CELEX: 62018TJ0443
EU-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om EU-ordmærket Vogue Peek & Cloppenburg
det ældre nationale handelsnavn Peek & Cloppenburg
relativ registreringshindring
artikel 8, stk. 4, i forordning (EU) 2017/1001
samtidig anvendelse af det nationale handelsnavn og det ansøgte varemærke
afgrænsningsaftale
EUIPO’s anvendelse af national ret
suspension af den administrative procedure
artikel 70 i forordning 2017/1001
regel 20, stk. 7, litra c), i forordning (EF) nr. 2868/95 (nu artikel 71, stk. 1, i delegeret forordning (EU) 2018/625)
åbenbart urigtigt skøn

)
Tvistens baggrund
Den 17. maj 2002 indgav sagsøgeren, Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf), en ansøgning om registrering af et EU-varemærke til Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (
EFT 1994, L 11, s. 1
), med senere ændringer (erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EU-varemærker (
EUT 2009, L 78, s. 1
), med senere ændringer, nu selv erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (
EUT 2017, L 154, s. 1
)).
Det varemærke, der blev ansøgt registreret, var ordtegnet Vogue Peek & Cloppenburg.
De varer og tjenesteydelser, som varemærkeansøgningen vedrørte, henhører efter den begrænsning, der er foretaget under sagen for EUIPO, under klasse 18, 25 og 35 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarer i hver enkelt af disse klasser til følgende beskrivelse:
–
klasse 18: »læder og læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer (indeholdt i klasse 18); dvs. tasker, håndtasker, tegnebøger, punge, nøgleetuier, transporttasker til elektroniske instrumenter, kufferter og rejsetasker, rejsekuffert sæt, rygsække, poser, paraplyer, parasoller og spadserestokke, piske, seletøj og sadelmagervarer; kufferter og rejsetasker«
–
klasse 25: »beklædningsgenstande, fodtøj og hovedbeklædning«
–
klasse 35: »detailsalg, inklusive via websteder og teleshopping, af beklædningsgenstande, fodbeklædning, hovedbeklædning, vaske- og blegning, rense-, polerings-, skylle- og slibemidler, sæber, parfumerivarer, æteriske olier, kosmetiske præparater, hårvand, tandplejemidler, solbriller, ædle metaller og legeringer heraf samt armbåndsure af ædle metaller og legeringer heraf, kunstværker af ædle metaller og legeringer heraf, juvelerarbejder, smykker, smykker, ædelstene, ure og kronometriske instrumenter, læder og læderimitationer, huder, rejse- og håndkufferter, tasker, håndtasker, tegnebøger, punge, nøglepunge, transporttasker til elektroniske instrumenter, kufferter og rejsetasker, rygsække, poser, paraplyer, parasoller og spadserestokke, piske, piske, seletøj og sadelmagervarer; organisering og realisering af reklamefremstød og kundetilknytningsordninger«.
Varemærkeansøgningen blev offentliggjort i
EF-Varemærketidende
nr. 10/2003 den 27. januar 2003.
Den 28. april 2003 rejste intervenienten, Peek & Cloppenburg KG (Hamburg), indsigelse i henhold til artikel 42 i forordning nr. 40/94 (nu artikel 46 i forordning 2017/1001) mod registreringen af det ansøgte varemærke for de varer og tjenesteydelser, der er nævnt i præmis 3 ovenfor.
Indsigelsen var støttet på handelsnavnet Peek & Cloppenburg, der er kendt i hele Tyskland og anvendes til at fremstille og markedsføre beklædningsgenstande til mænd, kvinder og børn tillige med tilbehør såsom bælter og andre lædervarer.
De grunde, som indsigelsen var støttet på, var dels dem, der er omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94 (nu artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001), sammenholdt med § 5, stk. 2, § 6, stk. 3, og § 15, stk. 2, i Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn) af 25. oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082, herefter »lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn«), dels dem, der er omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94, sammenholdt med § 5, stk. 2, § 6, stk. 3, og § 15, stk. 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn.
Den 16. september 2005 gav indsigelsesafdelingen medhold i indsigelsen og afslog ansøgningen om registrering af EU-varemærket for de varer og tjenesteydelser, der er angivet i præmis 3 ovenfor, på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94, sammenholdt med § 5, stk. 2, § 6, stk. 3, og § 15, stk. 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn. Den pålagde endvidere sagsøgeren at bære sine egne omkostninger.
Den 15. november 2005 indgav sagsøgeren en klage til EUIPO i henhold til artikel 57-63 i forordning nr. 40/94 (nu artikel 66-71 i forordning 2017/1001) over indsigelsesafdelingens afgørelse.
Ved afgørelse af 25. oktober 2011 blev indsigelsessagen suspenderet på grund af nogle prøvesager, der blev ført ved EUIPO i forbindelse med indsigelsessager mellem sagsøgeren og intervenienten (sagerne R 53/2005-1 og R 262/2005-1) (herefter »prøvesagerne«). I prøvesagerne blev der ved afgørelser af 28. februar 2011 truffet af Første Appelkammer ved EUIPO givet medhold i indsigelserne på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 40/94 og givet afslag på sagsøgerens ansøgninger om registrering af ordtegnet Peek & Cloppenburg.
Ved to domme af 18. april 2013, Peek & Cloppenburg mod KHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T-506/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:197
), og af 18. april 2013, Peek & Cloppenburg mod KHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T-507/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:198
), frifandt Retten EUIPO i de sager, som var anlagt af sagsøgeren til prøvelse af afgørelserne af 28. februar 2011 truffet af Første Appelkammer ved EUIPO. Ved dom af 10. juli 2014, Peek & Cloppenburg mod KHIM (
C-325/13 P og C-326/13 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:2059
), afviste Domstolen de appeller, hvormed sagsøgeren havde nedlagt påstand om ophævelse af disse domme.
Efter prøvesagernes endelige afslutning blev nærværende indsigelsessag genoptaget.
I en anden sag mellem sagsøgeren og intervenienten vedrørende sagsøgerens tyske varemærker (herunder også tre Peek & Cloppenburg-varemærker) pålagde Oberlandesgericht Düsseldorf (den regionale appeldomstol i Düsseldorf, Tyskland), efter hjemvisning af sagen fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), ved afgørelse af 7. juli 2015 (sag I-20 U 24/07) sagsøgeren at give sit samtykke til at slette disse varemærker (herefter »Oberlandesgericht Düsseldorfs dom«). Den 28. april 2016 blev denne dom endelig, efter at Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) havde forkastet kassationsappellen.
Den 12. januar 2017 anmodede sagsøgeren EUIPO om at suspendere sagen (herefter »anmodningen om suspension«), indtil der blev truffet endelig afgørelse inden for rammerne af et kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed (herefter »kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed«), som sagsøgeren havde anlagt mod intervenienten ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf, Tyskland) den 30. november 2016. Med dette kontrasøgsmål nedlagde sagsøgeren for Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf) påstand om, at sagsøgeren har ret til at få registreret de varemærker, der er afledt af sagsøgerens handelsnavn, og til at bruge dem i de regioner i Tyskland, som er tildelt sagsøgeren i henhold til en afgrænsningsaftale, der blev indgået mellem parterne i 1990 og angiveligt bekræftet i 1992 (herefter »afgrænsningsaftalen«). Afgrænsningsaftalen består alene af geografiske kort med angivelse af forkortelserne på parterne og de linjer på hver kort, som udpeger de områder, som de hver især er tildelt.
Ved afgørelse af 20. april 2018 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Første Appelkammer ved EUIPO klagen af 15. november 2005 og anmodningen om suspension.
Appelkammeret henviste for det første til de kumulative betingelser i artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001 og til betingelserne i § 15 i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn.
For det andet henviste appelkammeret til dets konstateringer i prøvesagerne og til begrundelsen i de hertil knyttede afgørelser.
Appelkammeret var for det tredje af den opfattelse, at intervenienten gjorde erhvervsmæssig brug af handelsnavnet Peek & Cloppenburg til at udpege intervenientens virksomheder og forretninger i Tyskland, og at handelsnavnet udgør et beskyttet handelsnavn som omhandlet i § 5, stk. 2, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn. Intervenienten har tilføjet, at handelsnavnet, som har en høj grad af særpræg, var ældre på tidspunktet for indgivelsen af den varemærkeansøgning, som er indgivet i henhold til § 6 i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, og hvis anvendelse ikke kun var af lokal betydning.
For det fjerde konstaterede appelkammeret på den ene side, at der er en høj grad af lighed mellem intervenientens handelsnavn og det ansøgte varemærke, og at de omhandlede sektorer for så vidt angår en del af de omhandlede varer og tjenesteydelser er nærtbeslægtede, hvilket indebærer, at der er en risiko for forveksling som omhandlet i § 15, stk. 2, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn. På den anden side konkluderede appelkammeret, at for så vidt som det ikke var påvist, at sektorerne er nærtbeslægtede, udvander brugen af det ansøgte varemærke intervenientens handelsnavn eller indebærer en ulovlig anvendelse heraf som omhandlet i § 15, stk. 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn.
For det femte hvad angår det argument, der endnu ikke var blevet påberåbt af sagsøgeren i prøvesagerne, og hvorefter denne ifølge afgrænsningsaftalen råder over en kontraktmæssig ret til at bruge og få registreret det ansøgte varemærke, fastslog appelkammeret for det første, at afgrænsningsaftalen ikke var bindende for EUIPO, men at den kompetente domstol i medlemsstaterne skulle anvende den på aftaleparterne. For det andet var det af den opfattelse, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at denne aftale indrømmede sagsøgeren en ret til at bruge og få registreret EU-varemærkerne. Det bemærkede i denne forbindelse dels, at sådanne rettigheder ikke kan afledes af Oberlandesgericht Düsseldorfs dom (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), dels, at selv i tilfælde af, at afgrænsningsaftalen omfatter registrering af varemærker, var det ikke påvist, at den ligeledes omfatter EU-varemærker.
For det sjette fandt appelkammeret nærmere bestemt, at sagsøgeren heller ikke havde godtgjort, at den anerkendelsesdom, som var ønsket opnået inden for rammerne af det kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed, der var anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), ville have proceduremæssige virkninger for den foreliggende sag, for så vidt som en sådan dom ikke forpligter intervenienten til at tage sin indsigelse ved EUIPO tilbage. Appelkammeret bemærkede endvidere, at indholdet af nævnte søgsmål ikke havde konsekvenser for den foreliggende sag, eftersom sagsøgeren ikke havde godtgjort, at afgrænsningsaftalen (angiveligt indgået i 1990 og angiveligt bekræftet i 1992) havde givet sagsøgeren en ret til at bruge og få registreret EU-varemærkerne, og at det, uanset om afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter registrering af varemærker, ikke var godtgjort, at den omfatter salgsområder uden for Tyskland og EU-varemærker, som alene er reguleret i henhold til forordning nr. 40/94.
Afslutningsvis afviste appelkammeret klagen og gav medhold i den indsigelse, der var rejst på grundlag af intervenientens handelsnavn.
Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Intervenienten har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de af intervenienten afholdte omkostninger.
Retlige bemærkninger
[
udelades
]
Realiteten
Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat fire anbringender om for det første tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001 og § 15, stk. 2, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, for det andet tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001, sammenholdt med § 15, stk. 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, for det tredje tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001 og for det fjerde nærmere bestemt tilsidesættelse af artikel 70 i forordning 2017/1001, sammenholdt med regel 20, stk. 7, litra c), i forordning nr. 2868/95 (nu artikel 71, stk. 1, i delegeret forordning 2018/625).
Sagsøgeren har med sine tre første anbringender gjort gældende, at appelkammeret har foretaget en fejlfortolkning af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001, sammenholdt med § 15, stk. 2 og 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, eftersom det ikke har taget tilstrækkeligt hensyn til de materielle betingelser i tysk ret. Med det fjerde anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat artikel 70 i forordning 2017/1001, sammenholdt med regel 20, stk. 7, litra c), i forordning nr. 2868/95, eftersom det har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af sagsøgerens anmodning om suspension og hermed gjort sig skyldig i magtfordrejning.
De tre første anbringender, hvorved sagsøgeren har fremført lignende argumenter, skal behandles samlet.
Det første, det andet og det tredje anbringende om tilsidesættelsen af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001, sammenholdt med § 15, stk. 2 og 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn
[
udelades
]
Det følger af samtlige de foregående betragtninger, at appelkammeret ikke begik en fejl, da det fastslog, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at afgrænsningsaftalen gav den pågældende ret til at få registreret EU-varemærker, uden at det herved er fornødent at tage stilling til den overflødige begrundelse for den anfægtede afgørelse om, at det, selv hvis det antages, at afgrænsningsaftalen omfatter registrering af varemærkerne, ikke er godtgjort, at denne er udvidet til at omfatte EU-varemærker.
Heraf følger, at de tre første anbringender om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001, sammenholdt med § 15, stk. 2 og 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, skal forkastes.
Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af artikel 70 i forordning 2017/1001, sammenholdt med regel 20, stk. 7, litra c), i forordning nr. 2868/95
Sagsøgeren har nærmere bestemt gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat artikel 70 i forordning 2017/1001, sammenholdt med regel 20, stk. 7, litra c), i forordning nr. 2868/95, ved at give afslag på dennes anmodning om suspension af proceduren.
I denne forbindelse fandt appelkammeret for det første i den anfægtede afgørelses punkt 38 og 39, at der ikke var grundlag for en yderligere suspension, for så vidt som det kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed, der er anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), alene vedrører en konstatering og ikke kan have som resultat, at intervenienten pålægges at tage sin indsigelse tilbage.
For det andet anførte appelkammeret, at klagens indhold er uden betydning for den foreliggende sag. Det præciserede i denne forbindelse, at sagsøgeren ikke har bevist, at afgrænsningsaftalen giver sagsøgeren ret til at bruge og få registreret varemærker, og selv i tilfælde af, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter registrering af varemærker, er det ikke påvist, at den ligeledes er udvidet til salgsområder uden for Tyskland (den anfægtede afgørelses punkt 34-37, 40 og 41). Appelkammeret tilføjede, at sagsøgeren hverken har hævdet eller påvist, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter EU-varemærker (den anfægtede afgørelses punkt 42). Appelkammeret bemærkede endvidere, at der ikke er blevet fremført andre underbyggede grunde til, at en yderligere suspension af proceduren er berettiget, og at den derfor afslog anmodningen om suspension.
Sagsøgeren har anfægtet alle disse bemærkninger og gjort gældende, at der kun delvist er taget hensyn til relevante faktiske omstændigheder, at der ikke er taget hensyn til vigtige aspekter i tysk materiel ret, og at der heller ikke er taget hensyn til følgerne af det kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed, som sagsøgeren har anlagt. Appelkammerets ræsonnement er i sin helhed forkert, eftersom det ikke berører aspekterne ved rettighederne for virksomheder med samme navn eller den selvmodsigende adfærd fra intervenientens side, og eftersom der ikke er foretaget nogen afvejning af parternes gensidige interesser. Appelkammeret har således anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurdering af sagsøgerens anmodning om suspension og derved gjort sig skyldig i magtfordrejning.
For det første har sagsøgeren navnlig præciseret, at appelkammerets konstatering af, at det kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed, som er anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), ikke vedrører pligt til at tilbagetage indsigelsen, er forkert. Ifølge sagsøgeren er omfanget af den konstatering, som sagsøgeren ønsker, dvs. at selskabet er berettiget til at ansøge om registrering af det ansøgte varemærke, betydeligt større end et søgsmål med påstand om tilbagetagelse af indsigelsen. Heraf følger, at den beskyttelse mod en risiko for forveksling og beskyttelsen af renomméet, som intervenienten har gjort gældende mod det ansøgte varemærke med henvisning til dets handelsnavn, ikke findes i relevant tysk ret på dette område, og med den ønskede anerkendelsesdom ville der således direkte blive truffet afgørelse vedrørende velbegrundetheden af intervenientens påstand om, at det i det foreliggende tilfælde skal forbydes sagsøgeren at bruge det ansøgte varemærke.
For det andet er det sagsøgerens opfattelse, at appelkammerets betragtning om, at sagsøgeren hverken har hævdet eller godtgjort, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter EU-varemærker, er forkert, for så vidt som sagsøgeren til støtte for sin anmodning om suspension af 12. januar 2017 udtrykkeligt har præciseret, at dennes kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed ligeledes vedrører EU-varemærker. Dette har sagsøgeren endvidere godtgjort, for så vidt som ordlyden af de påstande, som er nedlagt i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, dvs. »varemærker«, omfatter EU-varemærker. Appelkammerets vurdering, hvorefter afgrænsningsaftalen ikke tydeligt behandler spørgsmålet om, hvorvidt den omfatter hele Den Europæiske Unions område, er desuden irrelevant, eftersom en aftale, hvis formål er at udelukke en risiko for forveksling i Tyskland ved at tildele denne medlemsstat geografiske områder, hvor brugen af ordmærker er tilladt, ligeledes er relevant for så vidt angår EU-varemærker.
For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammerets vurdering om, at klagens indhold ikke påvirker den foreliggende sag, er forkert. Selv om den afgørelse, som blev truffet inden for rammerne af kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed fastslår, at sagsøgeren har ret til at ansøge om registrering af det ansøgte varemærke, er brugen af dette varemærke hverken »uden tilladelse« i henhold til § 15, stk. 2, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, »uden rimelig grund« eller udøvet »utilbørligt« i henhold til § 15, stk. 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn. Hvis der således gives medhold i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, vil dette indebære, at der under hensyntagen til nye faktiske omstændigheder træffes afgørelse i sidste instans om velbegrundetheden af intervenientens påstand om, at sagsøgeren skal forbydes at bruge det ansøgte varemærke i henhold til § 15, stk. 2 og 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn. Derimod er de afgørelser, som tidligere er truffet i lignende sager mellem parterne, ikke relevante med hensyn til kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, eftersom de nye faktiske omstændigheder, som er anført i den foreliggende sag, ikke allerede kunne være taget i betragtning i disse afgørelser.
EUIPO og intervenienten har anfægtet denne argumentation.
Det skal indledningsvis bemærkes, at appelkammeret råder over en vid skønsbeføjelse med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt det vil suspendere en klagesag eller undlade at gøre dette. Regel 20, stk. 7, litra c), i forordning nr. 2868/95, der finder anvendelse på sager ved appelkammeret i overensstemmelse med forordningens regel 50, stk. 1, illustrerer denne vide skønsbeføjelse ved at bestemme, at EUIPO kan suspendere indsigelsesproceduren, hvis omstændighederne tilsiger en sådan suspension. Appelkammeret har således en suspensionsadgang, som det kun benytter sig af, når det skønner, at dette er begrundet. En sag for appelkammeret suspenderes således ikke automatisk efter en parts begæring derom for det pågældende kammer (jf. dom af 21.10.2015, Petco Animal Supplies Stores mod KHIM – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T-664/13
,
EU:T:2015:791
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Dernæst må det bemærkes, at den omstændighed, at appelkammeret råder over en vid skønsbeføjelse med henblik på at suspendere en sag, der verserer for det, ikke indebærer, at dens vurdering ikke er undergivet Unionens retsinstansers kontrol. Denne omstændighed begrænser imidlertid den nævnte kontrol med hensyn til indholdet til, at det sikres, at der ikke foreligger en åbenbar vurderingsfejl eller magtfordrejning (dom af 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende følger det af retspraksis, at appelkammeret ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse til at suspendere sagen skal respektere de generelle principper, der gælder for en retfærdig rettergang inden for en retsunion. I forbindelse med denne udøvelse skal appelkammeret følgelig ikke kun tage hensyn til interessen hos den part, hvis EU-varemærkeansøgning anfægtes, men ligeledes til de øvrige parters interesse. Afgørelsen om at suspendere eller ikke at suspendere en sag skal være resultatet af en afvejning af de omhandlede interesser (dom af 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i lyset af disse principper, at det skal undersøges, om appelkammeret uden at begå et åbenbart fejlskøn på baggrund af de faktorer, som det har taget i betragtning, kan konkludere, at det ikke er nødvendigt at suspendere en sag i det foreliggende tilfælde.
I denne forbindelse fandt appelkammeret for det første nærmere bestemt, at kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed alene vedrørte en konstatering og derfor ikke kunne føre til, at intervenienten skulle pålægges at tage sin indsigelse tilbage. Selv om denne konstatering ikke er forkert, skal det imidlertid bemærkes, at den i sig selv ikke er tilstrækkelig til at begrunde afslaget på anmodningen om suspension. Således som sagsøgeren med rette har gjort gældende, ville appelkammeret, hvis den afgørelse, der blev truffet på grundlag af en anerkendelsespåstand, viser, at sagsøgeren havde ret til at ansøge om registrering af de varemærker, der var afledt af sagsøgerens handelsbetegnelse, navnlig ordtegnet Peek & Cloppenburg, skulle appelkammeret således tage hensyn til dette resultat og således antage, at sagsøgeren havde ført bevis for, at registreringen af det ansøgte varemærke hverken var »uden tilladelse« i henhold til § 15, stk. 2, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, »uden rimelig grund« eller blev udøvet »utilbørligt« i henhold til § 15, stk. 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn. Heraf følger, at selv om den konstatering, som sagsøgeren ønsker, ikke har til følge, at intervenienten forpligtes til at tage sin indsigelse tilbage, og selv om EUIPO ikke er bundet af afgørelsen fra Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), skal denne konstatering ikke desto mindre tages i betragtning i forbindelse med anvendelsen af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001, sammenholdt med § 15, stk. 2 og 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, og som følge heraf ligeledes i forbindelse med interesseafvejningen i forhold til anmodningen om suspension. Det var således med rette, at appelkammeret ikke begrænsede sig til en konstatering af, at kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed ikke kunne føre til, at intervenienten skulle forpligtes til at tage sin indsigelse tilbage, men i stedet tog stilling til, hvilke følger indholdet af sagen for Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf) ville have for den foreliggende sag.
Hvad for det andet angår rækkevidden af afgrænsningsaftalen skal det indledningsvis fastslås, at den anfægtede afgørelse indeholder materielle unøjagtigheder, for så vidt som appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 41 og 42 fastslog, at sagsøgeren hverken har hævdet eller påvist, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter EU-varemærker, og at det ikke er godtgjort, at den også er udvidet til salgsområdet uden for Tyskland. Dels har sagsøgeren i modsætning til, hvad der fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 42 med rette anført, at denne til støtte for sin anmodning om suspension af 12. januar 2017 gjorde gældende, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter EU varemærker. Det var derfor med urette, at appelkammeret fastslog, at sagsøgeren aldrig havde fremført et sådant anbringende. Sagsøgeren har desuden med rette fremhævet, at denne har ført bevis herfor, eftersom de påstande, som er nedlagt i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, omfatter EU-varemærker. Dels og ligeledes i overensstemmelse med sagsøgerens argumentation skal det bemærkes, at appelkammerets overvejelser om, at det ikke er godtgjort, at afgrænsningsaftalen ligeledes er udvidet til salgsområder uden for Tyskland, ikke er relevante, for så vidt som denne konstatering ikke nødvendigvis gør det muligt at fastslå, at denne aftale ikke omfatter EU-varemærker. Det kan nemlig ikke på forhånd udelukkes, at parterne i en aftale om sameksistens ønsker at finde en løsning på den situation som den, kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, som sagsøgeren har anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), omfatter, dvs. en ret til at få registreret varemærker, herunder EU-varemærker, med henblik på anvendelse i de regioner, som er tildelt sagsøgeren i henhold til aftalen, selv i tilfælde, hvor disse regioner er begrænset til en enkelt medlemsstat. I det omfang det fremgår af Domstolens praksis, at beviset på reel brug af et EU-varemærke ikke nødvendigvis skal være af grænseoverskridende art (dom af 19.12.2012, Leno Merken,
C-149/11
,
EU:C:2012:816
, præmis
), kan det nemlig ikke på forhånd udelukkes, at parterne i denne aftale ønsker at få registreret EU-varemærker, selv om brugen af EU-varemærker i henhold til aftalen og på tidspunktet for registreringen alene er påtænkt i en enkelt medlemsstat. Denne fejlagtige vurdering fra appelkammerets side kan imidlertid kun føre til en annullation af den anfægtede afgørelse, såfremt appelkammerets undersøgelse med hensyn til sandsynligheden for, at der vil blive givet medhold i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed for Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), og dets konstatering af, at sagsøgeren ikke har påvist, at afgrænsningsaftalen giver denne ret til at bruge og få registreret EU-varemærker, viser sig selv at være forkerte (jf. i denne retning dom af 30.11.2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T-217/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:691
, præmis
og
).
I denne forbindelse er det formålstjenligt at bemærke, at det hvad angår en sag anlagt til prøvelse af et ældre varemærke, som en indsigelse er baseret på, allerede er blevet fastslået, at en umiddelbar vurdering af sandsynligheden for, at der vil blive givet medhold i denne sag, er omfattet af den vide skønsbeføjelse, der er overladt appelkammeret, således som det er anført i præmis 109 ovenfor, og er begrundet i formålet om at undgå, at suspensionsmekanismen kan anvendes til at forhale proceduren (dom af 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
, præmis
, jf. ligeledes i denne retning dom af 14.2.2019, Beko mod EUIPO – Acer (ALTUS),
T-162/18
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:87
, præmis
). Når sandsynligheden for, at en ugyldighedsbegæring vil blive taget til følge, umiddelbart vurderes som lav, hvilket det tilkommer appelkammeret at efterprøve, forskydes afvejningen af parternes interesser derfor nødvendigvis til fordel for den indsigende parts berettigede interesse i hurtigst muligt at modtage en afgørelse vedrørende indsigelsen (dom af 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde fremgår det ikke af oplysningerne i sagsakterne eller af sagsøgerens bemærkninger, at appelkammeret begik en retlig fejl, da det i den anfægtede afgørelses punkt 34-41 efter en umiddelbar vurdering af sandsynligheden for, at der ville blive givet medhold i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, fastslog, at indholdet af dette kontrasøgsmål ikke har nogen konsekvenser for den foreliggende sag, for så vidt som sagsøgeren ikke har påvist, at afgrænsningsaftalen giver vedkommende ret til at bruge og få registreret EU-varemærker.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, er de tidligere afgørelser, som er nævnt i præmis 13 ovenfor vedrørende sagsøgerens tyske varemærker, ikke irrelevante, men kan danne grundlag for en umiddelbar vurdering af sandsynligheden for, at der vil blive givet medhold i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed. Som EUIPO med rette har gjort gældende, ønskes der med det kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed, som er anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), en afklaring af de samme retlige spørgsmål som dem, der allerede er pådømt endeligt i sagen ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), Oberlandesgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf) og Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), nemlig spørgsmålet om, hvorvidt afgrænsningsaftalen gav sagsøgeren ret til at bruge og få registreret EU-varemærker.
Som allerede beskrevet ovenfor i præmis 99 begik appelkammeret ikke en fejl, da det med henvisning til retspraksis i prøvesagerne for Retten og Domstolen og til retspraksis i tilsvarende sager for en tysk domstol (Oberlandesgericht Düsseldorf (den regionale appeldomstol i Düsseldorf) og Bundesgerichtshof (forbundsdomstol)) fastslog, at sagsøgeren ikke har påvist, at afgrænsningsaftalen giver vedkommende ret til at bruge og få registreret EU-varemærker.
Appelkammeret begik således ikke en fejl, da det – med henvisning til det materielle kriterium, der følger af udtrykkene »uden tilladelse«, »uden rimelig grund« og »utilbørligt« som omhandlet i § 15, stk. 2 og 3, i lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn, de nye faktiske omstændigheder, som sagsøgeren i denne forbindelse har påberåbt sig, herunder med hensyn til de rettigheder, der angiveligt følger af afgrænsningsaftalen, og de retlige aspekter vedrørende virksomheder med samme navn samt intervenientens angiveligt selvmodsigende adfærd – fastslog, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at afgrænsningsaftalen giver den pågældende ret til at få registreret EU-varemærker, hvilket gjorde det muligt at bekræfte den umiddelbare vurdering af sandsynligheden for, at der ville blive givet medhold i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed.
Selv om det var med urette, at det i den anfægtede afgørelses punkt 41 og 42 blev fastslået, at sagsøgeren hverken havde hævdet eller godtgjort, at afgrænsningsaftalen også omfatter EU-varemærker, og at det ikke var påvist, at denne aftale ligeledes er udvidet til salgsområder uden for Tyskland, foretog appelkammeret således ikke et åbenbart urigtigt skøn, og det gjorde sig heller ikke skyldig i magtfordrejning, da det hvad angår bemærkningerne til afgrænsningen og anmodningerne om suspension (den anfægtede afgørelses punkt 34-43) fandt, at det kontrasøgsmål med påstand om anerkendelse af en rettighed, som var anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), ikke havde nogen betydning for den foreliggende sag, og at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at denne aftale gav sagsøgeren ret til at bruge og registrere varemærker, herunder EU-varemærker (jf. i denne retning dom af 30.11.2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:691
, præmis
og
).
Det følger af det ovenstående, at det fjerde anbringende skal forkastes, og at EUIPO derfor skal frifindes i det hele.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.

2)
Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) betaler sagsomkostningerne.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 13. maj 2020.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.