredno.
Zato je Splošno sodišče člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom pravilno razlagalo tako, da uradnik, ki po začetku dela pridobi državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, v prihodnje izgubi pravico do izselitvenega dodatka, ki mu je bila dodeljena na podlagi člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, kar pomeni, da uprava ponovno preuči pravico do izplačila tega dodatka za tega uradnika, kot je v bistvu ugotovilo Splošno sodišče v točki 52 izpodbijane sodbe.
Iz tega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog: neupravičena diskriminacija, ki naj bi izhajala iz tega, da je Splošno sodišče uporabilo člen 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom
Trditve strank
Pritožnik trdi, da Splošno sodišče ni pravilno preučilo trditve, ki jo je navedel na prvi stopnji, in sicer, da je uporaba člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike, ki so po začetku dela pridobili državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, diskriminatorna.
Pritožnik meni, da Splošno sodišče ni pravilno analiziralo različnih obravnavanih položajev na eni strani in vprašanja, ali je diskriminacijo, ki bi jo moralo opredeliti, mogoče objektivno upravičiti, na drugi strani.
Glede na namen izselitvenega dodatka pritožnik trdi, da uradniki, ki državljanstvo države kraja svoje zaposlitve pridobijo med kariero, in uradniki, ki so na dan začetka dela to državljanstvo imeli, kot so opredeljeni v točkah 87 in 89 izpodbijane sodbe, pomenijo dve povsem različni kategoriji uradnikov. Na ti kategoriji uradnikov naj bi namreč oddaljenost od njihovega kraja izvora vplivala različno.
Splošno sodišče naj v nobeni fazi svoje analize ne bi obravnavalo obstoja teh dveh kategorij uradnikov niti ni predvidelo posledic njihove enake obravnave. Splošno sodišče naj bi v točkah od 87 do 89 izpodbijane sodbe zgolj nepravilno enačilo kategorijo uradnikov, ki so državljanstvo kraja svoje zaposlitve pridobili po začetku dela, s kategorijo uradnikov, ki so oziroma niso imeli tega državljanstva pred začetkom dela.
Če bi Splošno sodišče razlikovalo med tema kategorijama uradnikov, bi ugotovilo, da sta bili na podlagi „fikcije“, ki je bila sprejeta v sporni odločbi, obravnavani enako in bi zanju veljala enaka „stroga domneva“ obstoja tesne vezi s krajem zaposlitve v desetih letih pred njihovim začetkom dela, ki jo je mogoče ovreči le s tem, da se dokaže, da zadevni uradnik v teh desetih letih v nobenem obdobju ni običajno prebival v državi kraja zaposlitve.
Pritožnik trdi, da je bila v izpodbijani sodbi tako podana kršitev načela enakega obravnavanja, saj bi za kategorijo uradnikov, ki niso pridobili državljanstva države kraja svoje zaposlitve pred temi desetimi leti oziroma v teh desetih letih, neupravičeno veljala ta „stroga domneva“.
Pritožnik v repliki dodaja, da razlaga in uporaba člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne bi smela izhajati iz „fikcije“, v skladu s katero se šteje, da je sprememba državljanstva zadevnega uradnika nastopila retroaktivno od datuma, ko je zadevna oseba začela delati. Tak pristop naj ne bi imel nobenega smisla, saj bi za dodelitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka privedel do preverjanja, ali je ta uradnik v teh istih desetih letih prekinil vse vezi z državo, katere državljan ni bil. Vendar naj že po definiciji ne bi bilo mogoče pretrgati vezi, ki ni obstajala.
Poleg tega naj bi ta „fikcija“ vključevala „premestitev kategorij“. Z drugimi besedami, Splošno sodišče naj bi, tako kot Komisija, v odgovor na trditve pritožnika v zvezi s kršitvijo načela enakega obravnavanja „pritožnika premestilo iz ene kategorije v drugo“. Po mnenju pritožnika pa noben očitek glede diskriminacije ne bi mogel nikoli uspeti, če bi bilo mogoče fiktivno spremeniti kategorizacijo – kot je to storilo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi – da bi se odpravilo različno obravnavanje zadevnih kategorij.
Po mnenju pritožnika tako dokazanega različnega obravnavanja ni mogoče utemeljiti za dodelitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka, čeprav naj bi bil ta namen pravilno naveden v točkah od 47 do 50 izpodbijane sodbe.
V zvezi s tem naj bi bilo dejstvo, da se izselitveni dodatek – kot je Splošno sodišče navedlo v točki 86 izpodbijane sodbe – izplačuje v času celotnega trajanja delovnega razmerja, brez pomena. Pritožnik, ne da bi izpodbijal pravilnost te trditve, trdi, da je treba razlikovati med uživanjem ugodnosti iz Kadrovskih predpisov in pravno podlago, ki izhaja iz Kadrovskih predpisov. Ker je bila pravica do izplačila izselitvenega dodatka določena na podlagi okoliščin, ki so prevladovale v obdobju pred začetkom dela zadevnega uradnika, naj bi bili presoja tega obdobja in odločitev o zavrnitvi dodelitve pravice do izplačila tega dodatka vzrok za diskriminacijo. Točka 86 izpodbijane sodbe naj bi bila poleg tega neskladna s trditvijo, podano zlasti v točki 47 te sodbe, da se navedeni dodatek izplačuje kot nadomestilo za oddaljenost zadevne osebe od njenega kraja izvora, kar naj bi trajalo ves čas kariere zadevnega uradnika.
Splošno sodišče naj bi s tem, da pri preučitvi očitka v zvezi s kršitvijo načela enakega obravnavanja ni analiziralo namena izselitvenega dodatka, napačno uporabilo pravo. Poleg tega preučitev statističnih podatkov, ki sta jih posredovali instituciji Unije, opravljena v točkah od 93 do 97 izpodbijane sodbe, s pravnega vidika ni upoštevna.
Prav tako naj bi bilo napačno, da naj Splošno sodišče ne bi uporabilo člena 1d(5) Kadrovskih predpisov in naj bi zato presodilo, da Komisiji ni treba izpolniti obveznosti utemeljitve vsakega različnega obravnavanja.
Komisija in Svet trdita, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Poudariti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo enakega obravnavanja zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno (sodba z dne 25. marca 2021, Alvarez y Bejarano in drugi/Komisija,
C‑517/19 P in C‑518/19 P
,
EU:C:2021:240
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu s členom 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom se izselitveni dodatek izplača „uradnikom, ki so ali so bili državljani države, na ozemlju katere je kraj njihove zaposlitve, vendar so v desetih letih pred datumom začetka svoje službe stalno [običajno] prebivali zunaj evropskega ozemlja te države zaradi razlogov, ki niso povezani z opravljanjem dela v državni službi ali v službi mednarodne organizacije“.
Zato morajo uradniki, ki „so ali so bili“ državljani države kraja svoje zaposlitve, za prejemanje izselitvenega dodatka izpolnjevati pogoje iz člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
Res je, da v primeru uradnika, ki je, tako kot pritožnik, prostovoljno pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve med kariero, uporaba teh pogojev pomeni – kot pritožnik pravilno navaja – da se preveri, ali je zadevna oseba v desetih letih pred začetkom dela običajno prebivala zunaj evropskega ozemlja te države.
Člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom namreč ne določa nobenega drugega položaja, v katerem bi bil uradnik, ki je ali je bil državljan države kraja svoje zaposlitve v smislu točke (b) te določbe, upravičen do izplačila izselitvenega dodatka.
Vendar, na eni strani, kot je pojasnjeno v točki 50 te sodbe, pritožnik ne izpodbija presoje iz točke 76 izpodbijane sodbe, v skladu s katero glede uradnikov, ki so državljani države kraja svoje zaposlitve, okoliščina, da so v njej ohranili ali določili običajno prebivališče, pa čeprav le za zelo kratek čas v „desetletnem referenčnem obdobju“, zadošča za zavrnitev ali izgubo pravice do izselitvenega dodatka.
Na drugi strani je treba pojasniti, da je bil pritožnik pri presoji svoje pravice do prejemanja tega dodatka izenačen z uradniki, ki so državljani države kraja svoje zaposlitve, šele od datuma, ko je prostovoljno pridobil to državljanstvo, ne pa pred tem datumom.
Vendar pritožnik trdi, da je tudi po navedenem datumu v objektivno drugačnem položaju kot uradnik, ki ima še pred začetkom službe državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, ker njegov kraj izvora ostaja določen na Škotskem.
S tako utemeljitvijo se ne upošteva to, da – medtem ko se v skladu s členom 7(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom kraj izvora zadevnega uradnika določi na datum nastopa službe zadevne osebe in je ta kraj med službovanjem zadevne osebe mogoče spremeniti le izjemoma na podlagi njene utemeljene zahteve – dodelitev pravice do izplačila izselitvenega dodatka izpolnjuje različna merila in da mora uprava to pravico v primeru bistvene spremembe okoliščin po začetku dela zadevne osebe ponovno preučiti, ne glede na njeno zahtevo.
Določbe Kadrovskih predpisov v zvezi z določitvijo in spremembo kraja izvora zato niso upoštevne za objektivno razlikovanje med položajem pritožnika in položajem drugega uradnika, ki je ali je bil državljan države, na ozemlju katere je kraj njegove zaposlitve pred začetkom dela, v okviru uporabe člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
Zato je pri presoji njegove pravice do prejemanja izselitvenega dodatka, in kot je Splošno sodišče v bistvu ugotovilo v točki 87 izpodbijane sodbe, edina kategorija uradnikov, s katero se lahko pritožnik po pridobitvi belgijskega državljanstva objektivno primerja, kategorija uradnikov, ki imajo belgijsko državljanstvo.
Če bi se namreč pritožnik po pridobitvi državljanstva v državi kraja svoje zaposlitve še naprej enačil, kot sam trdi, z uradniki, ki niso in nikoli niso bili državljani te države v smislu člena 4(1)(a), prva alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom, bi to pomenilo neupoštevanje konkretnih kategorij, določenih v členu 4 te priloge VII, med katerimi je kategorija iz člena 4(3) navedene priloge.
Položaj pritožnika je navsezadnje primerljiv s položajem uradnika, ki se je – čeprav je imel priložnost izkoristiti možnost, da se odpove državljanstvu države kraja svoje zaposlitve, ki ga je pridobil samodejno po sklenitvi zakonske zveze z državljanom te države – prostovoljno odločil ohraniti to državljanstvo, zaradi česar so za tega uradnika veljali pogoji iz člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 1979, Devred/Komisija,
EU:C:1979:294
, točki
in
).
Zato bi to, da se člen 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne uporabi za položaj pritožnika od datuma, ko je pridobil belgijsko državljanstvo, privedlo do tega, da bi bil brez objektivne utemeljitve obravnavan ugodnejše od uradnikov, ki so se kljub temu, da so imeli možnost odpovedati se državljanstvu države kraja svoje zaposlitve, ki so ga pridobili samodejno zaradi sklenitve zakonske zveze, odločili, da to državljanstvo ohranijo, in celo, kot je ugotovilo Splošno sodišče v točki 87 izpodbijane sodbe, obravnavan ugodnejše od oseb, ki so od rojstva belgijski državljani, zaposleni na instituciji Unije s sedežem v Belgiji, in ki so morali izpolnjevati stroge pogoje, določene s to določbo, zato da so bili upravičeni do izselitvenega dodatka vso svojo kariero.
Poleg tega je treba opozoriti, da ponovna preučitev osebnega položaja uradnika, kot je osebni položaj pritožnika, na podlagi člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom od datuma, ko je zadevna oseba pridobila državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, ne pomeni samodejno, da se njegova pravica do izplačila izselitvenega dodatka ukine za v prihodnje. Po taki ponovni preučitvi namreč ta uradnik preneha prejemati ta dodatek le, če se ugotovi, da je v obdobju desetih let pred začetkom dela običajno prebival na evropskem ozemlju te države.
Čeprav pritožnik med sodnim postopkom ni nikoli trdil, da pravzaprav ni običajno prebival v Belgiji, vsaj v delu „desetletnega referenčnega obdobja“, se zdi, da bo na splošno drugi pogoj, določen v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, lažje izpolnil uradnik, ki je bil med kariero naturaliziran, kot pa uradnik, ki ima državljanstvo države kraja svoje zaposlitve od rojstva, oziroma ga je pridobil pred začetkom dela, in za katerega se lahko domneva, da je s to državo imel več tesnih vezi.
Zato Splošno sodišče s tem, da je v točki 97 izpodbijane sodbe v bistvu ugotovilo, da mora pritožnik, da bi še naprej prejemal izselitveni dodatek od datuma, ko je prostovoljno pridobil državljanstvo države kraja svoje zaposlitve, tako kot vsi uradniki s tem državljanstvom izpolnjevati pogoje, določene v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ni kršilo načela enakega obravnavanja.
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Glede na vse navedene preudarke je treba pritožbo v celoti zavrniti, ker nobenemu od pritožbenih razlogov, navedenih v utemeljitev pritožbe, ni bilo ugodeno.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker v obravnavanem primeru pritožnik ni uspel, se mu v skladu s predlogi Komisije naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Komisije.
V skladu s členom 184(4) tega poslovnika se lahko intervenientu na prvi stopnji, če ni vložil pritožbe, plačilo stroškov pritožbenega postopka naloži le, če je sodeloval pri pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem. Če taka stranka sodeluje v postopku, lahko Sodišče odloči, da nosi svoje stroške.
Ker je v obravnavanem primeru Svet, ki je bil intervenient na prvi stopnji, ni pa vložil pritožbe, sodeloval v postopku pred Sodiščem, je treba odločiti, da nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Colin Brown poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki so nastali Evropski komisiji.

3.
Svet Evropske unije nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.