CELEX: 62019CJ0572
Pritožba
Državne pomoči
Sedmi okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti
Priporočilo 2003/361/ES
Odločba odbora za potrjevanje Evropske komisije o opredelitvi mikro, malih in srednjih podjetij (MSP)
Sklep 2012/838/EU, Euratom
Priloga
Točki 1.2.6 in 1.2.7
Zahtevek za pregled
Uredba (ES) št. 58/2003
Člen 22
Neobstoj upravne pritožbe
Povezava med zahtevkom za pregled in upravno pritožbo
Zavrnitev statusa MSP kljub formalnemu izpolnjevanju meril iz Priporočila 2003/361
Pravna varnost
Legitimno pričakovanje
Ovire, s katerimi se običajno srečujejo MSP
Neobstoj

European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 22. maja 2019, Ertico – ITS Europe/Komisija (T‑604/15, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2019:348
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe z dne 18. avgusta 2015 (v nadaljevanju: sporna odločba), ki jo je sprejel odbor za potrjevanje, določen v točki 1.2.7 Priloge k Sklepu Komisije 2012/838/EU, Euratom z dne 18. decembra 2012 o sprejetju pravil za zagotovitev doslednega preverjanja obstoja in pravnega statusa ter poslovnih in finančnih sposobnosti udeležencev pri posrednih ukrepih, ki prejemajo podporo v obliki donacij v okviru sedmega okvirnega programa Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti ter sedmega okvirnega programa Evropske skupnosti za atomsko energijo za dejavnosti na področju jedrskih raziskav in usposabljanj (
UL 2012, L 359, str. 45
) (v nadaljevanju: odbor za potrjevanje), v delu, v katerem je ta odbor za potrjevanje ugotovil, da pritožnice ni mogoče šteti za mikro, malo ali srednje veliko podjetje (MSP) v smislu Priporočila Komisije 2003/361/ES z dne 6. maja 2003 o opredelitvi mikro, malih in srednje velikih podjetij (
UL 2003, L 124, str. 36
) (v nadaljevanju: Priporočilo o MSP).
Pravni okvir
Uredba (ES) št. 58/2003
Uredba Sveta (ES) št. 58/2003 z dne 19. decembra 2002 o statutu izvajalskih agencij, pooblaščenih za izvajanje nekaterih nalog pri upravljanju programov Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 235), v členu 22, naslovljenem „Preverjanje zakonitosti“, določa:
„1.   Zoper vsako dejanje izvajalske agencije, ki povzroči škodo tretjemu, se lahko vsakdo, ki ga to neposredno in posamično zadeva, ali država članica obrne na Komisijo zaradi preverjanja njegove zakonitosti.
Upravno pritožbo se vloži pri Komisiji v roku enega meseca od dneva, ko prizadeta stranka ali zadevna država članica izve za sporno dejanje.
Potem ko Komisija sliši argumente, ki jih navedejo prizadeta stranka ali zadevna država članica in izvajalska agencija, odloči o upravni pritožbi v roku dveh mesecev od dneva njene vložitve. Brez poseganja v obveznost Komisije, da na pritožbo odgovori pisno in da svojo odločitev obrazloži, se molk Komisije v tem roku šteje za zavrnitev pritožbe.
2.   Komisija lahko na lastno pobudo obravnava vsako drugo dejanje izvajalske agencije. Komisija, potem ko je slišala argumente izvajalske agencije, odloči v roku dveh mesecev, ki se šteje od dneva, ko se je odločila dejanje obravnavati.
3.   Če se zadeva Komisiji predloži v skladu z odstavkoma 1 in 2, lahko ta odloži izvajanje zadevnega dejanja ali predpiše začasne ukrepe. Komisija lahko v svoji končni odločitvi podpre dejanje izvajalske agencije ali odloči, da ga mora ta delno ali v celoti spremeniti.
4.   Izvajalska agencija je dolžna v primernem roku sprejeti ukrepe, ki so potrebni za uskladitev z odločitvijo Komisije.
5.   Zoper izrecno odločitev o zavrnitvi upravne pritožbe oz. zoper molk Komisije se lahko v skladu s členom [263 PDEU]pred Sodiščem [Evropske unije] vloži tožba na razveljavitev.“
Priporočilo o MSP
V uvodnih izjavah 9 in 12 Priporočila o MSP je navedeno:
„(9)
Da bi bolje razumeli dejanski gospodarski položaj MSP in da bi iz te kategorije izločili skupino podjetij, katerih gospodarska moč bi lahko presegala moč dejanskih MSP, je treba uvesti razlikovanje med različnimi vrstami podjetij glede na to, ali so neodvisna, ali imajo kapital, ki ne pomeni nadzornega položaja (partnerska podjetja), in ali so povezana z drugimi podjetji. Ohrani se meja 25 % kapitala iz Priporočila [Komisije] 96/280/ES [z dne 3. aprila 1996 o opredelitvi majhnih in srednje velikih podjetij (
UL 1996, L 107, str. 4
)], pod katero se podjetje šteje za neodvisno.
[…]
(12)
V ustreznih primerih je treba upoštevati odnose med podjetji, ki potekajo prek fizičnih oseb za zagotovitev, da imajo koristi od različnih prednosti, ki jih imajo MSP od predpisov ali ukrepov v njihovo korist, samo MSP, ki jih dejansko potrebujejo. Da bi omejili raziskavo situacij na strogi minimum, je bilo upoštevanje takšnih razmerij omejeno na zadevni trg ali sosednji trg – s sklicevanjem na definicijo sosednjih trgov s strani Komisije v obvestilu Komisije o opredelitvi upoštevnega trga za namene konkurenčnega prava […] [Unije] [
UL 1997, C 372, str. 5
)].“
Člen 1(1) tega priporočila določa:
„To priporočilo se nanaša na opredelitev [MSP], ki se uporablja v politikah [Unije], ki se uporabljajo v [Evropski uniji] in Evropskem gospodarskem prostoru [(EGP)].“
Člen 1 Priloge k navedenemu priporočilu, naslovljen „Podjetje“, določa:
„Podjetje je vsaka pravna ali fizična oseba, ki opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na njeno pravno obliko. To zlasti vključuje samozaposlene osebe in družinska podjetja, ki se ukvarjajo z obrtjo in drugimi dejavnostmi, ter partnerska podjetja ali združenja, ki se redno ukvarjajo z gospodarsko dejavnostjo.“
Člen 2 Priloge k temu priporočilu, naslovljen „Število zaposlenih in finančne meje, ki določajo vrsto podjetja“, v odstavku 1 določa:
„Kategorijo [MSP] sestavljajo podjetja, ki imajo manj kot 250 zaposlenih ter letni promet, ki ne presega 50 milijonov EUR in/ali letno bilančno vsoto, ki ne presega 43 milijonov EUR.“
Člen 3 te priloge k Priporočilu o MSP, naslovljen „Vrste podjetij, upoštevane pri izračunu števila zaposlenih in finančnih zneskov“, določa:
„1.   ‚Neodvisno podjetje‘ je vsako podjetje, ki ne izpolnjuje opredelitve partnerskega podjetja v smislu odstavka 2 ali povezanega podjetja v smislu odstavka 3.
2.   ‚Partnerska podjetja‘ so vsa podjetja, ki ne izpolnjujejo opredelitve povezanih podjetij v smislu odstavka 3 in med katerimi obstaja naslednje razmerje: podjetje (podjetje višje v lastniški verigi) ima samo ali skupaj z enim ali več povezanimi podjetji v smislu odstavka 3 v lasti 25 % ali več kapitala ali glasovalnih pravic drugega podjetja (podjetje nižje v lastniški verigi).
[…]
3.   ‚Povezana podjetja‘ so podjetja, med katerimi obstaja eno naslednjih razmerij:
(a)
podjetje ima večino glasovalnih pravic delničarjev ali družbenikov v drugem podjetju;
(b)
podjetje ima pravico, da imenuje ali odstavi večino članov upravnega, upravljavskega ali nadzornega organa v drugem podjetju;
(c)
podjetje ima pravico, da izvaja prevladujoč vpliv nad drugim podjetjem na podlagi pogodbe, podpisane s tem podjetjem, ali določbe v statutu tega podjetja;
d)
podjetje, ki je delničar ali družbenik drugega podjetja, na podlagi sporazuma z drugimi delničarji ali družbeniki tega podjetja samo nadzoruje večino glasovalnih pravic delničarjev ali družbenikov v tem podjetju.
[…]“.
Sklep 2012/838
Točka 1.2.6 Priloge k Sklepu 2012/838, naslovljena „Upravni pregled potrditev“, določa:
„1.
Pred katerim koli zahtevkom za pregled vlagatelj zaprosi za potrditev rezultata potrditve.
2.
Imenovani PZPS zadevnega pravnega subjekta lahko pošlje pisne zahtevke za pregled potrditev neposredno službi za potrjevanje, pri čemer se ne zahtevajo nobene druge formalnosti.
Zahtevki za pregled, ki jih vložijo stranke, ki niso predmet potrjevanja, se zavrnejo.
3.
Službe za potrjevanje potrdijo prejem zahtevka za pregled. O odločitvi ustrezno obvestijo zadevno stranko. Če se zahtevek zavrne, se navedejo razlogi.
Zahtevek za pregled potrditve ne zadrži potrditve, ki ostane veljavna do razveljavitve. Ta postopek administrativnega pregleda ne vpliva na vlagateljeve pravice, da se pritoži Evropskemu varuhu človekovih pravic ali Sodišču Evropske unije.“
Tej točki 1.2.6 je dodana opomba na dnu strani, v kateri je navedeno:
„Komisijo se lahko zaprosi za pregled zakonitosti dejanj izvajalske agencije v skladu s členom 22 Uredbe […][št. 58/2003]“.
Točka 1.2.7 Priloge k temu sklepu, naslovljena „Odbor za potrjevanje“, določa:
„Generalni direktorati [(GD)] in izvajalske agencije […][Komisije], ki izvajajo […] [sedmi okvirni program Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007–2013)], vzpostavijo medresorski odbor za namene usklajevanja (imenovan odbor za potrjevanje) in vanj imenujejo svojega predstavnika. Službe za potrjevanje so v odboru za potrjevanje udeležene brez glasovalnih pravic in zagotavljajo tajništvo odbora za potrjevanje pod nadzorom predsednika odbora za potrjevanje. Komisija določi poslovnike za usklajevanje postopkov, vključno z registrom splošnih praks.
Če vlagatelj pošlje zahtevek za pregled pristojnim službam za potrjevanje v skladu z točko 1.2.7 zgoraj, te službe zahtevek posredujejo odboru za potrjevanje. Odbor za potrjevanje pregleda posredovane zadeve v zvezi s potrjevanjem pravnega subjekta in se o njih odloči. Odbor za potrjevanje nima pooblastil za obravnavo zadev v zvezi s preverjanjem finančne sposobnosti.“
Dejansko stanje
Dejansko stanje je navedeno v točkah od 1 do 10 izpodbijane sodbe, za potrebe tega postopka pa ga je mogoče povzeti tako.
Pritožnica, ustanovljena leta 1991, je zadruga z omejeno odgovornostjo belgijskega prava. V sektorju inteligentnih sistemov in storitev prevoza zagotavlja večsektorsko platformo tako zasebnim kot javnim akterjem. Kot je navedeno v njenem statutu, je njen cilj spodbujati, krepiti in pomagati usklajevati izvajanje napredne prometne telematike v evropski prometni infrastrukturi.
Od 31. decembra 2006 se je štelo, da ima pritožnica status MSP v smislu Priporočila o MSP. Ta status ji je omogočal, da je od Unije več let prejemala dodatne subvencije, zlasti v okviru Sedmega okvirnega programa Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007–2013).
Izvajalska agencija za raziskave (REA) je decembra 2013 v okviru pregleda statusa MSP udeležencev obstoječih programov za raziskave kot služba za potrditev statusa MSP udeležencev teh programov prosila pritožnico za informacije, s katerimi bi lahko utemeljila, da je še naprej upravičena do tega statusa. REA je po izmenjavi elektronskih dopisov 27. januarja 2014 odločila, da pritožnice ni mogoče več obravnavati kot MSP v smislu Priporočila o MSP (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi statusa MSP).
Pritožnica je z elektronskim dopisom z dne 7. februarja 2014 izpodbijala stališče agencije REA, pri čemer je priložila dve pravni mnenji, ki sta ju pripravila njena odvetnika.
REA je z elektronskim dopisom z dne 24. februarja 2014 pritožnico obvestila, da lahko na podlagi točk 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 zahteva pregled odločbe o zavrnitvi statusa MSP pred odborom za potrjevanje.
Pritožnica je z elektronskim dopisom z dne 25. februarja 2014 pri agenciji REA vložila zahtevek za pregled te odločbe pri odboru za potrjevanje.
REA je 15. aprila 2014 pritožnico obvestila o odločbi odbora za potrjevanje, s katero je bila potrjena odločba o zavrnitvi statusa MSP (v nadaljevanju: prva negativna odločba).
Pritožnica je 23. junija 2014 vložila tožbo zoper prvo negativno odločbo pri Splošnem sodišču, vpisano pod številko T‑499/14. Ta tožba je bila usmerjena proti Komisiji in hkrati proti odboru za potrjevanje.
REA je pritožnico 18. novembra 2014 obvestila o odločbi odbora za potrjevanje, da odpravi prvo negativno odločbo, dokler se ne sprejme nova odločba. Ta odprava je bila utemeljena z dejstvom, da s prvo negativno odločbo odbor za potrjevanje ni izrecno odgovoril na trditve, ki jih je pritožnica podala v svojem elektronskem dopisu z dne 7. februarja 2014. Splošno sodišče je po tej odpravi menilo, da je tožba v zadevi T‑499/14 postala brezpredmetna, in je s sklepom z dne 30. aprila 2015, Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:285
), presodilo, da ni več treba odločati o tej tožbi.
Odbor za potrjevanje je 18. avgusta 2015 sprejel sporno odločbo, v kateri je na podlagi argumentacije, ki je bila spremenjena glede na tisto iz prve negativne odločbe, ugotovil, da pritožnica ni mogla biti več upravičena do statusa MSP.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je 27. oktobra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe.
Splošno sodišče je to tožbo z izpodbijano sodbo zavrnilo.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
Pritožnica s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
razglasi ničnost sporne odločbe in potrdi njen status MSP ter
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
Češki republiki je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 19. novembra 2019 dovoljena intervencija v podporo predlogom pritožnice.
Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na napačno razlago točk 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 ter člena 22 Uredbe št. 58/2003, drugi na kršitev Priporočila o MSP ter temeljnih načel pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj, tretji pa na očitno napako pri presoji v zvezi z njenim statusom MSP.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, zlasti v točkah od 28 do 42, 50 in od 68 do 77 izpodbijane sodbe, ker je ugotovilo, da točki 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 na eni strani ter člen 22 Uredbe št. 58/2003 na drugi določajo različna pravna sredstva. V nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče razsodilo v točkah od 28 do 31 te sodbe, naj bi se te določbe nanašale na en sam in isti postopek. Zlasti v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 naj bi bilo pojasnjeno, kako je treba zahteve za preverjanje zakonitosti iz člena 22 Uredbe št. 58/2003 nasloviti na Komisijo.
Prvič, točki 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 naj bi se izrecno sklicevali na člen 22 Uredbe št. 58/2003. V opombi 24 k točki 1.2.6(2) Priloge k Sklepu 2012/838 je navedeno, da je pregled, na katerega se nanaša ta točka, preverjanje iz člena 22 Uredbe št. 58/2003. Ta opomba naj bi vzpostavila povezavo med členom 22 te uredbe, ki je hierarhično nadrejen, in določbami za izvajanje te uredbe, in sicer točkama 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 na nižji stopnji.
Drugič, medtem ko naj bi bilo v točki 1.2.6(3) Priloge k Sklepu 2012/838 pojasnjeno, da ta postopek administrativnega pregleda ne vpliva na vlagateljeve pravice, da se pritoži pri Evropskem varuhu človekovih pravic ali Sodišču Evropske unije, pa naj v njej ne bi bilo navedeno, da ne posega v postopek preverjanja iz člena 22 Uredbe št. 58/2003.
Tretjič, Komisija naj bi sama štela, da se točki 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 ter člen 22 Uredbe št. 58/2003 nanašajo na en in isti postopek preverjanja. REA naj bi namreč v elektronskem dopisu z dne 24. februarja 2014 navedla, da je treba zahtevo za preverjanje zakonitosti predložiti v skladu s točkama 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838. REA naj ne bi nikjer omenila člena 22 Uredbe št. 58/2003, kar bi morala storiti, in bi gotovo storila, če bi bil postopek preverjanja iz člena 22 Uredbe št. 58/2003 ločen od postopka, navedenega v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838.
Obstajalo naj bi namreč splošno načelo upravnega postopka Unije, v skladu s katerim morajo biti v odločbah institucij in drugih upravnih organov Unije, s katerimi se kršijo pravice ali interesi osebe zasebnega prava, jasno navedena razpoložljiva pravna sredstva in načini za njihovo uveljavljanje. Ta zahteva naj bi bila prav tako izrecno določena v členu 133(2) Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. julija 2018 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije, spremembi uredb (EU) št. 1296/2013, (EU) št. 1301/2013, (EU) št. 1303/2013, (EU) št. 1304/2013, (EU) št. 1309/2013, (EU) št. 1316/2013, (EU) št. 223/2014, (EU) št. 283/2014 in Sklepa št. 541/2014/EU ter razveljavitvi Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 (
UL 2018, L 193, str. 1
). Ta uredba naj bi bila sedanja pravna podlaga za regulativne zahteve, na katere naj bi se opiral Sklep 2012/838.
Četrtič, odbor za potrjevanje, in posledično Komisija, naj bi z uporabo točk 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 dejansko spoštoval dvomesečni rok iz člena 22(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 58/2003. Ta odbor za potrjevanje naj bi namreč prvo negativno odločbo izdal v dveh mesecih od datuma, ko je pritožnica uradno zahtevala, naj REA njen spis posreduje odboru.
Poleg tega naj Komisija ne bi podala nobenega ugovora glede tega, na eni strani, da naj bi pritožnica v svoji tožbi v zadevi, v kateri je bil izdan sklep z dne 30. aprila 2015, Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:285
), člen 22 Uredbe št. 58/2003 izrecno opredelila kot eno od pravnih podlag te zahteve, in da naj bi se pritožnica, na drugi strani, v veliki meri sklicevala na ta člen 22 v dopisu z dne 5. januarja 2015, naslovljenem na Splošno sodišče.
Petič, medtem ko člen 22 Uredbe št. 58/2003 določa, da Komisija odloči o upravni pritožbi v roku dveh mesecev od dneva njene vložitve, da se molk Komisije v tem roku šteje za implicitno odločbo o zavrnitvi te upravne pritožbe in da se zato zoper izrecno odločitev Komisije o zavrnitvi navedene upravne pritožbe oziroma zoper molk pri Sodišču Evropske unije lahko vloži tožba na razveljavitev, v skladu s členom 263 PDEU, pa naj v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 ne bi bil naveden noben rok za sprejetje odločbe s strani odbora za potrjevanje, in zato Komisije, in naj ne bi bilo določeno nobeno pravilo glede primera, ko bi odbor za potrjevanje, in zato Komisija, opustila sprejetje odločbe. Člen 22 Uredbe št. 58/2003 naj bi se tako nujno uporabljal v okviru postopka, določenega v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838. V nasprotnem primeru se pritožnica sprašuje, kako bi zadevna oseba lahko opredelila začetek teka roka za vložitev tožbe zoper odločbo o zavrnitvi zaradi molka.
Šestič, v nasprotju z ugotovitvami Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi naj se pravno sredstvo, določeno v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838, in pritožba iz člena 22 Uredbe št. 58/2003 ne bi razlikovala glede njunih postopkov in njune vrste.
Prvič, preverjanje naj bi izvajal en sam in isti subjekt, in sicer Komisija. To naj bi jasno izhajalo iz besedila člena 22 Uredbe št. 58/2003. Prav tako je v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 navedeno, da nadzor zakonitosti izvaja odbor za potrjevanje, in sicer „medresorski odbor“ za usklajevanje GD in izvajalskih agencij navedene institucije, zadolženih za sedmi okvirni program Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007–2013).
Poleg tega naj bi Splošno sodišče že presodilo, da je treba odbor za potrjevanje in Komisijo šteti za en in isti subjekt, česar to sodišče v izpodbijani sodbi ni moglo prezreti, saj bi sicer kršilo načelo
res judicata
. Tožba, ki jo je pritožnica vložila v zadevi, v kateri je bil izdan sklep z dne 30. aprila 2015, Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:285
), naj bi bila usmerjena tako proti Komisiji kot tudi proti odboru za potrjevanje. Sodno tajništvo Splošnega sodišča naj bi po faksu z dne 4. septembra 2014 pritožnico obvestilo, da je sedmi senat tega sodišča odločil, da je treba Komisijo šteti za edino toženo stranko.
Dejstvo, da je treba odbor za potrjevanje in Komisijo šteti za en in isti subjekt, naj bi bilo potrjeno tudi v točki 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838, v kateri je pojasnjeno, da mora ta institucija sprejeti poslovnik, v katerem je opredeljeno delovanje odbora za potrjevanje. Tako naj bi pritožnica s tem, da je od odbora za potrjevanje zahtevala izvedbo preverjanja, dejansko vložila pritožbo pri Komisiji.
Drugič, zahtevek za pregled naj bi bil vložen v obliki zahtevka, naslovljenega na pristojno službo za potrjevanje. Iz številnih dopisov, izmenjanih med REA in pritožnico, naj bi izhajalo, da je pristojna služba za potrjevanje, v obravnavanem primeru REA, delovala le kot posrednik, ki je zahtevek pritožnice za pregled posredovala Komisiji.
Tretjič, preverjanje zakonitosti naj bi se nanašalo na akte izvajalskih agencij, kot je v obravnavanem primeru REA, česar naj Komisija ne bi niti izpodbijala niti naj ne bi bilo to preučeno v izpodbijani sodbi.
Četrtič, cilj pregleda naj bi bil omogočiti Komisiji, da izvaja nadzor in zagotovi homogenost razlage, ki je cilj, ki naj ga ta institucija ne bi niti izpodbijala niti naj ne bi bil preučen v izpodbijani sodbi.
Petič, pritožnici naj bi morala biti dana možnost, da predstavi svoja stališča. V skladu z besedilom člena 22 Uredbe št. 58/2003 naj bi pritožnica vedno trdila, da jo mora Komisija zaslišati. V točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 naj ne bi bilo jasno navedeno, da bi pritožnica morala imeti možnost podati stališča. Vendar naj bi bilo to logično, saj naj ne bi bilo treba izrecno določiti, kar je že določeno v členu 22 Uredbe št. 58/2003. V vsakem primeru naj bi samo Splošno sodišče v točki 52 izpodbijane sodbe potrdilo, da bi moralo biti pritožnici omogočeno, da učinkovito izrazi svoja stališča pred sprejetjem sporne odločbe, ne glede na to, da takšna pravica ni bila izrecno določena v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838.
Šestič, iz točke 1.2.6 Priloge k Sklepu 2012/838 in člena 22 Uredbe št. 58/2003 naj bi izhajalo, da je pregled upravne narave in zajema celovit pregled vsebine izpodbijanega akta.
Samo Splošno sodišče naj bi v točki 30 izpodbijane sodbe navedlo, da se pregled, ki se izvaja na podlagi točk 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838, nanaša na celovit pregled odločbe, tako glede pravnih kot dejanskih okoliščin. Vendar bi v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče presodilo v točkah 30 in 37 te sodbe ter implicitno v točki 41 te sodbe, moralo nujno enako veljati v okviru uporabe člena 22 Uredbe št. 58/2003. Komisiji bi po definiciji moralo biti omogočeno, da ponovno preuči vsebino izpodbijanega akta, zaradi nadzora dejavnosti izvajalskih agencij ter zagotovitve homogenosti razlage in seznanitve s trditvami pritožnice.
Sedmič, zahtevek za pregled bi moral biti vložen v roku enega meseca od datuma, ko je zadevna oseba izvedela za izpodbijani akt. To naj bi izhajalo iz besedila člena 22 Uredbe št. 58/2003. Ker naj bi ta hierarhično nadrejeni predpis določal rok, naj ne bi bilo treba opozoriti na ta rok v posebnih določbah za njegovo izvajanje, in sicer v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838.
Sporno odločbo, ki je bila izdana po izteku dvomesečnega roka od vložitve upravne pritožbe iz člena 22 Uredbe št. 58/2003, naj bi bilo zato treba šteti za nično, potrditi pa bi bilo treba status MSP pritožnice. Ker naj bi bila prva negativna odločba sprejeta v predpisanem roku dveh mesecev, naj ne bi bilo mogoče trditi, kar naj bi Splošno sodišče potrdilo v sklepu z dne 30. aprila 2015 v zadevi Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:285
), da je obstajala implicitna odločba o zavrnitvi, v skladu s členom 22(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 58/2003.
Komisija trdi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten, v vsakem primeru pa kot neutemeljen.
Presoja Sodišča
Ugotoviti je treba, da tudi ob predpostavki, da – kot trdi pritožnica – točki 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 določata podrobna pravila, v skladu s katerimi je treba zahteve za preverjanje zakonitosti iz člena 22 Uredbe št. 58/2003 nasloviti na Komisijo, tako da se vse te določbe nanašajo na en in isti postopek, ki ga ureja zlasti ta člen 22, še vedno velja, da zadnjenavedena določba v svojem odstavku 1, tretji pododstavek, določa, da „[b]rez poseganja v obveznost Komisije, da na pritožbo pisno odgovori in svojo odločitev utemelji, se molk Komisije v tem roku šteje za zavrnitev pritožbe“.
Iz tega sledi, da zakonodajalec ni izključil, da se lahko Komisija ob izteku dvomesečnega roka iz navedenega člena 22 omeji na implicitno zavrnitev upravne pritožbe. Zato, in ne da bi bilo treba v okviru te pritožbe preučiti, katere zahteve, ki se nanašajo na spoštovanje pravice do dobrega upravljanja, mora Komisija spoštovati pri izvajanju te možnosti, je treba zavrniti trditev pritožnice, v skladu s katero je treba sporno odločbo razglasiti za nično zgolj zato, ker je bila izdana po izteku tega dvomesečnega roka.
Pritožnica v zvezi s tem trdi, da sprejetje prve negativne odločbe v obravnavani zadevi ovira uporabo ugotovitev iz točk 49 in 50 te sodbe. Po njenem mnenju iz sklepa z dne 30. aprila 2015, Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:285
), izhaja, da dejstvo, da je bila prva negativna odločba sprejeta v predpisanem roku dveh mesecev, izključuje možnost, da bi se štelo, da je obstajala implicitna odločba o zavrnitvi na podlagi člena 22(1) Uredbe št. 58/2003.
Vendar v nasprotju s tem, kar se zdi, da pritožnica nakazuje v svojih trditvah v zvezi s tem, ustavitev postopka, ki jo je Splošno sodišče izreklo s sklepom z dne 30. aprila 2015, Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:285
), temelji, kot je razvidno zlasti iz točk 7 in 11 tega sklepa, na umiku prve negativne odločbe, pri čemer je bila ta odločba predmet ničnostne tožbe, na podlagi katere je bil izdan navedeni sklep. Poleg tega niti ta ustavitev postopka niti obrazložitev, ki jo je Splošno sodišče navedlo v njeno utemeljitev, ne izključujeta, da bi bila posledica tega umika to, da Komisija ni odgovorila v predpisanem roku.
Poleg tega pravica Komisije do umika prve negativne odločbe, sama po sebi, v okviru te pritožbe nikakor ni sporna.
Iz tega sledi, da je treba glede na umik prve negativne odločbe in tudi ob predpostavki, da se je člen 22 Uredbe št. 58/2003 uporabljal za postopek pregleda, ki ga je pritožnica začela zoper odločbo o zavrnitvi statusa MSP, vsekakor šteti, da s strani Komisije „ni bilo odgovora“ v predpisanem roku v smislu člena 22(1), tretji pododstavek, te uredbe, pri čemer tak neobstoj odgovora pomeni implicitno odločbo o zavrnitvi pritožbe, v skladu s tem členom 22. Ugotoviti je treba tudi, kot izhaja iz točk od 20 do 22 te sodbe, da je do tega umika prišlo pred sprejetjem sporne odločbe in preden je pritožnica vložila ničnostno tožbo zoper to odločbo.
Ker zgolj dejstvo, da je bila sporna odločba sprejeta po izteku dvomesečnega roka, ki je bil Komisiji določen za odgovor na pritožbo, vloženo na podlagi člena 22(1) Uredbe št. 58/2003, ne more povzročiti razglasitve ničnosti te odločbe, je trditev pritožnice, s katero želi dokazati, da se ta določba uporablja za pritožbeni postopek, ki ga je začela zoper odločbo o zavrnitvi statusa MSP, brezpredmetna in jo je zato treba zavrniti.
Nazadnje, v zvezi s trditvijo, da REA ni navedla, da je člen 22 Uredbe št. 58/2003 podlaga za pravno sredstvo, ki ga ima na voljo pritožnica, medtem ko bi to morala storiti, če bi bil postopek iz tega člena ločen od postopka, navedenega v točkah 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838, je treba ugotoviti, da pritožnica v okviru te pritožbe ne trdi, da kršitev domnevne obveznosti agencije REA, da navede razpoložljiva pravna sredstva, sama po sebi utemeljuje razglasitev ničnosti sporne odločbe, temveč se omejuje na zatrjevanje, da obstoj te obveznosti in dejstvo, da REA ni navedla člena 22 Uredbe št. 58/2003 kot podlago za nadomestno pravno sredstvo zanjo, kažeta na to, da je treba za ta člen ter točki 1.2.6 in 1.2.7 Priloge k Sklepu 2012/838 šteti, da določajo eno in isto pravno sredstvo. Iz tega izhaja, da neupoštevanje dvomesečnega roka iz navedenega člena, po mnenju pritožnice, dejansko upravičuje razglasitev ničnosti sporne odločbe in potrditev njenega statusa MSP. Iz zgoraj navedenega pa izhaja, da razglasitev ničnosti te odločbe ni upravičena iz tega razloga.
Glede na vse zgornje preudarke je treba prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom, ki ga je treba preučiti na drugem mestu, trdi, da je Splošno sodišče storilo očitno napako pri presoji, zlasti v točkah 56, 59, od 139 do 146, 148, 150, 151 in 171 izpodbijane sodbe, ker je ugotovilo, da se pritožnica ni srečevala z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP, in da zato ni MSP glede na cilj in namen Priporočila o MSP.
Medtem ko naj bi bila med njenimi delničarji velika podjetja in osebe javnega prava, naj položaj pritožnice v nobenem primeru ne bi bil drugačen od položaja drugih MSP. Zlasti naj bi bilo očitno napačno, če bi se štelo, kot naj bi Splošno sodišče ugotovilo v točki 145 izpodbijane sodbe, da lahko pritožnica na podlagi svojega statuta razpolaga z viri svojih članov, ki so večji od virov MSP, in ji omogočajo kritje njenih stroškov.
Prvič, Splošno sodišče naj bi napačno prezrlo dejstvo, na eni strani, da je na dan razglasitve izpodbijane sodbe delnice pritožnice imelo v lasti 110 različnih delničarjev, in na drugi strani, da bi se ti delničarji lahko kadar koli umaknili.
Drugič, Splošno sodišče naj napačno ne bi upoštevalo dejstva, da vsak delničar pritožnice, na eni strani, razpolaga z enakim številom delnic in glasovalnih pravic, na drugi strani pa ima enake glasovalne pravice na njeni skupščini. Zato naj nobeden od njih ne bi imel interesa, da pritožnici priskrbi sredstva, saj naj preprosto ne bi mogli odločati o namenitvi in namembnosti teh sredstev.
Tretjič, prispevek delničarjev pritožnice naj bi bil strogo omejen na njihove letne članarine, katerih višina naj se ne bi spremenila že 20 let. Kot naj bi Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 144 izpodbijane sodbe, znesek letne članarine določi nadzorni svet pritožnice, ki ga sestavljajo predstavniki različnih sektorjev, zastopanih v njej – ki naj bi imeli vsi različne interese – in ki je na datum te sodbe štel 20 članov. Vendar naj bi nadzorni svet, v nasprotju z navedbami Splošnega sodišča v točkah 144 in 145 navedene sodbe, v praksi zelo težko odločil o povečanju letnih članarin, ker naj bi nadzorni svet, po eni strani, odločal soglasno oziroma, če soglasje ni doseženo, s tričetrtinsko večino glasov navzočih ali zastopanih članov, po drugi strani pa naj bi imel vsak član nadzornega sveta en glas.
Ugotovitev Splošnega sodišča v točki 142 izpodbijane sodbe, da iz člena 3 statuta pritožnice izhaja, da ta deluje zlasti za račun svojih članov, naj bi bila popolnoma neupoštevna. Vsa podjetja naj bi delovala v interesu svojih delničarjev. Ta ugotovitev naj bi poleg tega izhajala iz napačne razlage vsebine statuta pritožnice. Dejansko naj bi člen 3 tega statuta določal, da mora pritožnica delovati predvsem za svoje člane. Poleg tega, če pritožnica zagotavlja predvsem storitve svojim delničarjem, naj to ne bi pomenilo, da je manj ranljiva kot neko drugo MSP. Negotovost prihodkov pritožnice naj bi prav tako potrjevalo dejstvo, da jo njena banka šteje za MSP, ter da naj bi jo celo Komisija štela za finančno šibko, in naj bi zato zahtevala, naj predloži bančno garancijo za pridobitev predplačila subvencije Unije.
Enako naj bi veljalo za ugotovitev iz točke 143 izpodbijane sodbe, da je v skladu s členom 5 statuta pritožnice njen odobreni kapital neomejen. Ta člen naj bi preprosto pomenil, da s pravnega vidika najvišji znesek delniškega kapitala, ki ga pritožnica lahko sprosti, ni omejen. To pojasnilo naj bi bilo pomembno iz praktičnih razlogov, saj bi morala pritožnica brez takega pojasnila spremeniti svoj statut, kadar bi hoteli novi člani vstopiti v kapital, ker naj bi se odobreni delniški kapital lahko povečal le z odobritvijo delničarjev. Odobreni delniški kapital naj zato ne bi nakazoval ničesar glede finančne trdnosti pritožnice.
Zato naj bi Splošno sodišče storilo napako, ko je v točki 143 izpodbijane sodbe presodilo, da odobreni delniški kapital pomeni jamstvo za partnerje pritožnice in morebitne posojilodajalce ter da je velik delniški kapital pritožnici olajšal njena razmerja s tretjimi osebami. Vplačani delniški kapital naj bi bil v zvezi s tem ustreznejši, in sicer znesek, ki so ga delničarji plačali družbi v zameno za njene kapitalske deleže, na kar naj bi se Splošno sodišče sklicevalo, ko je v točki 143 navedlo skupni znesek vložkov v korist pritožnice. Tako naj pojem odobrenega kapitala, v nasprotju z navedbami iz navedene točke 143, ne bi ustrezal skupnemu znesku vložkov v korist pritožnice.
V primeru pritožnice naj bi vplačani delniški kapital znašal 68.200 EUR, ker je 110 delničarjev vplačalo vsak po 620 EUR. To naj nikakor ne bi kazalo na to, da je finančno stanje pritožnice trdnejše od finančnega položaja drugih MSP.
Komisija trdi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavreči kot očitno nedopusten, ker pritožnica le izpodbija dejanske ugotovitve Splošnega sodišča. Vsekakor naj bi bilo treba ta pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da iz člena 256 PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je tako edino pristojno za ugotovitev in presojo upoštevnih dejstev. Presoja teh dejstev, razen v primeru njihovega izkrivljanja, zato ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (sodba z dne 26. marca 2019, Komisija/Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora biti izkrivljanje očitno razvidno iz listin v spisu, ne da bi bilo treba na novo presojati dejstva in dokaze (sodbi z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci,
od C‑622/16 P do C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 14. januarja 2021, ERCEA/Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, neobjavljena,
EU:C:2021:23
, točka
).
Poleg tega preizkusa pogodbene določbe, ki ga opravi Splošno sodišče, ni mogoče šteti za razlago prava in ga tako v okviru pritožbe ni mogoče preveriti, ne da bi se posegalo v pristojnost Splošnega sodišča, da ugotavlja dejansko stanje (sodbi z dne 29. oktobra 2015, Komisija/ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
, točka
, in z dne 14. januarja 2021, ERCEA/Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, neobjavljena,
EU:C:2021:23
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz člena 256 PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter iz členov 168(1)(d) in 169(2) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente sodbe, katere razveljavitev je predlagana, in pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo, sicer pritožba oziroma zadevni razlog nista dopustna (sodbi z dne 12. januarja 2017, Timab Industries in CFPR/Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 24. januarja 2018, EUIPO/European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, točka
).
Poudariti je treba, da pritožnica pod pretvezo očitnih napak, ki naj bi jih storilo Splošno sodišče pri presoji, dejansko izpodbija vrednost ali upoštevnost, ki jo je Splošno sodišče pripisalo različnim dejanskim okoliščinam, ki opredeljujejo njen položaj, in določbam njenega statuta. Pritožnica želi tako z vsemi svojimi trditvami doseči, da Sodišče samo opravi presojo v zvezi z zatrjevano negotovo naravo njenih dohodkov. Kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točkah od 68 do 71 te sodbe, je Splošno sodišče edino pristojno za presojo dejstev in preizkus statuta pritožnice, razen v primeru njihovega izkrivljanja.
Iz tega sledi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče zlasti v točkah 59 in od 97 do 153 izpodbijane sodbe kršilo Priporočilo o MSP ter temeljni načeli pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj, ker je pritožnici odvzelo status MSP, pri čemer se je oprlo na cilj in namen tega priporočila, čeprav pritožnica formalno izpolnjuje merila iz tega priporočila.
Natančneje, Splošno sodišče naj bi potrdilo oziroma naj vsaj ne bi izpodbijalo, prvič, da je pritožnica podjetje v smislu člena 1 Priloge k Priporočilu o MSP, drugič, da formalno izpolnjuje merilo neodvisnosti, določeno v tem priporočilu, in je zato samostojno podjetje v smislu člena 3(1) priloge k temu priporočilu, in tretjič, da formalno izpolnjuje merila glede števila zaposlenih in finančnih pragov, navedena v členu 2 priloge k temu priporočilu. Namesto da bi na podlagi tega ugotovilo, da je pritožnica MSP v smislu Priporočila o MSP, naj bi Splošno sodišče ugotovilo, da se zanjo ne bi smelo šteti, da izpolnjuje merilo neodvisnosti in merila števila zaposlenih in finančnih pragov, saj se v resnici ni srečevala z „ovirami, ki so značilne“ za MSP in zato ni MSP glede na cilj in namen tega priporočila.
Da je Splošno sodišče kršilo Priporočilo o MSP ter temeljna načela pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj, naj bi potrjevali naslednji elementi.
Prvič, kot naj bi izhajalo iz uvodne izjave 1 Priporočila o MSP, je njegov cilj zagotoviti pravno varnost. To naj bi potrjeval tudi
Priročnik za uporabo o opredelitvi pojma MSP
, ki na strani 3 poudarja, da je opredelitev MSP praktično orodje, zasnovano kot pomoč tem podjetjem, da se prepoznajo kot takšna, da bi lahko prejela celovito podporo Unije in njenih držav članic.
Drugič, besedilo Priporočila o MSP naj bi bilo nedvoumno in naj zato ne bi puščalo prostora za razlago. Ugotovitve, ki izhaja iz tega besedila, naj ne bi bilo mogoče izpodbijati z vidika domnevnega cilja in namena tega priporočila, saj bi bil zaradi tega navedenemu besedilu odvzet ves polni učinek. Poleg tega naj bi iz sodne prakse Sodišča, ki izhaja zlasti iz sodbe z dne 15. julija 2010, Komisija/Združeno kraljestvo (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
, točka
), izhajalo, da Sodišče ob jasnem in natančnem besedilu določbe ne more podati razlage z namenom, da bi jo popravilo.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi napačno razlagalo uvodni izjavi 9 in 12 Priporočila o MSP ter sodno prakso sodišča Unije.
Glede uvodnih izjav 9 in 12 Priporočila o MSP naj bi iz ustaljene sodne prakse, zlasti pa iz sodbe z dne 10. januarja 2006, IATA in ELFAA (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, točka
), izhajalo, da preambula akta Unije ni pravno zavezujoča in se nanjo ni mogoče sklicevati niti zato, da bi se odstopilo od samih določb zadevnega akta, niti zato, da bi se te določbe razlagale v smislu, ki je očitno v nasprotju z njihovim besedilom.
Poleg tega naj bi bilo iz besedila uvodnih izjav 9 in 12 Priporočila o MSP jasno razvidno, da ti le pojasnjujeta vsebino tega priporočila. Uvodna izjava 9 naj bi se tako omejevala zgolj na navedbo razlogov, zakaj člen 3 priloge k temu priporočilu razlikuje med „samostojnimi podjetji“, „partnerskimi podjetji“ in „povezanimi podjetji“. Navedena uvodna izjava 9 naj nikakor ne bi namigovala na to, da za to, da se podjetje šteje za MSP, ne zadostuje, da izpolnjuje merila, določena v tem priporočilu. Prav tako naj bi bilo v tej uvodni izjavi 12 zgolj pojasnjeno, zakaj člen 3(3) Priloge k Priporočilu o MSP določa, da so lahko podjetja „povezana“ tudi preko fizične osebe ali skupine fizičnih oseb, ki delujejo usklajeno. Poleg tega naj bi bilo na strani 24
Priročnika za uporabo o opredelitvi pojma MSP
govora o široki uporabi opredelitve MSP.
Tri zadeve, ki jih je Splošno sodišče navedlo v izpodbijani sodbi, in sicer zadevi, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
), in z dne 27. februarja 2014, HaTeFo (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
), ter sodba Splošnega sodišča z dne 14. oktobra 2004, Pollmeier Malchow/Komisija (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
), naj bi se dejansko nanašale na razlago posebnih določb Priporočila o MSP, ki jih v obravnavanem primeru ni uporabil niti odbor za potrjevanje niti Splošno sodišče, ne pa zgolj na preprosto odstopanje od tega priporočila. Poleg tega naj bi se dejansko stanje v tem sporu popolnoma razlikovalo od dejanskih stanj v teh treh zadevah, ki naj bi se vsa nanašala na položaj, v katerem je zadevno podjetje ali podjetja neposredno ali posredno nadziral delničar, ki je višje v lastniški verigi in so bila vključena v širšo skupino.
Češka republika podpira trditve, ki jih je pritožnica navedla v okviru drugega pritožbenega razloga. Natančneje, ta država članica trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri presoji merila neodvisnosti, zlasti v točkah od 100 do 109 in od 135 do 146 izpodbijane sodbe.
Komisija trdi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
V zvezi s trditvijo pritožnice, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da je sporna odločba utemeljena, čeprav je pritožnica formalno izpolnjevala merila iz Priporočila o MSP, je treba opozoriti, da je Komisija vezana na smernice in obvestila, ki jih objavi na področju nadzora državnih pomoči, če ne odstopajo od pravil Pogodbe DEU in če jih države članice sprejmejo (sodba z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da je Komisija sprejela ugoden pristop v zvezi z državnimi pomočmi za MSP zaradi nedelovanja trga, zaradi česar se morajo ta podjetja soočiti z določenimi ovirami, ki omejujejo njihov socialno in ekonomsko zaželeni razvoj (glej v tem smislu sodbi z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, točka
, in z dne 24. septembra 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, točka
).
Vendar je Sodišče tudi razsodilo, da je treba Priporočilo o MSP razlagati ob upoštevanju razlogov, zaradi katerih je bilo sprejeto (sodba z dne 27. februarja 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, točka
).
V zvezi s tem, kot izhaja tudi iz uvodnih izjav 9 in 12 ter iz člena 1(1) tega priporočila, je namen tega priporočila sprejeti opredelitev MSP, ki se uporablja v okviru politik Unije, ki se izvajajo v Uniji in EGP, in ki upošteva gospodarsko stvarnost teh podjetij, da bi se iz te opredelitve izključilo skupine podjetij, katerih gospodarska moč presega gospodarsko moč MSP, in tako prednosti, ki izhajajo za MSP iz različnih ureditev ali ukrepov v njihovo korist, pridržalo le podjetjem, ki to dejansko potrebujejo (glej v tem smislu sodbi z dne 27. februarja 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, točka
, in z dne 24. septembra 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, točka
).
Kot je namreč Splošno sodišče v bistvu ugotovilo v točki 100 izpodbijane sodbe, so prednosti, dodeljene MSP, najpogosteje izjeme od splošnih pravil, kot na primer na področju državnih pomoči, tako da je treba opredelitev MSP razlagati ozko (sodbi z dne 27. februarja 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, točka
, in z dne 24. septembra 2020, NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, točka
).
Ob upoštevanju tega je cilj merila neodvisnosti zagotoviti, kot je pravilno ugotovilo Splošno sodišče v točkah 102 in 149 izpodbijane sodbe, da ukrepi, namenjeni MSP, resnično koristijo podjetjem, za katera je velikost ovira, ne pa tistim, ki so del velike skupine in imajo torej dostop do sredstev in podpore, ki je njihovi konkurenti podobne velikosti nimajo. V teh okoliščinah, da bi upoštevali samo podjetja, ki so dejansko samostojna MSP, je treba preučiti strukturo MSP, ki tvorijo gospodarsko skupino, katere moč presega moč takega podjetja, in zagotoviti, da se opredelitev MSP ne obide zgolj zaradi formalnih razlogov (glej v tem smislu sodbi z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, točka
, in z dne 27. februarja 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, točka
).
Merilo neodvisnosti je zato treba razlagati z vidika tega cilja, kot je navedlo Splošno sodišče v točki 103 izpodbijane sodbe, tako da podjetja, ki formalno izpolnjuje navedeno merilo, vendar je v resnici del velike skupine podjetij, vseeno ni mogoče obravnavati tako, da izpolnjuje to merilo (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, točka
). Člen 3 Priloge k Priporočilu o MSP je tako treba razlagati z vidika tega cilja (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, točka
).
Glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 85 do 91 te sodbe, ni mogoče šteti, da je Splošno sodišče uvedlo novo merilo v Priporočilu o MSP, v skladu s katerim je treba preveriti, ali se zadevni subjekt srečuje z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP, in da je Splošno sodišče s tem kršilo to priporočilo ter načelo pravne varnosti oziroma načelo varstva legitimnih pričakovanj.
Nasprotno, Splošno sodišče je pravilno uporabilo obstoječo sodno prakso na tem področju, ko je zlasti v točkah 106, 107, 140, 148 in 151 izpodbijane sodbe presodilo, da je odbor za potrjevanje lahko, ne da bi napačno uporabil pravo, v okviru svoje analize upošteval cilj in namen Priporočila o MSP, da bi ugotovilo, da je treba, čeprav pritožnica formalno izpolnjuje merilo neodvisnosti iz tega priporočila, preučiti tudi to, ali se je srečevala z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP.
Poleg tega, ker je bil tretji pritožbeni razlog zavrnjen in ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah od 87 do 91 te sodbe, je Splošno sodišče v točkah 106, 107 in od 140 do 146 izpodbijane sodbe prav tako pravilno ugotovilo, da je odbor za potrjevanje v sporni odločbi pravilno uporabil merilo neodvisnosti, kot je to določeno v Priporočilu o MSP, s tem ko je ta odbor za potrjevanje po eni strani trdil, da čeprav je pritožnica formalno izpolnjevala to merilo, pa je z gospodarskega vidika
de facto
vseeno spadala v veliko gospodarsko skupino, in po drugi strani, da je pritožnica zaradi organizacijskih povezav s svojimi partnerji ali člani imela dostop do sredstev, kreditov in podpore ter da se zato ni srečevala z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP, tako da je ni bilo mogoče opredeliti za MSP v smislu tega priporočila.
Iz ugotovitve iz prejšnje točke izhaja tudi, da Splošno sodišče, s tem da je v točki 108 izpodbijane sodbe zavrnilo zatrjevano kršitev načel pravne varnosti in dobrega upravljanja, ki se je opirala na morebitno kršitev Priporočila o MSP, ni napačno uporabilo prava.
Poleg tega je Splošno sodišče glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 85 do 91 te sodbe, v točki 150 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da pritožnica svojega statusa MSP ne more opirati na okoliščino, da formalno izpolnjuje merila glede števila zaposlenih in finančnih pragov, določenih v členu 2 Priloge k Priporočilu o MSP, če se dejansko ne srečuje z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP, v točki 152 izpodbijane sodbe pa, da teh meril glede števila zaposlenih in finančnih pragov ni mogoče presojati zgolj na podlagi podatkov pritožnice, saj ta ni neodvisno podjetje, njeni člani pa so podjetja, ki niso MSP.
Druge trditve, ki jih navaja pritožnica, ne morejo omajati zgornjih ugotovitev.
Na prvem mestu, trditev, da pritožnica v tej zadevi ni dokazala nikakršnega namena zaobiti opredelitev MSP, ne dokazuje, da je Splošno sodišče pri presoji te opredelitve napačno uporabilo pravo. Izpolnitev pogoja, da podjetje z gospodarskega vidika dejansko pripada veliki gospodarski skupini in ima zato dostop do sredstev in podpore, ki je njegovi konkurenti podobne velikosti nimajo, je namreč odvisna od okoliščin zadeve in ni nujno odvisna od ugotovitve namena tega podjetja, da obide opredelitev MSP (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2014, HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, točki
in
).
Na drugem mestu, ni mogoče sprejeti trditve, da je treba razlikovati med sodbami Sodišča in Splošnega sodišča, na katere se sklicuje v točki 82 te sodbe, ker se te sodbe nanašajo na razlago posebnih pojmov iz Priporočila o MSP, ne pa na preprosto odstopanje od tega priporočila, in ker se dejansko stanje v zadevah, v katerih so bile izdane navedene sodbe, razlikuje od dejanskega stanja v tej zadevi.
Prvič, v zvezi s predmetom razlage v sodbah Sodišča, navedenih v točki 82 te sodbe, ki sta del sodne prakse, na katero se opirajo preudarki iz točk od 85 do 91 te sodbe, je treba ugotoviti, da sta se ti nanašali tudi na merilo neodvisnosti, kot je opredeljeno v Priporočilu o MSP, ali na predhodno priporočilo, to je Priporočilo 96/280, in da pritožnica ni navedla nobene trditve, s katero bi bilo mogoče dokazati, da se sklepanja Sodišča v teh sodbah, in sicer, da se za to merilo ne more šteti, da je bilo izpolnjeno, če – kljub spoštovanju formalnih pogojev, določenih v zadevnem priporočilu – gospodarska realnost govori v prid izključitvi zadevnega subjekta od ugodnosti, ki so pridržane zgolj MSP, ne uporabi v okoliščinah te zadeve.
Drugič, glede trditve pritožnice, da se dejansko stanje v tem sporu razlikuje od dejanskega stanja v prejšnjih zadevah, je treba poudariti, na eni strani, da pritožnica ni pojasnila razlogov, zaradi katerih bi bilo treba dejstvo – ob predpostavki, da je preverjeno – da je ne nadzira delničar, ki je višje v lastniški verigi, šteti za oviro temu, da se pristopu Sodišča v zadevah, v katerih je bila izdana sodna praksa, navedena v točkah od 85 do 91 te sodbe in na katero se sklicuje tudi v prejšnji točki te sodbe, prav tako sledi v tej zadevi.
Na drugi strani, kot izhaja iz zgornjih preudarkov v zvezi z drugim in tretjim pritožbenim razlogom, pritožnica ni predložila nobenega dokaza za to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točkah 106 in 107 izpodbijane sodbe presodilo, da odbor za potrjevanje s tem, da je ugotovil, da je pritožnica
de facto
spadala v veliko gospodarsko skupino in da zaradi organizacijskih povezav med njo in njenimi partnerji ali člani ni bilo mogoče šteti, da se srečuje z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP, ni kršil Priporočila o MSP.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in zato zavrniti pritožbo v celoti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Komisija je predlagala, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki jih je priglasila Komisija.
V skladu s členom 140(1) navedenega poslovnika, ki določa, da države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške, Češka republika nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Evropske komisije.

3.
Češka republika nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.