CELEX: 62015TJ0101
Európai uniós védjegy
Törlési eljárás
A kék és az ezüst szín kombinációjából álló európai uniós védjegy
Feltétlen kizáró ok
Kellően világos és pontos grafikai ábrázolás
A színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezés szükségessége
Jogos bizalom
A 207/2009/EK rendelet 4. cikke és 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 4. cikke és 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja)

A jogvita előzményei
A T‑101/15. sz. ügyben
2002. január 15‑én a felperes, a Red Bull GmbH, a közösségi védjegyről szóló, módosított 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet (
HL 1994. L 11., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi védjegyről szóló, módosított 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [
HL 2009. L 78., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2017. L 142., 104. o.
], amelynek helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [
HL 2017. L 154., 1. o.
]) alapján európai uniós védjegybejelentést tett az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalánál (EUIPO).
A lajstromoztatni kívánt védjegy (a továbbiakban: első vitatott védjegy) önmagában két színnek az alább ábrázolt kombinációja volt:
2003. június 30‑i levelében a felperes az első vitatott védjegy használat révén megszerzett megkülönböztető képességének bizonyítására vonatkozó kiegészítő dokumentumokat nyújtott be. 2004. október 11‑én a felperes benyújtotta az első vitatott védjegy alábbiak szerint megfogalmazott leírását: „A kért oltalom a kék (RAL 5002) és az ezüst (RAL 9006) színre vonatkozik. A színek aránya megközelítőleg 50%‑50%.”
A lajstromozás iránti kérelmet a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 32. osztályba tartozó, következő áruk vonatkozásában tették: „Energiaitalok”.
Az európai uniós védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2005. március 7‑i 10/2005. számában hirdették meg. Az első vitatott védjegyet a használat révén megszerzett megkülönböztető képességét feltüntetve és a fenti 3. pontban szereplő leírással 2005. július 25‑én 002534774. számon lajstromozták.
2013. szeptember 20‑án a beavatkozó fél, az Optimum Mark sp. z o.o., az első vitatott védjegy törlése iránti kérelmet nyújtott be a 207/2009 rendelet – 7. cikke (1) bekezdésének a), b), és d) pontjával (jelenleg a 2017/1001 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a), b) és d) pontja), valamint e rendelet 52. cikke (1) bekezdésének b) pontjával (jelenleg a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja) együttesen értelmezett – 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja (jelenleg a 2017/1001 59. cikke (1) bekezdésének a) pontja) alapján a fenti 4. pontban említet valamennyi áru tekintetében.
A törlési kérelem az alábbi indokokon alapult:
–
az első vitatott védjegy nem felel meg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő követelményeknek, mivel a grafikai ábrázolása nem teljesíti azon ítélkezési gyakorlat által támasztott követelményeket, amely szerint a grafikai ábrázolásnak világosnak, pontosnak, önmagában teljesnek, könnyen hozzáférhetőnek, érthetőnek, tartósnak és objektívnek kell lennie, továbbá a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezést kell tartalmaznia;
–
az első vitatott védjegy lajstromozása iránti kérelemhez csatolt leírás megfogalmazása a két szín „megközelítőleg” 50%‑50%‑os arányának számos különböző kombinációját engedi meg, tehát számos elrendezést, így a fogyasztók később nem részesülhetnek biztosan ugyanabban a vásárlási élményben.
A T‑102/15. sz. ügyben
2010. október 1‑jén a felperes a 207/2009 rendelet alapján egy második, európai uniós védjegy lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az EUIPO‑hoz. A lajstromoztatni kívánt védjegy (a továbbiakban: második vitatott védjegy) önmagában két színnek az alább ábrázolt kombinációja volt:
A bejelentést a Nizzai Megállapodás szerinti 32. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással: „Energiaitalok”.
Az európai uniós védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2010. november 29‑i, 48/2011. számában hirdették meg.
2010. december 22‑én az elbíráló a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (
HL 1995. L 303., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 9. szabálya (3) bekezdésének megfelelően értesítést bocsátott ki az alaki követelmények megsértéséről, rámutatva arra, hogy a védjegy leírására szolgáló mezőben nem tüntették fel pontosan azon arányokat, amelyekben az egyes színeket alkalmazzák majd az árukon, valamint e színek megjelenítési módját. Az elbíráló felhívta a felperest, hogy „pontosítsa azon arányokat (például egyenlő arányban), amelyben a két színt alkalmazzák, és azok megjelenítési módját”.
2011. február 10‑én a felperes kifejtette az elbírálónak, hogy „[a] 2010. december 22‑i értesítés[é]nek megfelelően tájékoztatta az EUIPO‑t […] arról, hogy a két szín egyenlő arányban, egymás mellett alkalmazandó”.
2011. március 8‑án a második vitatott védjegyet használat révén megszerzett megkülönböztető képesség alapján a „kék (Pantone 2747 C), ezüst (Pantone 877 C)” színek megjelölésével és az alábbi leírással lajstromozták: „A két szín egyenlő arányban, egymás mellett alkalmazandó”.
2011. szeptember 27‑én a beavatkozó fél a második vitatott védjegy törlése iránti kérelmet nyújtott be a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a), b), és d) pontjával, valamint e rendelet 52. cikke (1) bekezdésének b) pontjával együttesen értelmezett 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján az árujegyzékben szereplő valamennyi áru tekintetében.
A törlési kérelem az alábbi indokokon alapult:
–
a második vitatott védjegy nem felel meg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő követelményeknek, mivel a grafikai ábrázolása nem teljesíti azon ítélkezési gyakorlat által támasztott követelményeket, amely szerint a grafikai ábrázolásnak világosnak, pontosnak, önmagában teljesnek, könnyen hozzáférhetőnek, érthetőnek, tartósnak és objektívnek kell lennie, és a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezést kell tartalmaznia.
–
mivel az „egymás mellett” kifejezés érthető úgy, hogy „közös határvonallal rendelkezőt”, „egymás mellé helyezettet” vagy „a kontraszthatás kiváltása érdekében együtt kezeltet” jelent, a második vitatott védjegy leírása nem tartalmazza, hogy milyen elrendezésben alkalmazzák majd a két színt az árukon, tehát önmagában nem teljes, világos és pontos.
A T‑101/15. és T‑102/15. sz. ügyben
2013. október 9‑i két határozatával a törlési osztály törölte az első vitatott védjegyet és a második vitatott védjegyet (a továbbiakban együtt: vitatott védjegyek), mivel úgy ítélte meg, hogy azok grafikai ábrázolása „absztrakt módon és kontúr nélkül megjelölt két vagy több szín egyszerű egymás mellé helyezés[ének]” minősül a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
34.
pont) értelmében, és nem rendelkezik a 207/2009 rendelet 4. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 4. cikke) által megkövetelt pontos és állandó jelleggel, mivel számos különböző kombinációt enged meg, amelyek nem teszik lehetővé a fogyasztó számára, hogy egy olyan, adott kombinációt felismerhessen vagy megjegyezhessen, amelyet arra használhatna, hogy később biztosan ugyanabban a vásárlási élményben részesülhessen. Nem teszi lehetővé továbbá az illetékes hatóságok és gazdasági szereplők számára, hogy megismerhessék a vitatott védjegyek jogosultja védelemben részesített jogainak terjedelmét. Így a vitatott védjegyeknek (a fenti 3. és 13. pontban ismertetett két változat szerinti) leírással kiegészített grafikai ábrázolása alapján nem határozható meg a színek olyan különleges elrendezése, amely meghatározná az egyenlő arányban megjelenő színek sajátos kombinációját, és így a vitatott védjegyek által biztosított oltalom tárgyát, következésképpen nem felel meg a 207/2009 rendelet 4. cikkének. Az ilyen leírásnak ugyanis nem azt kell meghatároznia, hogyan fogják a védjegyet használni vagy különböző árukon alkalmazni, hanem a lajstromba vett védjegy által biztosított oltalom pontos tárgyának meghatározására szolgál. A törlési osztály emellett kifejtette, hogy igaz ugyan, hogy a 2868/95 rendelet 3. szabályának (3) bekezdése nem követeli meg a grafikai ábrázolás leírásának benyújtását, nem zárja azonban ki a megjelölés lajstromozása megtagadásának, vagy a védjegy törlésének a lehetőségét, amennyiben a leírás megléte szükséges ahhoz, hogy a védjegy lajstromozása megfeleljen a 207/2009 rendelet 4. cikkének. Végül a törlési osztály emlékeztetett arra, hogy az EUIPO‑t nem kötik a korábbi határozatai, hanem csak a jogszerűség elve, és következtetésként rámutatott arra, hogy tekintettel arra, hogy a törlési kérelemnek teljes mértékben helyt adott a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján, nem folytatja le a beavatkozó fél által felhozott további törlési okok vizsgálatát.
2013. október 17‑én a felperes két fellebbezést nyújtott be a törlési osztály két határozata ellen, és 2014. február 10‑én benyújtotta a fellebbezések indokait kifejtő beadványait.
2014. december 2‑i két határozatában (a továbbiakban: megtámadott határozatok) az EUIPO első fellebbezési tanácsa mint megalapozatlant elutasította a két fellebbezést, mivel a vitatott védjegyeket a 207/2009 rendelet 4. cikkével összefüggésben értelmezett 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésével lajstromozták. A fellebbezési tanács azonosan indokolta e két határozatot.
A fellebbezési tanács egyfelől megállapította, hogy a felperes nem hivatkozhatott eredményesen a bizalomvédelem elvére, amelyet a törlési osztály szerinte megsértett, mivel az, hogy az elbíráló kérte az említett védjegy leírásának beillesztését, és elfogadta, sőt, javasolta annak megfogalmazását, nem egyenértékű az olyan pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatással, amelyre a felperes a jogos bizalmát alapozhatta volna. Ráadásul a vitatott védjegyek lajstromozásának időpontjában nem létezett az EUIPO keretén belül kialakult gyakorlat az önmagukban vett európai uniós színvédjegyek lajstromozására vonatkozóan, és mindenesetre egy esetleges gyakorlat – bármennyire szokásos is – nem egyenértékű a pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatással, és így nem releváns annak értékelése során, hogy valamely védjegy grafikai ábrázolása megfelel‑e a 207/2009 rendelet 4. cikkében támasztott követelménynek.
A fellebbezési tanács másfelől úgy ítélte meg, hogy a törlési osztály helyesen állapította meg, hogy a vitatott védjegyeket a 207/2009 rendelet együttesen értelmezett 4. cikkét és 7. cikke (1) bekezdésének a) pontját megsértve lajstromozták.
Először is a fellebbezési tanács emlékeztetett arra, hogy azon körülmény, hogy valamely megjelölés használat révén megszerzett megkülönböztető képességgel rendelkezik, nem teszi lehetővé a 207/2009 rendelet 4. cikkében foglalt követelmények semlegesítését. Álláspontja szerint e rendelkezés célja az európai uniós védjegy által a jogosultja számára biztosított oltalom pontos tárgyának meghatározása, annak megakadályozása érdekében, hogy az európai uniós védjegyjogosultsággal jogosulatlan versenyelőny elérése érdekében visszaéljenek, és hogy lehetővé tegyék az illetékes hatóságok számára, hogy világosan és pontosan megismerjék a lajstromozott megjelölések jellegét, valamint a gazdasági szereplők számára, hogy az e hatóságok által vezetett nyilvános lajstromhoz hozzáférve harmadik személyek jogairól pontos információhoz juthassanak.
Másodsorban a fellebbezési tanács elismerte az önmagukban vett színvédjegyek lajstromozhatóságát, és emlékeztetett azon ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a leírás szükséges lehet a 207/2009 rendelet 4. cikkében szereplő követelmények teljesítéséhez. Amennyiben e leíráshoz grafikai ábrázolást csatolnak, az annak szerves részét képezi.
Harmadsorban, önmagában két vagy több szín kombinációját illetően a fellebbezési tanács a megtámadott határozatok 45. pontjában megállapította, hogy a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) lefektette azon, a 207/2009 rendelet 4. cikkének értelmezésére vonatkozó alapelvet, hogy ahhoz, hogy az ítélkezési gyakorlatban a pontosságra és az tartósságra vonatkozóan támasztott követelmények teljesüljenek, a színkombinációknak szisztematikus elrendezésben, előre meghatározott módon és állandó jelleggel kell egymáshoz rendelniük a kérdéses színeket. Ezen általános elv annak elkerülésére irányul, hogy a számos különböző kombinációt megengedő grafikai ábrázolás kizárja, hogy az átlagfogyasztó később biztosan ugyanabban a vásárlási élményben részesülhessen. Következésképpen a megtámadott határozatok 48. pontjában megállapította, hogy egyfelől a vitatott védjegyek grafikai ábrázolása, másfelől az azokhoz mellékelt leírás (a fenti 3. és 13. pontban ismertetett két változatában) – amelyeket együttesen, a kódokkal beazonosított két szín egyszerű egymás mellé helyezésére és a megjelenítési arányaira való utalással kell értékelni – e két szín számos különböző kombináció szerinti, jelentősen eltérő összhatást keltő elrendezését engedi meg. A vitatott védjegyek ezért nem kellően pontosak és állandó jellegűek.
Negyedsorban a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozatban a fellebbezési tanács megállapította, hogy nem kell azon kérdésről határozni, hogy a színek arányainak a „megközelítőleg” kifejezéssel hozzávetőlegesen történő megjelölése elegendő‑e a 207/2009 rendelet 4. cikke értelmében, amennyiben a leírás még e kifejezés hiányában is pontatlan lenne.
Ötödsorban, amennyiben a felperes azt állítja, hogy a bejelentett védjegy grafikai ábrázolása kellően pontos, mivel bal oldalon kék, jobb oldalon pedig ezüst színből áll, és ezek egymás mellé vannak helyezve, vagyis egyenlő arányban osztja fel e színeket egy függőleges vonal, a fellebbezési tanács a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 50. pontjában és a T‑102/15. sz. ügyben megtámadott határozat 49. pontjában megállapította, hogy ilyen értelmű kifejezett leírást kellett volna az említett ábrázoláshoz mellékelni. Ilyen kifejezett leírás hiányában a vitatott védjegyek grafikai ábrázolása különböző elrendezéseket enged meg.
Hatodsorban a fellebbezési tanács elutasította a felperes azon érvét, amely szerint a megállapított szabálytalanságok orvoslása érdekében az EUIPO‑nak lehetővé kellett volna tennie a szóban forgó védjegybejelentések módosítását, mivel a 2868/95 rendelet 9. szabálya nem szolgálhat jogalapul e célból.
A felek kereseti kérelmei
A Marques szövetség (a továbbiakban: beavatkozó szövetség) által támogatott felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatokat;
–
utalja vissza a jelen ügyeket az EUIPO elé, hogy az a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése) alapján vizsgálja meg azokat;
–
az EUIPO‑t és a beavatkozó felet kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a kereseteket;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a kereseteket;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére, beleértve a beavatkozó fél részéről felmerült költségeket is.
A jogkérdésről
Kereseteinek alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a 207/2009 rendelet 4. cikkének és 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának, valamint az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, a másodikat pedig a bizalomvédelem elvének megsértésére alapítja.
Az első, a 207/2009 rendelet 4. cikkének és 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának, valamint az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapról
Először is a beavatkozó szövetség által támogatott felperes azt állítja, hogy a vitatott védjegyek megfelelnek a 207/2009 rendelet 4. cikkében foglalt követelményeknek, és a fellebbezési tanács túlzottan szigorúan értelmezte a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), és így ebből következően a kizárólag önmagukban vett színvédjegyek aránytalan és hátrányosan megkülönböztető bánásmódban részesültek más védjegytípusokhoz képest. A felperes szerint ezen ítélet nem alkalmazható a vitatott védjegyekhez hasonló védjegyek lajstromozására. Először is, kizárólag az önmagukban vett színkombinációk olyan leírást tartalmazó lajstromozása iránti kérelemre alkalmazandó, amely – a vitatott védjegyek leírásával szemben – kifejezett oltalmat igényel „minden elképzelhető formára”. Másodszor ezen ítélet 34. pontjának az eljárás nyelve szerinti változata, vagyis a német változat a „Zusammenstellung” kifejezés használatával mindössze két vagy több szín „tetszőleges kombinációjára” szorítkozik, és nem azok „egymás mellé helyezésére”, amely kifejezés a francia változatban szerepel, és amely ellenben „konkrét kombinációra” utal. A vitatott védjegyek grafikai ábrázolása ilyen konkrét kombinációra vonatkozik, és nem tetszőleges kombinációra.
Másodsorban a fellebbezési tanács annak részletes leírását követelte meg, ahogyan a színeket az árukon alkalmazni fogják, és így annak a leírását, ahogyan a vitatott védjegyeket használni szándékoznak, amely a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése vagy e rendelet 15. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 18. cikke) szempontjából releváns kérdés, ugyanakkor a grafikai ábrázolás pontosságának elvont vizsgálatát igényli az a kérdés, hogy valamely megjelölés európai uniós védjegyként való lajstromozása megfelel‑e ugyanezen rendelet 4. cikkének. Továbbá az ilyen leírás először is nem minősül jogi követelménynek, másodszor a szóban forgó megjelölést az ábrás védjegy minőségével ruházza fel.
Harmadsorban, az említett leírást illetően, az önmagában vett színvédjegy tényleges használata „kifejezett” leírása szükségességének elismerése az ilyen típusú védjegyek lajstromozására vonatkozó további feltétel előírásával lenne egyenértékű, ami az alkalmazandó szabályozás vagy ítélkezési gyakorlat alapján nem jogi követelmény egy európai uniós védjegy lajstromozása tekintetében, és amely a „nem hagyományos védjegyek” más típusai – így a térbeli vagy a hangvédjegyek, vagy a hagyományos ábrás és szóvédjegyek – esetében sem követelmény, és amelyet az EUIPO korábbi határozatai vagy az ítélkezési gyakorlat sem követel meg. A fellebbezési tanács ezért megsértette az arányosság elvét és a különböző védjegytípusok közötti egyenlő bánásmód elvét is.
Az önmagában színek kombinációjából álló európai uniós védjegy lajstromozása céljából ugyanis a 207/2009 rendelet 4. cikke alapján elegendő, hogy e védjegyet ilyen típusú védjegyként igényeljék, bárhogyan is ábrázolják grafikailag, és hogy a színeket nemzetközileg elismert színazonosítási kódokra hivatkozással jelöljék meg. Az „amit látsz, azt kapsz” szabálya vizuálisan alkalmazandó a szóban forgó védjegy azonosításához szükséges többi jellemzőre.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja ezen érveket.
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az első jogalap keretében felhozott kifogások lényegében három csoportra oszthatók: az első a 207/2009 rendelet 4. cikkének és 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésén, a második az egyenlő bánásmód elvének megsértésén, a harmadik pedig az arányosság elvének megsértésén alapul.
Az 207/2009 rendelet 4. cikkének és 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére alapított első részről
A 207/2009 rendelet 4. cikke értelmében európai uniós védjegyoltalom tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó – beleértve a személyneveket –, ábra, kép, alakzat, betű, szám, továbbá az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztessen más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.
A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján a megjelölés nem részesülhet európai uniós védjegyoltalomban, ha nem felel meg az e rendelet 4. cikkben meghatározott követelményeknek.
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy annak érdekében, hogy a 207/2009 rendelet 4. cikke értelmében a színek vagy színösszetételek védjegyoltalomban részesülhessenek, három feltételnek kell megfelelniük. Először megjelölésnek kell minősülniük. Másodszor e megjelölésnek grafikailag ábrázolhatónak kell lennie. Harmadszor a megjelölésnek alkalmasnak kell lennie arra, hogy egy vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól megkülönböztesse (lásd analógia útján: 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
22.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint azt a Bíróság már megállapította, a színek rendszerint a dolgok egyszerű tulajdonságai. A színeket és a színösszetételeket a kereskedelem területén is általában vonzó vagy díszítő jellegük miatt alkalmazzák, minden egyéb jelentéstartalom nélkül. Ennek ellenére nem zárható ki, hogy a színek vagy színösszetételek egy áru vagy szolgáltatás megjelöléseként szolgáljanak (lásd: 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 207/2009 rendelet 4. cikkének alkalmazásakor meg kell állapítani, hogy abban az összefüggésben, amelyben felhasználásra kerülnek, a lajstromozni kívánt színek vagy színösszetételek valójában megjelölésnek minősülnek‑e. E követelmény célja különösen annak megakadályozása, hogy a védjegyjogosultsággal jogosulatlan versenyelőny elérése érdekében visszaéljenek (lásd analógia útján: 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
24.
pont).
Azon követelményt illetően továbbá, hogy e megjelölésnek a 207/2009 rendelet 4. cikke értelmében grafikailag ábrázolhatónak kell lennie, az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy biztosítania kell a megjelölés vizuális megjelenítését – különösen alakok, vonalak, karakterek útján –olyan módon, hogy a megjelölés pontosan meghatározható legyen (lásd analógia útján: 2002. december 12‑iSieckmann ítélet,
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
,
46.
pont).
Ezen túlmenően ahhoz, hogy betöltse a szerepét, a 207/2009 rendelet 4. cikke szerinti grafikai ábrázolásnak világosnak, pontosnak, önmagában teljesnek, könnyen hozzáférhetőnek, érthetőnek, tartósnak és objektívnek kell lennie (lásd analógia útján: 2002. december 12‑iSieckmann ítélet,
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
,
–
55.
pont).
Ezt az értelmezést az európai uniós védjegyek lajstromozási rendszerének megfelelő működése követeli meg. A grafikai ábrázolhatóság követelménye különösen magának a védjegynek a meghatározására szolgál annak érdekében, hogy megállapítható legyen a védjegyjogosult számára a lajstromba vett védjegy által biztosított oltalom pontos tárgya. A védjegy nyilvános lajstromba való felvételének ugyanis az a célja, hogy azt a hatáskörrel rendelkező hatóságok és a nyilvánosság, különösen a gazdasági szereplők számára hozzáférhetővé tegyék. Egyrészről a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak világosan és pontosan ismerniük kell a védjegyet képező megjelölés természetét annak érdekében, hogy teljesíthessék a bejelentések előzetes vizsgálatára, valamint a megfelelő és pontos védjegylajstrom közzétételére és vezetésére irányuló kötelezettségeiket. Másrészről a gazdasági szereplőknek világosan és pontosan meg kell tudniuk bizonyosodni az aktuális vagy potenciális versenytársaik oltalomban részesülő védjegyeiről vagy az általuk tett bejelentésekről, hogy így a harmadik személyek jogairól érdemi információhoz juthassanak (lásd analógia útján: 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
–
30.
pont).
Ilyen körülmények között annak érdekében, hogy a lajstromozott európai uniós védjegy szerepét betöltse, a megjelölésnek pontosan és állandó jelleggel észlelhetőnek kell lennie, ami biztosítja a származásjelző funkció teljesítését (lásd: 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
31.
és
32.
pont).
Az önmagában egy színből álló védjegyeket illetően a Bíróság kimondta, hogy egy színminta benyújtása önmagában nem minősül a 207/2009 rendelet 4. cikke szerinti grafikai ábrázolásnak. Ellenben a szín szöveges leírása, amennyiben olyan szavakból áll, amelyek maguk is betűkből állnak, a szín grafikai ábrázolásának minősül, ha megfelel a fenti 44. és 45. pontban említett feltételeknek (lásd analógia útján: 2003. május 6‑iLibertel ítélet,
C‑104/01
,
EU:C:2003:244
,
–
35.
pont).
Az önmagában két vagy több szín kombinációjából álló védjegyeket illetően a Bíróság kifejtette, hogy ahhoz, hogy megfeleljenek a fenti 44. és 45. pontban említett feltételeknek, a két vagy több absztrakt módon és kontúr nélkül meghatározott szín grafikai ábrázolásának szisztematikus elrendezésben, előre meghatározott módon és állandó jelleggel kell egymáshoz rendelnie a kérdéses színeket. Két vagy több szín egyszerű egymás mellé helyezése forma és kontúr nélkül, illetve a két vagy több színre „minden elképzelhető formában” való hivatkozás nem hordozza magában a 207/2009 rendelet 4. cikke által megkövetelt pontosság és állandóság jellemzőit. A gyakorlatban az ilyen ábrázolások számos eltérő kombináció használatára jogosítanának, ami nem tenné lehetővé a fogyasztó számára, hogy egy adott kombinációt felismerhessen vagy megjegyezhessen, és arra használhatná azt, hogy később biztosan ugyanabban a vásárlási élményben részesülhessen, továbbá a hatáskörrel rendelkező hatóságok és a gazdasági szereplők számára sem tenné lehetővé, hogy megismerjék a védjegyjogosult oltalmazott jogainak terjedelmét (lásd analógia útján: 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
,
–
35.
pont).
E megállapítások fényében kell megvizsgálni, hogy a megtámadott határozatokban szerepel‑e értékelési hiba.
A jelen esetben a fellebbezési tanács a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 53. pontjában és a T‑102/15. sz. ügyben megtámadott határozat 52. pontjában helyben hagyta a törlési osztálynak a 207/2009 rendelet 4. cikke és 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján a vitatott védjegyek törlését azzal az indokkal kimondó határozatait, hogy azok nem tekinthetők kellően pontosnak. A fellebbezési tanács következtetését a grafikai ábrázolás és az egyes vitatott védjegyekhez csatolt leírások együttes elemzésére alapozta. Mivel a két szín megjelölésén kívül a leírás az e két szín közötti bizonyos arány ismertetésére korlátozódott, a fellebbezési tanács megállapította, hogy kizárólag ezen arány ismertetése a két szín számos különböző kombináció szerinti elrendezését engedi meg, tehát nem rendeli előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz a színeket, amint azt a 207/2009 rendeletnek a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélettel (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) értelmezett 4. cikke megköveteli.
Először is a beavatkozó szövetség által támogatott felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács a jelen esetben tévesen értelmezte és alkalmazta a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
A felperes különösen úgy ítéli meg, hogy a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) kizárólag a színek tetszőleges és meg nem határozott, egyszerű „kombinációjából” álló grafikai ábrázolásra alkalmazandó, és nem vonatkozik a színek egymás mellé helyezésének esetére, amely nem minősül ezen ítélet értelmében egyszerű „kombinációnak”. Ezen ítélet továbbá lényegében két szín „minden elképzelhető formája” iránti oltalom igénylésének kérdésére vonatkozott. Így a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
)
34.
pontjában használt „illetve” kifejezést a „minden elképzelhető formában” kifejezésre tekintettel kell megvizsgálni. Ebből következik, hogy két színnek a köztük lévő arány százalékban kifejezett megfelelő feltüntetésével történő egymás mellé helyezése nem jelenti azt, hogy a grafikai ábrázolás nem pontos vagy világos, kivéve ha ezeknek a jellemzőknek az ezzel egyidejűleg benyújtott leírás egyértelműen ellentmond. A két elemet tehát együtt kell értékelni. A vitatott védjegyek nem a színek egyszerű kombinációjából állnak, és a lajstromozásuk iránti kérelem nem „minden elképzelhető formára” igényel oltalmat. Az említett ítéletet ezért nem kell a jelen ügyben alkalmazni.
A beavatkozó szövetség szerint a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) a grafikai ábrázolások két típusára vonatkozik: egyfelől a két vagy több szín forma vagy kontúr nélküli egyszerű egymás mellé helyezéséből (amelyek „egyszerű kombinációként” értelmezendők) álló megjelölésekre, másfelől a két vagy több színből álló, megjelölésekre, amelyek a meghatározásuk szerint „minden elképzelhető formában” megjelenhetnek. Az említett ítélet 34. pontja két vagylagos helyzetre vonatkozik tehát, és a vitatott védjegyek egyik helyzet alá sem tartoznak.
A felperesnek és a beavatkozó szövetségnek a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) hatályára vonatkozó érvelését el kell utasítani, mivel az az említett ítélet téves értelmezésén alapul.
A 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) fenti 47. pontban felidézett 33–35. pontját ugyanis együttesen, valamint a jelen ítélet 24. és 26–30. pontjában kifejtett, továbbá a fenti 41. és 44. pontban felidézett elvekre tekintettel kell értelmezni.
Ezen értelmezéséből következik, hogy az önmagában színek kombinációjából álló európai uniós védjegy által biztosított oltalom tárgyának pontos meghatározásához e színeket meghatározott elrendezés vagy rendszer alapján kell ábrázolni, amely a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel rendeli egymáshoz az olyan különböző kombinációk megakadályozása céljából, amelyek nem teszik lehetővé a fogyasztó számára, hogy egy adott kombinációt megismerhessen és megjegyezhessen, amint azt a Bíróság a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletének (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
)
35.
pontjában kifejtette.
E feltétel először is megfelel azon igénynek, hogy a védjegy betölthesse származásjelző funkcióját azáltal, hogy az árukon elhelyezve a fogyasztók számára észlelhető és felismerhető, figyelembe véve azt, hogy a színek rendszerint a dolgok egyszerű tulajdonságai, és általában vonzó vagy díszítő jellegük miatt alkalmazzák azokat, minden egyéb jelentéstartalom nélkül; másodszor megfelel a jogbiztonságnak, amennyiben lehetővé teszi az illetékes hatóságok, valamint a gazdasági szereplők számára, hogy egyértelműen és pontosan megismerjék a védjegyet alkotó megjelölések jellegét és harmadik személyek jogait; továbbá harmadszor megfelel azon körülménynek, hogy elkerülhetővé váljon a kereskedelmi gyakorlatokban rendelkezésre álló színek körének indokolatlan szűkítése, monopóliumokat hozva létre egyetlen vállalkozás javára.
Azt kell megvizsgálni, hogy a vitatott védjegyek a szóban forgó két szín számos különböző kombinációját engedik‑e meg a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
)
35.
pontja értelmében.
A vitatott védjegyek grafikai ábrázolása két szín, a kék és az ezüst 50%‑50%‑os arányban történő vertikális egymás mellé helyezéséből áll. E grafikai ábrázoláshoz különböző leírást csatoltak a két esetben. Az első, a T‑101/15. sz. ügy tárgyát képező vitatott védjegyhez csatolt leírás a színeket a nemzetközileg elismert „RAL” színazonosítási kódra hivatkozással azonosítja, és pontosítja, hogy az arányuk „megközelítőleg 50%‑50%”. A második, a T‑102/15. sz. ügy tárgyát képező vitatott védjegyhez csatolt leírás a színeket a nemzetközileg elismert „Pantone” színazonosítási kódra hivatkozással azonosítja, és pontosítja, hogy a színek „egyenlő arányban, egymás mellett alkalmazandók”.
Márpedig meg kell állapítani, hogy egyfelől a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a vitatott védjegyek grafikai ábrázolása a két szín forma és kontúr nélküli, egyszerű egymás mellé helyezéséből áll, amely a két szín több különböző kombinációját engedi meg.
Másfelől meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács azt is helyesen állapította meg, hogy az egyes vitatott védjegyekhez mellékelt grafikai ábrázolások nem tartalmaznak további pontosítást a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezés és e színek több különböző kombinációjának tilalma tekintetében, amint azt a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) megköveteli.
E következtetéseket nem cáfolják a beavatkozó szövetség által támogatott felperes által felhozott érvek.
Először is, mint hatástalanokat el kell utasítani a felperesnek és a beavatkozó szövetségnek a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
)
34.
pontjának különböző nyelvi változataiban szereplő „Zusammenstellung” kifejezés értelmezésére vonatkozó érvelését, mivel az „egymás mellé helyezés” kifejezés – noha az nem bármilyen tetszőleges kombinációra hivatkozik, amint azt a felperes és a beavatkozó szövetség állítja – nem minősül szükségképpen szisztematikus elrendezésnek sem a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
)
33.
pontja értelmében. Ugyanis, noha az egymás mellé helyezés két vagy több, egymás mellett lévő szín közvetlen összekapcsolását jelzi, ezen összekapcsolás több különböző elrendezésben jelenhet meg. Az említett egymás mellé helyezés így különböző formákat ölthet, és különböző képeket vagy alakokat alkothat, amelyek mindegyike tiszteletben tartja a „megközelítőleg 50%‑50%‑os arányt” vagy az „egyenlő arányt”.
A vitatott védjegyek leírásában az arányok feltüntetése pusztán azt az információt teszi ehhez hozzá, hogy a tér két szín általi elfoglalása – bármilyen formában is jelenik meg az egymás mellé helyezés – olyan, hogy mindegyik szín a hely felét foglalja el. Ebből következően el kell utasítani a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletnek (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) – a beavatkozó szövetség által támogatott – felperes által előnyben részesített azon értelmezését, amely szerint a különböző színek közötti arányokat vagy kapcsolatot érintő pontosítás elegendő a szisztematikus elrendezés – fent említett ítéletben említettek szerinti – követelményének való megfeleléshez.
A két szín elrendezése ugyanis nemcsak a két szín különböző aránya miatt nem lehet előre meghatározott és állandó jellegű, hanem az ugyanolyan arányban ábrázolt színek térben való eltérő elhelyezése folytán sem.
Másodszor el kell utasítani a beavatkozó szövetség azon állítását, amely szerint a két színsávnak megközelítőleg azonos arányban való, függőleges egymás mellé helyezése – a fehér bal oldalon, az ezüst pedig a jobb oldalon – minősül a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő, egyetlen szisztematikus elrendezésnek. A fenti 54–60. pontban ugyanis kiemelésre került, hogy a jelen esetben a két egymás mellé helyezett színnek az egymáshoz való arányuk százalékban való feltüntetésével történő grafikai ábrázolása nem elegendő a szisztematikus elrendezésük meghatározása tekintetében. Meg kell egyébként állapítani, hogy a felperes a vitatott védjegyek használat révén megszerzett megkülönböztető képességére alapított lajstromozás iránti kérelmeihez olyan bizonyítékokat csatolt, amelyek e védjegyeket a két színnek az említett kérelmekben szereplő grafikai ábrázoláson megjelenített függőleges egymás mellé helyezésétől igen eltérő módon ábrázolják.
A felperes tehát maga úgy ítéli meg, hogy az elvont módon meghatározott vitatott védjegyek – önmagukban vett színvédjegyek – a kék és az ezüst szín különböző elrendezéseire kiterjedő oltalmat biztosítanak, és nem csupán a két egyenlő függőleges – bal oldalt kék, jobb oldalt ezüst – sáv által alkotott elrendezésre, amint azt a beavatkozó szövetség állítja. A felperes ezáltal elismeri, hogy a vitatott védjegyeknek a lajstromozás szerinti grafikai ábrázolása sokféle megjelenést tesz lehetővé, amelyek nem előre meghatározottak és nem is állandó jellegűek.
Pontosan ezen eredmény megakadályozását célozza a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), amennyiben az összeegyeztethetetlen a 207/2009 rendelet 4. cikkének alapjául szolgáló, a fenti 41. és 44. pontban felidézett, a védjegy funkciójának és azon lehetőségnek a biztosítására irányuló céllal, hogy a fogyasztók felismerhessék, megismerhessék és megjegyezhessék a védjegyet, ami azt jelenti, hogy ez utóbbinak a lajstromozott módon kell vizuálisan megjelennie.
Harmadszor, amennyiben a beavatkozó szövetség állítása szerint a 207/2009 rendelet 4. cikkében megkövetelt, a pontosságra és állandóságra vonatkozó jellemző biztosításához elegendő lenne az „amit látsz, azt kapsz” szabályt alkalmazni, ebből azt a következtetést kellene levonni, hogy a két egyenlő – bal oldalt kék, jobb oldalt ezüst – sáv függőleges egymás mellé helyezése minősül a vitatott védjegyek által biztosított oltalom tárgyát képező egyetlen elrendezésnek. Amint azonban a fenti 65. pontból következik, nem ez a helyzet áll fenn.
Épp ellenkezőleg, pontosan e szabály alkalmazása követeli meg, hogy a grafikai ábrázolás – a védjegybejelentésben szereplő módon és ahogy látható („amit látsz”) – legyen a vitatott védjegyek által biztosított oltalom egyetlen tárgya („amit kapsz”). Ebben az értelemben a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) hozzájárul az e szabályból az önmagukban vett színvédjegyek lajstromozási feltételei tekintetében levonandó gyakorlati következmények pontosításához.
Negyedsorban azáltal, hogy a fellebbezési tanács a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) alkalmazta, a felperes és a beavatkozó szövetség állításával szemben nem jelenti az ilyen típusú védjegyek létének vagy lajstromozhatóságának tagadását, ami sértené – a 207/2009 rendelet és a 2868/95 rendelet módosításáról, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnak (védjegyek és formatervezési minták) fizetendő díjakról szóló 2869/95/EK bizottsági rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2424 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL 2015. L 341., 21. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 71., 322. o.
;
HL 2016. L 110., 4. o.
;
HL 2016. L 267., 1. o.
;
HL 2017. L 142., 104. o.
) módosított – 207/2009 rendelet 4. cikkét, amelynek értelmében európai uniós védjegyoltalomban részesülhet minden megjelölés, így különösen szó – beleértve a személyneveket is –, ábra, kép, alakzat, betű, szám, szín, továbbá az áru vagy az áru csomagolásának formája, vagy hang, amely alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól, és az európai uniós védjegyek lajstromában való ábrázolásának módja lehetővé tegye azt, hogy az illetékes hatóságok és a nyilvánosság egyértelműen és pontosan meghatározza a jogosultat megillető oltalom tárgyát. A rendelet ezenfelül csak 2017. október 1‑jétől alkalmazandó.
E célból ugyanis elegendő, hogy a védjegyjogosult a pontosan azon oltalom tárgyának megfelelő védjegy grafikai ábrázolását nyújtsa be, amelyet oltalomban kívánt részesíttetni. Nem nyújthatja be viszont a grafikai ábrázolást úgy, hogy az említett ábrázolás által biztosított oltalomnál szélesebb, vagy annak nem megfelelő oltalmat igényel, amely közvetlenül ellentmond az „amit látsz, azt kapsz” szabálynak.
Ötödször, a felperes egy tanácsadó véleményére támaszkodva elismeri, hogy a megjelölés leírásának érvényes célkitűzése az, hogy biztosítsa a gyakorlatban a védjegy egységes megjelenítését, ugyanakkor emellett lehetővé tegye az esetleges – ám elkerülhetetlen – „csekély eltéréseket” a megjelölés kereskedelmi megjelenítése során. A jelen esetben mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a vitatott védjegyek – az ábrázolásuk és a leírásuk szerinti formájukban, és a megjelenítésük módja alapján – közötti eltérések nem csekélyek, mivel a két egyenlő függőleges – bal oldalt kék, jobb oldalt ezüst színű – sáv egymás mellé helyezése semmilyen formában nem jelenik meg a felperes áruin.
Hatodszor a felperes és a beavatkozó szövetség úgy ítéli meg, hogy az önmagában színek kombinációjából álló védjegyet alkotó színek szisztematikus elrendezése leírásának megkövetelése lényegében az önmagában vett színvédjegyek és az ábrás védjegyek közötti különbségtétel megszüntetését jelentené.
E kifogás nem lehet eredményes. Ugyanis, még akkor is, ha a színek pontos elrendezésének ábrázolása vagy leírása hozzájárul az önmagában vett színvédjegynek az ábrás védjegyhez való közelítéséhez, az e két védjegytípus által biztosított oltalom tárgya továbbra is eltérő.
Ezenfelül, amint azt a beavatkozó fél helyesen kiemeli, az önmagában vett színvédjegy körvonalak nélkül elhelyezhető az érintett áruk teljes felületén, függetlenül azok formájától vagy csomagolásától, ami az ábrás védjegyek esetén nem érvényes (lásd ebben az értelemben: 2015. január 28‑iEnercon kontra OHIM ítélet [Öt zöld színárnyalat],
T‑655/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:49
,
16.
pont). A vállalkozás tehát mindig megőrzi az önmagában vett színvédjegy lajstromozásához fűződő érdeket, tekintettel az ilyen típusú védjegy által az ábrás védjegy által biztosítotthoz képest szélesebb oltalomra.
Másodsorban a felperes azt állítja, hogy először is a kifejezett leírás benyújtására irányuló kötelezettség, ahogyan azt a fellebbezési tanács a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 50. pontjában és a T‑102/15. sz. ügyben megtámadott határozat 49. pontjában megfogalmazta, nem következik sem az alkalmazandó szabályozásból, sem az ítélkezési gyakorlatából, másodszor az ítélkezési gyakorlat soha nem állapította meg, hogy e leírásnak azon tényleges használatra kell irányulnia, amelyre a szóban forgó védjegyet felhasználják, és harmadszor az ilyen, kizárólag az önmagukban vett színvédjegyekre alkalmazott követelmény sérti az egyenlő bánásmód elvét. A fellebbezési tanács így egy további, a 207/2009 rendelet 4. cikkében nem szereplő feltételt alkotott a kizárólag az önmagukban vett színvédjegyek lajstromozására vonatkozóan.
Előzetesen pontosítani kell, hogy a fellebbezési tanács nem állította a megtámadott határozatokban, hogy kötelezettség áll fenn a bejelentett védjegy kifejezett leírásának benyújtására vonatkozóan. Mindössze azt jegyezte meg, hogy a „jelen esetben” kifejezett leírás szükséges.
Azon kérdést illetően, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította‑e meg, hogy a jelen esetben szükséges volt a vitatott védjegyek kifejezett leírása, emlékeztetni kell arra, hogy a 2868/95 rendelet 3. szabályának (3) bekezdése előírja, hogy a védjegybejelentés „a megjelölés leírását is tartalmazhatja”.
Amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozatok 48. pontjában helyesen állapította meg, amennyiben a leírás megjelenik a védjegybejelentésben, azt a grafikai ábrázolással együttesen kell vizsgálni.
Továbbá, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozatok 43. pontjában helyesen kiemelte, a 2003. május 6‑iLibertel ítéletből (
C‑104/01
,
EU:C:2003:244
) az következik, hogy a megjelölés leírása szükséges lehet a 207/2009 rendelet 4. cikkében szereplő követelmények teljesítéséhez.
Különösen érvényes ez, amikor a színeket előre meghatározott módon egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezés nem következik a grafikai ábrázolásból, ez utóbbi tehát nem teszi lehetővé az oltalom tárgyának egyértelmű meghatározását, amint azt a fenti 59. pont kifejtette.
Következésképpen a fellebbezési tanács a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 50. pontjában és a T‑102/15. sz. ügyben megtámadott határozat 49. pontjában joggal állapította meg, hogy a jelen esetben szükséges volt a színeket állandó jelleggel és előre meghatározott módon egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezés kifejezett leírásának benyújtása.
Másodsorban el kell utasítani a felperes azon kifogását is, mely szerint a fellebbezési tanács megkövetelte, hogy a leírás azon tényleges használatra irányuljon, amelyre a szóban forgó védjegyet szánják.
E tekintetben, noha a megtámadott határozatok 48. pontja a megjelölés által biztosított oltalom „terjedelmére” hivatkozik – amely fogalmat általában a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése vagy 15. cikke szempontjából releváns használat értékelése keretében vizsgálnak – a jelen esetben e fogalomnak a megtámadott határozatokban használt módját úgy kell érteni, mint amely az európai uniós védjegy által biztosított oltalom „tárgyára” hivatkozik, amint azt az EUIPO a tárgyaláson megerősítette.
Annak megkövetelése ugyanis, hogy a két vagy több szín kombinációjából álló védjegy a színeket előre meghatározott módon egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezést mutasson, nem egyenértékű a bejelentett védjegy tényleges használatának meghatározására vonatkozó követelménnyel. Az ilyen védjegy elvont jellege, valamint a színek korlátozott bennerejlő képessége arra, hogy bármilyen pontos jelentést hordozzanak, és így az áru vagy a szolgáltatás kereskedelmi származását megjelöljék, mindazonáltal megköveteli, hogy a szóban forgó védjegyoltalom tárgyát megfelelő pontossággal határozzák meg. Az önmagukban vett színvédjegyek így különböznek más védjegytípusoktól, amelyek jellegüknél fogva pontosabbak és inkább képesek valamilyen jelentést hordozni. Ennélfogva az önmagukban vett színvédjegyek jellegére és a bennük rejlő tulajdonságokra tekintettel azon követelmény, hogy az ilyen védjegyek által biztosított oltalom tárgyát megfelelő pontossággal határozzák meg, nem minősül az egyenlő bánásmód elve megsértésének.
Harmadszor, az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértését illetően hozzá kell fűzni, hogy az önmagukban vett színvédjegyek a térbeli védjegyekkel ellentétben sem a térben, sem pedig a formájuknál fogva, az ábrás védjegyekkel szemben pedig a kontúrjuknál fogva sem behatároltak, továbbá vizuálisan jelennek meg, nem pedig hang vagy betűk révén, mint a hang‑ vagy szóvédjegyek.
Egy színkombinációban az egyetlen lehetséges kontúr nélküli térbeli elhelyezés a különböző elrendezések szerinti egymás mellé helyezés. Az ehhez fűzhető egyetlen pontosítás így az érintett színek különleges árnyalatai és azon arányok, amelyet egymáshoz képest mutatnak. Az ilyen ábrázolás következménye a túl széles körű védjegyoltalom, amely nehezen egyeztethető össze a színek rendelkezésre állásának követelményével, és amelyet következésképpen már a védjegybejelentés benyújtásának időpontjában pontosítani kell a színeket előre meghatározott módon egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezés tekintetében.
Ráadásul, amint azt a fellebbezési tanács a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 51. pontjában és a T‑102/15. sz. ügyben megtámadott határozat 50. pontjában joggal megállapítja, a 2002. december 12‑iSieckmann ítéletből (
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
) következik, hogy azon követelményt, hogy a megjelölés legyen világos, pontos, önmagában teljes, könnyen hozzáférhető, érthető, tartós és objektív, minden egyes védjegytípus esetében önállóan kell értékelni, figyelembe véve e típus jellegét és bennerejlő tulajdonságait.
A fentiekből következik, hogy a fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 48., 49. és 51. pontjában, illetve és a T‑102/15. sz. ügyben megtámadott határozat 48. és 50. pontjában megállapította, hogy a két szín, a kék és az ezüst arányának puszta jelzése a színek számos különböző kombináció szerinti elrendezését teszi lehetővé, és így nem minősül a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő, szisztematikus elrendezésnek, amely jelentősen eltérő összbenyomást kelt, és megakadályozza a fogyasztókat abban, hogy később biztosan ugyanabban a vásárlási élményben részesülhessenek. Helyesen jutott tehát arra a következtetésre, hogy a jelen esetben benyújtott grafikai ábrázolás, amelyhez kizárólag a két szín arányának leírását csatolták, nem tekinthető kellően pontosnak, és hogy a vitatott védjegyet a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontját megsértve lajstromozták.
Továbbá, amint a fellebbezési tanács a T‑101/15. sz. ügyben megtámadott határozat 49. pontjában helyesen jegyezte meg, e következtetés érvényes mindkét vitatott védjegyre. Az első vitatott védjegy leírásában szereplő „megközelítőleg” kifejezés ugyanis csak megerősíti a grafikai ábrázolás pontatlan jellegét, amely azonos a két vitatott védjegy esetén, és amely a szóban forgó két szín különböző elrendezéseit engedi meg, mivel olyan leírást csatoltak hozzá, amely nem tartalmaz olyan pontosítást, amely alapján megállapítható lenne, hogy egyetlen, a színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő elrendezés létezik.
Következésképpen az első jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani.
Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított második részről
Előzetesen pontosítani kell, hogy a felperes nem állítja kifejezetten az egyenlő bánásmód elvének megsértését a keresetlevelében, hanem csak a válaszában, a tanácsadó véleményében kifejtett érvekre utalva, valamint a beavatkozó szövetség beavatkozási beadványára adott észrevételeiben, az arányosság elvével kapcsolatos pontokban.
Mindazonáltal az egyenlő bánásmód elvére történő, a válaszban tett kifejezett hivatkozás lényegében nem más, mint a keresetlevélben már felhozott kifogás formális megfogalmazása.
A jelen esetben a felperes többek között úgy érvel, hogy azon követelmény, hogy a védjegybejelentés időpontjában leírják azon módot, ahogyan a védjegy tárgyát ténylegesen alkalmazzák a szóban forgó árukon vagy szolgáltatásokon, egyfelől nem áll fenn a többi védjegytípus, így a térbeli, a hang‑ vagy a szóvédjegyek tekintetében. Másfelől e követelmény a vitatott védjegyek eltérő bánásmódját jelenti az EUIPO korábbi gyakorlatára és a Törvényszék önmagukban vett színvédjegyekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatára tekintettel.
Az uniós jogban kimondott egyenlő bánásmód elve előírja, hogy a hasonló helyzetek ugyanolyan bánásmódban részesülnek. Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a hátrányos megkülönböztetés kizárólag különböző szabályoknak hasonló helyzetekre való alkalmazásából, vagy pedig ugyanazon szabálynak különböző helyzetekre történő alkalmazásából állhat (lásd: 2012. május 10‑iBizottság kontra Észtország ítélet,
C‑39/10
,
EU:C:2012:282
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig először is, a más védjegytípusokkal való, a fenti 85–88. pontban elemzett összehasonlítást illetően az önmagában színek kombinációjából álló, kontúr és forma nélküli védjegy jellegéből következik, hogy annak érdekében, hogy az általa nyújtott oltalom pontos tárgya világos, valamint a fogyasztók és a gazdasági szereplők számára észlelhető legyen, és aránytalan versenyelőny biztosítása nélkül láthassa el a származásjelzőként betöltött alapvető funkcióját, a grafikai ábrázolásának vagy az ahhoz csatolt leírásnak be kell mutatnia a szóban forgó színek pontos árnyalatait, az arányokat és a térben való elrendezésüket. E pontosítási fok az önmagukban vett színvédjegyek természetüknél fogva kevésbé pontos jellege folytán szükséges, e védjegyek ebben különböznek a több védjegytípustól. Ennélfogva az eltérő bánásmód igazolt a fenti 95. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat fényében.
Másodsorban, az EUIPO‑nak az önmagukban vett színvédjegyekre vonatkozó korábbi gyakorlatát illetően elegendő emlékeztetni arra, hogy a fellebbezési tanácsnak a megjelölés európai uniós védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 207/2009 rendelet alapján meghozandó határozata nem mérlegelési jogkörben, hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben hozott határozat. Ezért a fellebbezési tanácsok határozatainak jogszerűségét kizárólag a bíróság által értelmezett e rendelet alapján kell megítélni, nem pedig az e határozatokat megelőző határozathozatali gyakorlat alapján (2005. szeptember 15‑iBioID kontra OHIM ítélet,
C‑37/03 P
,
EU:C:2005:547
,
47.
pont).
Az ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód és a megfelelő ügyintézés elvére tekintettel az EUIPO az európai uniós védjegybejelentés vizsgálata keretében köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia, vagy sem (2011. március 10‑iAgencja Wydawnicza Technopol kontra OHIM ítélet,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
,
74.
pont).
Ezen elveknek ugyanakkor összhangban kell állniuk a jogszerűség tiszteletben tartásával. Következésképpen a valamely megjelölés európai uniós védjegyként való lajstromozását kérő személy előnyök szerzése végett nem hivatkozhat a más javára esetlegesen elkövetett jogsértésre, azonos határozat meghozatala érdekében (2011. március 10‑iAgencja Wydawnicza Technopol kontra OHIM ítélet,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
,
75.
és
76.
pont).
A jelen esetben a felperes először is az EUIPO iránymutatásaira hivatkozik, amelyek szerint „amennyiben önmagában színek kombinációját jelentik be, az igényelt jog terjedelmének meghatározása érdekében a benyújtott grafikai ábrázolásnak e színeket le kell a térben határolnia (
what you see is what you get
– amit látsz, azt kapsz). A grafikai ábrázolásnak egyértelműen meg kell jelölnie a különböző színek arányát és helyzetét, tehát a kérdéses színeket előre meghatározott módon és állandó jelleggel egymáshoz rendelő szisztematikus elrendezést kell tartalmaznia.” Ebből azt a következtetést vonja le a felperes, hogy az EUIPO gyakorlata az önmagukban vett színvédjegyek lajstromozása iránti kérelmeknek az „amit látsz, azt kapsz” szabály alapján történő vizsgálatát írta elő.
E tekintetben nem lehet e gyakorlat megsértésére sem hivatkozni a jelen esetben. A fenti 69. pontból ugyanis kiderül, hogy a szisztematikus elrendezés követelménye, amely a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) jellemezte, semmiképpen nem mond ellent az említett szabálynak. Éppen ellenkezőleg, meg kell állapítani, hogy e követelmény közvetlenül következik az EUIPO‑iránymutatások felperes által hivatkozott pontjának szövegéből.
Másodsorban a felperes az EUIPO‑nak a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) követő gyakorlatára hivatkozik, amelyből kiderül, hogy az „amit látsz, azt kapsz” szabály alapján elfogadta az önmagukban színkombinációkból álló, a vitatott védjegyekhez hasonló európai uniós védjegyek lajstromozása iránti kérelmeket, továbbá e kérelmeknek a fellebbezési tanácsok egyes határozatai általi megerősítésére hivatkozik.
E tekintetben, amint a fenti 99. pontban felidézésre került, a felperes előnyök szerzése végett nem hivatkozhat a más javára esetlegesen elkövetett jogsértésre (lásd továbbá ebben az értelemben: 2017. március 22‑iIntercontinental Exchange Holdings kontra EUIPO [BRENT INDEX] ítélet,
T‑430/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:198
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Harmadsorban a felperes azt állítja, hogy a Törvényszék soha nem mondta ki, hogy a védjegybejelentésben úgy kell feltüntetni a színek pontos elrendezését, ahogyan az árukon használják azokat. Különösen a 2009. október 28‑iBCS kontra OHIM – Deere (A zöld és a sárga szín kombinációja) ítéletre (
T‑137/08
,
EU:T:2009:417
), a 2010. november 12‑iDeutsche Bahn kontra OHIM (Szürke és piros horizontális színkombináció) ítéletre (
T‑404/09
, nem tették közzé,
EU:T:2010:466
), a 2010. november 12‑iDeutsche Bahn kontra OHIM (Szürke és piros vertikális színkombináció) ítéletre (
T‑405/09
, nem tették közzé,
EU:T:2010:467
) és a 2015. január 28‑iÖt zöld színárnyalat ítéletre (
T‑655/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:49
) támaszkodik.
E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy a hivatkozott ítéletek nem a 207/2009 rendelet 4. cikkének és 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére vonatkoznak, és így a Törvényszéknek nem kellett a szóban forgó megjelölések világosságának és pontosságának követelményére vonatkozó kérdésről határoznia.
A fentiekre figyelemmel az első jogalap második részét el kell utasítani.
Az arányosság elvének megsértésére alapított harmadik részről
Ami az első jogalap e részét illeti, meg kell jegyezni, hogy a felperes keresetlevelében nem hivatkozik kifejezetten az arányosság elvének megsértésére sem, hanem a válaszában hivatkozik rá első alkalommal. E tekintetben az EUIPO állításával szemben mint elfogadhatót el kell fogadni az első jogalap e részét. Az első alkalommal a válasz szakaszában benyújtott kifogást illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék eljárási szabályzata 76. cikke d) pontjának és 84. cikke (1) bekezdésének együttes rendelkezéseiből kitűnik, hogy a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését, és hogy az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. Mindazonáltal a keresetlevélben korábban kifejezetten vagy hallgatólagosan megfogalmazott jogalap kiegészítéséből álló, ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapot elfogadhatónak kell tekinteni. Valamely jogalap alátámasztása érdekében emelt kifogás esetében hasonló megoldást kell alkalmazni (lásd ebben az értelemben, analógia útján: 2002. március 21‑iJoynson kontra Bizottság ítélet,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
,
156.
pont).
A jelen esetben azon eredmények aránytalan jellegére vonatkozó kifogás, amelyre a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) EUIPO általi alkalmazása vezetett a tekintetben, hogy az önmagában vett színvédjegy grafikai ábrázolása megfelel‑e a 207/2009 rendelet 4. cikkének, közvetetten egyfelől a felperesnek a vitatott védjegyek grafikai ábrázolásához csatolt kifejezett leírás szükségtelen jellegére, másfelől az erre vonatkozó jogszabályi kötelezettség hiányára vonatkozó állításaiból ered, amelyeket már a keresetlevél szakaszában ismertetett.
Ebből következik, hogy a beavatkozó szövetség által a beavatkozási beadványában felhozott, az arányosság elvére vonatkozó jogalapot az eljárási szabályzat 142. cikkének (1) bekezdése alapján szintén elfogadhatónak kell tekinteni.
E jogalap megalapozottságát illetően egyfelől pontosítani kell, hogy amennyiben az önmagában vett színvédjegyeknek a más védjegytípusokkal szembeni eltérő bánásmódját vitatják, a felperes által ennek keretében kifejtett érvek valójában az egyenlő bánásmód elvére irányulnak, és következésképpen – amint a fenti 94–106. pontból következik – el kell ezeket utasítani.
Másfelől, ami azon kifogást illeti, hogy a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítélet (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) fellebbezési tanács által előnyben részesített értelmezése az önmagukban vett színvédjegyek grafikai ábrázolására alkalmazandó feltételek túlzottan szigorú alkalmazását jelenti e feltételek célkitűzéseire és a szükségtelenül magas követelményszintre tekintettel, emlékeztetni kell arra, hogy az arányosság elve megköveteli, hogy az uniós intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogszerű célok elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, így amikor több alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni, és az okozott hátrányok nem lehetnek túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest (2001. július 12‑iJippes és társai ítélet,
C‑189/01
,
EU:C:2001:420
,
81.
pont; 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
,
50.
pont).
Márpedig először is, amint a fenti 41., 43. és 44. pontban megállapításra került, a 207/2009 rendelet 4. cikke által követett fő célok közé tartozik különösen az európai uniós védjegy származásjelző funkciójának betöltése, amely feltételezi, hogy a védjegy pontosan, állandó jelleggel és tartósan észlelhető legyen; a jogbiztonság biztosítása, amely feltételezi az európai uniós védjegy által biztosított oltalom pontos tárgyának meghatározását a jogosult, valamint az illetékes hatóságok és más gazdasági szereplők számára; továbbá azon közérdek védelme, hogy ne szűküljön indokolatlanul a rendelkezésre álló színek köre, és hogy az európai uniós védjegyjogosultsággal jogosulatlan versenyelőny elérése érdekében ne éljenek vissza.
Másodsorban az önmagában színek kombinációjából álló védjegyre – a számos különböző kombináció kizárására érdekében – előírt egyértelműség és pontosság követelményének hangsúlyozásával a Bíróság e követelmény arányosságát mérlegelte az említett rendelkezés által követett célra tekintettel.
Harmadsorban e követelménynek az önmagában színek kombinációjából álló védjegyekre nézve arányos jellege közvetlenül e védjegyek természetéből következik, amint az a fenti 84–86. pontban elemzésre került. E védjegyoltalom pontos tárgyának meghatározása érdekében ugyanis szükséges, hogy már a védjegybejelentés szakaszában objektív legyen a megjelenítése és olyan formában elrendezve jelenjen meg, ahogyan a fogyasztó észleli és megjegyzi majd.
A fentiekre tekintettel azt a következtetést kell levonni, hogy a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletben (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) megkövetelt feltételek jelen esetben történő alkalmazása nem volt aránytalan az említett feltételek által követett célokra tekintettel.
Emellett, jóllehet az EUIPO elismerte két vagy több szín
de facto
számos különböző kombinációt megengedő kombinációjának oltalmát, e megközelítés olyan oltalom nyújtásának felelne meg, amely a védjegyjog által követett célra tekintettel aránytalan lenne, e cél a kereskedelmi gyakorlatokban az áruk származásjelző funkciójának biztosítása a fogyasztók érdekében.
Negyedsorban a beavatkozó szövetség azt állítja, hogy az arányosság elvének megsértését még nyilvánvalóbbá teszi, hogy az új, 2015/2424 rendelet már nem követeli meg a grafikai ábrázolást, bevezetve a 207/2009 rendelet 4. cikkének b) pontját (jelenleg a 2017/1001 rendelet 4. cikkének b) pontja), amely ezentúl azt az egyszerű követelményt írja elő, hogy a megjelölés ábrázolásának „módja lehetővé tegye azt, hogy az illetékes hatóságok és a nyilvánosság egyértelműen és pontosan meghatározza a jogosultat megillető oltalom tárgyát”.
E tekintetben, noha a 207/2009 rendeletnek a 2015/2424 rendelettel módosított 4. cikknek b) pontja nem alkalmazandó a jelen esetben, elegendő megjegyezni, hogy ezen érv e rendelkezés téves értelmezésén alapul. A 207/2009 rendelet 4. cikkének új szövege ugyanis, amely inkább a jogbiztonság megerősítésére irányul, megszorítóbb, mint a korábbi szöveg, mivel annak szövegébe kifejezetten beemeli a 2002. december 12‑iSieckmann ítéletben (
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
) és a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletben (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) meghatározott célokat, és így teljes mértékben koherens ezen ítélkezési gyakorlattal, valamint annak a fellebbezési tanács által a megtámadott határozatokban való alkalmazásával.
Ráadásul – a felperes állításával ellentétben, és a beavatkozó félhez hasonlóan – meg kell jegyezni, hogy nem lehetetlen és nem is aránytalan annak megkövetelése, hogy az önmagában színek kombinációjából álló védjegybejelentést grafikusan ábrázoljanak, vagy a színek térben való szisztematikus elrendezését tartalmazó leírást csatoljanak hozzá oly módon, hogy az lehetővé tegye az említett védjegyoltalom tárgyának világos és pontos megállapítását.
A fentiekre tekintettel mint megalapozatlant el kell utasítani az első jogalap harmadik, az arányosság elvének megsértésére alapított részét, és ennélfogva az első jogalap egészét mint megalapozatlant.
A második, a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapról
A jelen jogalap keretében a beavatkozó szövetség által támogatott felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács arra a megállapításra jutott, hogy egyfelől a vitatott védjegyek bejelentésekor a leírás megfogalmazásának az elbíráló általi elfogadása, sőt az arra irányuló javaslata nem alapozhatta meg a jogos bizalmat, másfelől az EUIPO‑nak vagy nem létezett szilárd gyakorlata, vagy e gyakorlat nem volt egyenértékű a jogos bizalom megalapozására alkalmas tájékoztatással.
Végül a felperes megítélése szerint az EUIPO azáltal, hogy a vitatott védjegyeket a használat révén szerzett megkülönböztető képességük alapján lajstromozta, hallgatólagosan úgy határozott, hogy e védjegyek megfelelnek a 207/2009 rendelet 4. cikkének.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja ezen érveket.
A 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az európai uniós védjegyet az EUIPO‑hoz benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján törölni kell, ha a védjegy lajstromozására a 7. cikkben foglalt rendelkezések megsértésével került sor.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint minden olyan magánszemélyt megillet a bizalomvédelem elvére való hivatkozás lehetősége, akiben egy intézmény egyértelmű biztosítékok adásával megalapozott várakozásokat keltett. Ilyen biztosítéknak minősül, a közlés formájától függetlenül, a feljogosított és megbízható forrásból származó pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatás (lásd: 2006. április 5‑i Kachakil Amar kontra OHIM [Háromszögben végződő hosszanti sáv] ítélet, T‑388/04, nem tették közzé, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezen biztosítékoknak azonban összhangban kell lenniük az alkalmazandó rendelkezésekkel és normákkal, mivel azon ígéretek, amelyek nem veszik figyelembe e rendelkezéseket, nem kelthetnek jogos bizalmat az érintettben (lásd ebben az értelemben: 2012. június 27‑iInterkobo kontra OHIM – XXXLutz Marken [my baby] ítélet,
T‑523/10
,
EU:T:2012:326
,
83.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az ítélkezési gyakorlatból következik továbbá, hogy a bizalomvédelem elvére való hivatkozás lehetőségét illetően a felperesnek képesnek kell lennie olyan elvárásokra hivatkozni, amelyek az adminisztráció olyan határozott ígéretén alapulnak, amelyek a jóhiszemű és egy szokásosan tájékozott személytől megkövetelt gondosságot tanúsító gazdasági szereplő menthető tévedését okozhatták (lásd: 2011. szeptember 9‑idm‑drogerie markt kontra OHIM – Distribuciones Mylar [dm] ítélet,
T‑36/09
,
EU:T:2011:449
,
114.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben a megtámadott határozatok 29. pontjában először is a fellebbezési tanács megállapította, hogy a felperes nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvére, mivel az elbíráló által a lajstromozás iránti kérelem benyújtásakor a leírásra vonatkozóan adott javaslatok nem minősülnek olyan pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatásnak, amely megalapozott várakozást kelthet benne a vitatott védjegyek lajstromozásának érvényességét illetően.
Márpedig, ami az első vitatott védjegyet illeti, az ügy irataiból következik, hogy az elbíráló a 2004. augusztus 11. és szeptember 3. között folytatott telefonbeszélgetések során kérte a felperes képviselőjét a védjegybejelentésének a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletben (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) szereplő lajstromozási feltételek figyelembevételével történő pontosítására, és különösen arra, hogy szolgáltasson információkat a szóban forgó két szín arányára és e színek megjelenítési módjára vonatkozóan. Az elbíráló e kérelmét követően a felperes 2004. október 11‑én benyújtotta a fenti 3. pontban ismertetett leírást, és az első vitatott védjegyet 2005. július 25‑én lajstromozták.
Ami a második vitatott védjegyet illeti, amint a fenti 11–13. pontban felidézésre került, azt követően, hogy az elbíráló értesítette a felperest a formai feltételek megsértéséről és kérte arra, hogy pontosítsa azon arányokat, amelyekben az egyes színeket az árukon alkalmazzák, és e színek megjelenítési módját, a felperes benyújtott egy leírást, amely kifejtette, hogy e színek „egyenlő arányban, egymás mellett alkalmazandók”. A második vitatott védjegyet 2011. március 8‑án lajstromozták.
E ténykörülményeket nem vitatta az EUIPO.
E tekintetben pontosítani kell, hogy – amint az EUIPO a tárgyaláson megerősítette – az elbíráló mindkét esetben arra szorítkozott, hogy kérte a felperest, hogy a két érintett szín arányával és e színek megjelenítési módjának feltüntetésével pontosítsa a benyújtott leírást. A felperes által adott pontosításokat ezt követően elfogadták. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az elbíráló mindkét esetben olyan pontos, feltétlen és egybehangzó biztosítékokat adott, amelyek szerint a leírások megfelelnek a 207/2009 rendelet 4. cikkében foglalt jogszabályi követelményeknek.
Márpedig, először is, bár az elbíráló két alkalommal is elfogadott két olyan leírást, amelyek nem feleltek meg a 2004. június 24‑iHeidelberger Bauchemie ítéletben (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
) szereplő követelményeknek, e körülmények nem akadályozhatják meg, hogy a vitatott védjegyeket töröljék, ha a lajstromozásukra a 207/2009 rendelet 7. cikkében foglalt, valamely feltétlen kizáró ok megsértése mellett került sor.
Másodsorban, feltételezve akár, hogy az elbíráló által adott tájékoztatás pontos és feltétel nélküli biztosítéknak minősíthető, a fenti 126. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatból kiderül, hogy amennyiben e biztosítékok nem álltak összhangban az alkalmazandó rendelkezésekkel, nem kelthettek jogos bizalmat.
Harmadsorban, valamely európai uniós védjegy lajstromozása – akár megelőzték a kérelem megfelelő és teljes jellegének biztosítása érdekében benyújtandó információkra vonatkozó egyeztetések, akár nem – nem védheti meg az említett védjegy jogosultját azon kockázattól, hogy e védjegyet a 207/2009 rendelet 52. cikkének (1) bekezdése alapján törlik. A fenti 126. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik ugyanis, hogy a jogbiztonság követelménye, amely az e rendelkezés által követett közérdekű célnak minősül, mindenképpen elsőbbséget élvez az esetleges jogos bizalom és azon magánérdek előtt, amelyre valamely európai uniós védjegy jogosultja esetlegesen hivatkozhat.
Ráadásul a 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének célja pontosan a védjegybejelentés benyújtásának időpontjában az elbíráló által elkövetett esetleges hibák orvoslásának lehetővé tételére irányul, és csekély a jelentősége, hogy a hibát megelőzték‑e a védjegybejelentővel folytatott egyeztetések, amennyiben mindkét esetben állítólagosan helyes lajstromozásra került sor, ami egyébként nem jelenti azt, hogy feltétlen törlési ok alapján ne lenne törölhető e védjegy, amint az e cikk szövegéből kitűnik.
Másodsorban a fellebbezési tanács megállapította, hogy a felperes nem alapozhat semmilyen jogos bizalmat az EUIPO korábbi határozathozatali gyakorlatára.
E tekintetben, amint a fenti 98. és 99. pontban felidézésre került, az EUIPO köteles hatásköreit az uniós jog általános elveivel összhangban gyakorolni. Noha az egyenlő bánásmód és a megfelelő ügyintézés elvére tekintettel az EUIPO köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan korábban hozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia, ugyanakkor ezen elvek alkalmazását össze kell egyeztetnie a jogszerűség elvének tiszteletben tartásával. Következésképpen a valamely megjelölés európai uniós védjegyként való lajstromozását kérő személy előnyök szerzése végett nem hivatkozhat a más javára elkövetett jogsértésre azonos határozat meghozatala érdekében. Végeredményben a jogbiztonságon, közelebbről a megfelelő ügyintézésen alapuló indokok miatt a védjegybejelentések vizsgálatának szigorúnak és teljes körűnek kell lennie a védjegyek jogellenes lajstromozásának elkerülése érdekében. Ezt a vizsgálatot tehát minden egyes konkrét esetben el kell végezni. Valamely megjelölés európai uniós védjegyként való lajstromozása ugyanis az adott eset ténybeli körülményei keretében alkalmazandó olyan sajátos szempontoktól függ, amelyek annak ellenőrzésére szolgálnak, hogy a szóban forgó megjelölésre nem vonatkozik‑e valamely kizáró ok (lásd: 2014. december 12‑iComptoir d’Épicure kontra OHIM – A‑Rosa Akademie [da rosa] ítélet,
T‑405/13
, nem tették közzé,
EU:T:2014:1072
,
63.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy a fellebbezési tanács helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a felperes a bizalomvédelem elve állítólagos megsértésének alátámasztására nem hivatkozhat eredményesen az EUIPO korábbi határozataira (lásd ebben az értelemben: 2014. december 12‑ida rosa ítélet,
T‑405/13
, nem tették közzé,
EU:T:2014:1072
,
64.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fellebbezési tanács továbbá nem követett el hibát, amikor a megtámadott határozatok 29. pontjában felidézte, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint egy egyszerű gyakorlat, bármennyire szokásos is, nem egyenértékű a fenti 125. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett konkrét, feltétlen és egybehangzó információkkal (lásd: 2009. március 25‑iAnheuser‑Busch kontra OHIM – Budějovický Budvar [BUDWEISER] ítélet,
T‑191/07
,
EU:T:2009:83
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Emellett, amint a fellebbezési tanács a megtámadott határozatok 30–33. pontjában helyesen megjegyzi, a felperes – a vitatott védjegyhez hasonlóan önmagából színek kombinációiból álló európai uniós védjegyeknek a 207/2009 rendelet 4. cikke értelmében vett lajstromozhatóságára vonatkozó gyakorlat fennállásának megállapítása érdekében – nem támaszkodhat az EUIPO vagy a fellebbezési tanács ilyen védjegyekre vonatkozó és kizárólag az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontján alapuló korábbi határozataira, sem pedig az uniós bíróság ilyen ítéleteire.
Abból ugyanis, hogy az elbíráló, a fellebbezési tanács vagy az uniós bíróság e védjegyeknek kizárólag a megkülönböztető képességének hiányáról határozott, nem vonható le az a következtetés, hogy azokat a 207/2009 rendelet 4. cikkének megfelelőnek kell tekinteni. Ennélfogva e határozatok nem tekinthetők az ilyen típusú védjegyek európai uniós védjegyeként való lajstromozása iránti kérelmek EUIPO vagy az uniós bíróság általi elfogadására irányuló gyakorlatnak. Ehhez hasonlóan el kell utasítani a felperes azon érvét, amely szerint az EUIPO azáltal, hogy a vitatott védjegyeket a használat révén szerzett megkülönböztető képességük alapján lajstromozta, hallgatólagosan úgy határozott, hogy e védjegyek megfelelnek a 207/2009 rendelet 4. cikkének.
Harmadsorban, amennyiben a beavatkozó szövetség az EUIPO iránymutatásaira támaszkodik, már megállapításra került, hogy semmiképpen nem tekinthető úgy, hogy ez utóbbiak elsőbbséget élveznek az e területre vonatkozó uniós szabályozással szemben (lásd ebben az értelemben: 2009. március 25‑iBUDWEISER ítélet,
T‑191/07
,
EU:T:2009:83
,
48.
pont).
A fentiek összességéből az következik, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a felperes nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvére.
Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani. Így anélkül, hogy szükséges lenne a felperes második kereseti kérelméről határozni, a keresetet egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az EUIPO és a beavatkozó fél kérelmének megfelelően a költségek viselésére kell kötelezni.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése értelmében továbbá a Törvényszék elrendelheti, hogy az (1) és a (2) bekezdésben nem említett beavatkozó felek maguk viseljék saját költségeiket. A jelen esetben a felperes támogatása végett beavatkozó szövetség maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Red Bull GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére, ideértve az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) és az Optimum Mark sp. z o.o. részéről felmerült költségeket is.

3)
A Marques maga viseli saját költségeit.

Prek
Buttigieg
Berke
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. november 30‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.