CELEX: 62019CJ0069
Odvolanie
Hospodárska a menová únia
Banková únia
Riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností
Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností (JMR)
Jednotná rada pre riešenie krízových situácií (JRR)
Jednotný fond pre riešenie krízových situácií (JFR)
Určenie príspevku ex ante na rok 2016
Žaloba o neplatnosť
Lehota na podanie žaloby
Oneskorené podanie
Námietka nezákonnosti
Zjavná neprípustnosť

Svojím odvolaním sa Credito Fondiario SpA domáha zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 19. novembra 2018, Credito Fondiario/JRR (T‑661/16, neuverejnené, ďalej len „napadnuté uznesenie“,
EU:T:2018:806
), ktorým Všeobecný súd zamietol žalobu tejto spoločnosti týkajúcu sa na jednej strane zrušenia rozhodnutia Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií (ďalej len „jednotná rada“) z jej výkonného zasadnutia z 15. apríla 2016 o príspevkoch
ex ante
na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií (JFR) (SRB/ES/SRF/2016/06) (ďalej len „prvé sporné rozhodnutie“) a rozhodnutia JRR z jej výkonného zasadnutia z 20. mája 2016 o úprave príspevkov
ex ante
na rok 2016 do JFR, ktoré dopĺňa prvé napadnuté rozhodnutie (SRB/ES/SRF/2016/13) (ďalej len „druhé napadnuté rozhodnutie“ a spolu s prvým napadnutým rozhodnutím ďalej len „napadnuté rozhodnutia“), v rozsahu, v akom sa jej týkajú, a na druhej strane vyhlásenia nezákonnosti článku 5 ods. 1 písm. f) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/63 z 21. októbra 2014, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ, pokiaľ ide o príspevky
ex ante
do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií (
Ú. v. EÚ L 11, 2015, s. 44
), ako aj jeho prílohy I alebo v prípade potreby celého tohto delegovaného nariadenia.
Právny rámec
Článok 54 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (
Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1
), stanovuje:
„Jednotná rada na svojich výkonných zasadnutiach:
a)
pripravuje všetky rozhodnutia, ktoré má prijať Jednotná rada na svojom plenárnom zasadnutí;
b)
prijíma všetky rozhodnutia na vykonávanie tohto nariadenia, pokiaľ sa v tomto nariadení neustanovuje inak.“
Článok 70 nariadenia č. 806/2014 s názvom „Príspevky
ex ante
“ vo svojom odseku 2 stanovuje:
„Jednotná rada každoročne po konzultácii s ECB alebo príslušnými vnútroštátnymi orgánmi a v úzkej spolupráci s vnútroštátnymi orgánmi pre riešenie krízových situácií vypočíta jednotlivé príspevky s cieľom zabezpečiť, aby príspevky, ktoré majú uhradiť všetky inštitúcie povolené na území všetkých zúčastnených členských štátov, nepresiahli 12,5 % cieľovej úrovne.
Výpočet príspevkov jednotlivých inštitúcií každoročne vychádza z:
a)
paušálneho príspevku, ktorý je v pomernej výške na základe sumy pasív inštitúcie, okrem vlastných zdrojov a krytých vkladov, vzhľadom na celkové pasíva, okrem vlastných zdrojov a krytých vkladov, všetkých inštitúcií povolených na území všetkých zúčastnených členských štátov; a
b)
z príspevku upraveného podľa rizika, ktorý je určený na základe kritérií stanovených v článku 103 ods. 7 smernice 2014/59/EÚ, a to so zreteľom na zásadu proporcionality bez toho, aby sa narúšali štruktúry bankových sektorov členských štátov.
Pomer medzi paušálnym príspevkom a príspevkami upravenými podľa rizika zohľadňuje vyvážené prerozdelenie príspevkov medzi jednotlivými druhmi bánk.
V každom prípade súhrnná suma jednotlivých príspevkov všetkých inštitúcií povolených na území všetkých zúčastnených členských štátov vypočítaných podľa písmen a) a b) nepresahuje ročne 12,5 % cieľovej úrovne.“
Článok 5 vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/81 z 19. decembra 2014, ktorým sa bližšie určujú jednotné podmienky uplatňovania nariadenia č. 806/2014 (
Ú. v. EÚ L 15, 2015, s. 1
), stanovuje:
„1.   Jednotná rada príslušným vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií oznamuje svoje rozhodnutia, v ktorých sa vypočítava výška ročných príspevkov inštitúcií povolených na ich príslušných územiach.
2.   Po doručení oznámenia uvedeného v odseku 1 oznámi každý vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií každej inštitúcii povolenej v jeho členskom štáte rozhodnutie Jednotnej rady, v ktorom sa vypočítava výška ročného príspevku, ktorý táto inštitúcia musí zaplatiť.“
Podľa článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63:
„Príspevky uvedené v článku 103 ods. 2 smernice 2014/59/EÚ sa vypočítavajú tak, že sa nezahrnú tieto záväzky:
…
f)
v prípade inštitúcií poskytujúcich podporné úvery záväzky sprostredkovateľskej inštitúcie voči pôvodcovskej alebo inej podpornej banke alebo inej sprostredkovateľskej inštitúcii a záväzky podpornej banky voči jej financujúcim stranám, ak výška týchto záväzkov zodpovedá podporným úverom tejto inštitúcie.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu boli opísané v bodoch 1 až 10 napadnutého uznesenia a pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
Prvým sporným rozhodnutím JRR na svojom výkonnom zasadnutí z 15. apríla 2016 schválila príspevky
ex ante
na rok 2016 do JFR. Toto rozhodnutie bolo oznámené vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií (ďalej len „PVO“), ktoré sú poverené výberom jednotlivých príspevkov od dotknutých bánk na svojom území.
V tejto súvislosti Banca d’Italia (Národná banka Talianska) ako taliansky vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií informovala odvolateľku oznámením č. 585762/16 z 3. mája 2016, ktoré bolo doručené v ten istý deň, že JRR rozhodla o jej príspevku
ex ante
na rok 2016 do JFR a oznámila jej jeho výšku.
Druhým sporným rozhodnutím jednotná rada na svojom výkonnom zasadnutí z 20. mája 2016 upravila príspevky
ex ante
na rok 2016 do JFR a príspevok odvolateľky zvýšila.
Toto druhé rozhodnutie bolo takisto oznámené PVO a oznámením č. 709489/16 z 27. mája 2016, ktoré bolo doručené 30. mája 2016, Národná banka Talianska informovala odvolateľku o potrebe zaplatiť takto stanovenú zvýšenú sumu.
Odvolateľka požiadala Národnú banku Talianska o vysvetlenia týkajúce sa spôsobov výpočtu a odôvodnenia výšky jej príspevku.
Dňa 15. júna 2016 odvolateľka oznámila Národnej banke Talianska a jednotnému výboru, že podala žalobu na Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd Lazio, Taliansko), ktorou sa domáhala toho, aby boli oznámenia Národnej banky Talianska č. 585762/16 a 709489/16 po nariadení predbežných opatrení zrušené. V rámci tohto konania Národná banka Talianska pripojila sporné rozhodnutia k svojmu vyjadreniu k žalobe, ktoré predložila 8. júla 2016.
Uznesením zo 14. júla 2016 Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd Lazio) zamietol návrh odvolateľky na vydanie predbežných opatrení.
Žaloba na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 19. septembra 2016 odvolateľka podala žalobu uvedenú v bode 1 tohto rozsudku.
Na podporu tejto žaloby odvolateľka uviedla sedem žalobných dôvodov, z ktorých prvý bol založený na neoznámení sporných rozhodnutí; druhý na nedostatku odôvodnenia týchto rozhodnutí a na porušení zásady kontradiktórnosti; tretí na nesprávnom uplatnení článku 5 ods. 1 písm. f) delegovaného nariadenia 2015/63; štvrtý na porušení článku 4 ods. 1 a článku 6 tohto delegovaného nariadenia; piaty na porušení článkov 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie; šiesty na porušení zásad proporcionality a právnej istoty a siedmy na porušení článku 16 Charty základných práv.
Všeobecný súd napadnutým uznesením prijatým na základe článku 126 svojho rokovacieho poriadku bez toho, aby rozhodol o žalobných dôvodoch uvádzaných odvolateľkou, zamietol žalobu ako zjavne neprípustnú a uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
Návrhy účastníkov konania na Súdnom dvore
Odvolateľka navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnuté uznesenie a vrátil vec Všeobecnému súdu,
–
uložil JRR povinnosť nahradiť trovy konania na oboch stupňoch a
–
subsidiárne, zrušil napadnuté uznesenie v rozsahu, v akom jej Všeobecný súd uložil povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli JRR, a spravodlivo rozhodol o trovách konania na prvom stupni.
JRR navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie ako čiastočne neprípustné a v každom prípade ako nedôvodné a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli v rámci tohto konania a konania na Všeobecnom súde.
Talianska republika navrhuje aby Súdny dvor vyhovel odvolaniu a zrušil napadnuté uznesenie.
Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie, pokiaľ ide o prípustnosť žaloby podanej na prvom stupni proti prvému spornému rozhodnutiu,
–
rozhodol podľa práva, pokiaľ ide o prípustnosť žaloby podanej na prvom stupni proti druhému spornému rozhodnutiu, a
–
v prípade zamietnutia odvolania uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy tohto konania a trovy konania na prvom stupni.
O odvolaní
Odvolateľka na podporu svojho odvolania uvádza päť odvolacích dôvodov. Prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnej právnej kvalifikácii skutkového stavu, pokiaľ ide o dátum, kedy sa odvolateľka oboznámila so spornými rozhodnutiami, a na nesprávnej právnej kvalifikácii skutkového stavu, pokiaľ ide o posúdenie neprimeranosti lehoty, v ktorej konala. Druhý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení pri výklade a uplatnení judikatúry týkajúcej sa primeranej lehoty, v ktorej musí dotknutá osoba v prípade neuverejnenia alebo neoznámenia aktu, ktorý sa má napadnúť, požiadať o jeho oznámenie. Tretí odvolací dôvod je založený na porušení článku 126 Rokovacieho priadku Všeobecného súdu a práva na obhajobu odvolateľky. Štvrtý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení návrhu založeného na článku 277 ZFEÚ. Napokon piaty odvolací dôvod uvádzaný subsidiárne pre prípad, že Súdny dvor zamietne odvolanie, smeruje k zrušeniu napadnutého uznesenia v rozsahu, v akom Všeobecný súd rozhodol, že odvolateľka znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila jednotná rada.
O prvom a druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Prvým a druhým odvolacím dôvodom, ktoré treba preskúmať spoločne, odvolateľka, ktorú v podstate podporuje Talianska republika, tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade a uplatnení judikatúry týkajúcej sa primeranej lehoty, v ktorej musí dotknutá osoba v prípade neuverejnenia alebo neoznámenia aktu, ktorý sa má napadnúť, požiadať o jeho oznámenie, ako aj dvoch nesprávnych právnych kvalifikácií skutkového stavu.
Po prvé Všeobecný súd sa tým, že vychádzal z nesprávnych dôkazov, dopustil nesprávnej právnej kvalifikácie skutkového stavu, pokiaľ ide o dátum, kedy sa odvolateľka dozvedela o existencii sporných rozhodnutí. Okrem toho, keďže Všeobecný súd neuviedol, z akých dôvodov bola „úzka spolupráca“ medzi jednotnou radou a PVO v tejto súvislosti irelevantná, napadnuté uznesenie je nedostatočne odôvodnené.
Po druhé judikatúra citovaná Všeobecným súdom, pokiaľ ide o primeranú lehotu, v ktorej musí dotknutá osoba v prípade neuverejnenia alebo neoznámenia aktu, ktorý sa má napadnúť, požiadať o jeho oznámenie, nie je relevantná a Všeobecný súd sa dopustil nesprávnej právnej kvalifikácie skutkového stavu, keď rozhodol, že odvolateľka nekonala v primeranej lehote, keď žiadala o oznámenie sporných rozhodnutí.
JRR namieta voči neprípustnosti prvého a druhého odvolacieho dôvodu s odôvodnením, že odvolateľka uvádza rovnaké tvrdenia na podporu týchto odvolacích dôvodov a spochybňuje skutkové zistenia Všeobecného súdu bez toho, aby sa odvolávala na skreslenie skutkových okolností alebo dôkazov.
JRR tvrdí, že tieto odvolacie dôvody sú v každom prípade nedôvodné. Okrem toho, že sa Všeobecný súd nedopustil pochybenia, keď sa domnieval, že odvolateľka vedela o existencii sporných rozhodnutí z oznámení Národnej banky Talianska č. 585762/16 a 709489/16, je totiž napadnuté uznesenie v tejto súvislosti dostatočne odôvodnené a odvolateľka netvrdí, že požiadala o oznámenie týchto rozhodnutí alebo že na tento účel podnikla konkrétne kroky.
Ďalej Všeobecný súd správne pripomenul judikatúru týkajúcu sa primeranej lehoty, v ktorej musí dotknutá osoba požiadať o oznámenie aktu, ktorý sa má napadnúť, v prejednávanej veci ju však neuplatnil, a teda sa v tejto súvislosti nedopustil pochybenia.
Komisia podporuje JRR, ale pokiaľ ide o vec samu, ponecháva na úvahe Súdneho dvora rozhodnutie o druhom spornom rozhodnutí.
Posúdenie Súdneho dvora
Pokiaľ ide o prípustnosť prvého a druhého odvolacieho dôvodu, treba na jednej strane uviesť, že odvolateľka uvádza samostatné tvrdenia na podporu uvádzaného nesprávneho právneho posúdenia. Na druhej strane nespochybňuje skutkové zistenia Všeobecného súdu týkajúce sa relevantných dátumov, ale v podstate tvrdí, že tieto dátumy nemohli byť Všeobecným súdom považované za dátumy, kedy sa dozvedela o existencii sporných rozhodnutí na účely článku 263 ZFEÚ. V dôsledku toho odvolateľka poukazuje na dve pochybenia Všeobecného súdu pri právnej kvalifikácii skutkového stavu, čo je právna otázka, ktorá môže byť nastolená v rámci odvolania a podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom (pozri rozsudky z 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, bod
, ako aj z 23. novembra 2017, Bionorica a Diapharm/Komisia,
C‑596/15 P a C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že prvý a druhý odvolací dôvod je prípustný.
Pokiaľ ide o vec samu, treba pripomenúť, že na účely konštatovania zjavnej neprípustnosti žaloby na základe článku 263 ZFEÚ smerujúcej k zrušeniu sporných rozhodnutí Všeobecný súd po tom, čo určil, že tieto rozhodnutia neboli uverejnené ani oznámené odvolateľke, ktorej neboli určené, uviedol, že v takom prípade podľa judikatúry plynie lehota na podanie žaloby až od okamihu, keď sa dotknutá osoba plne oboznámi s obsahom a odôvodnením predmetného aktu, pod podmienkou, že si vyžiada úplné znenie v primeranej lehote. V tomto rámci Všeobecný súd konštatoval, že odvolateľka sa dozvedela o existencii sporných rozhodnutí 3. a 30. mája 2016 prostredníctvom oznámení Národnej banky Talianska č. 585762/16 a 709489/16 a že nepožiadala, aby jej boli tieto rozhodnutia oznámené, a už vôbec nie v primeranej lehote. Keďže odvolateľka sa neodvolávala a ani nepreukázala existenciu náhody alebo vyššej moci, ktorá by umožňovala odchýliť sa od lehoty na podanie žaloby, Všeobecný súd sa domnieval, že žaloba založená na článku 263 ZFEÚ, podaná 19. septembra 2016, bola zjavne oneskorená a musí byť zamietnutá ako zjavne neprípustná.
V prvom rade na účely určenia, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávnej právnej kvalifikácie skutkového stavu, pokiaľ ide o dátumy, kedy sa odvolateľka dozvedela o existencii sporných rozhodnutí, treba pripomenúť, že v bodoch 38 a 39 napadnutého uznesenia vychádzal z dvoch skutočností.
Všeobecný súd tak na jednej strane zdôraznil, že dokumenty a dotazníky, ktoré odvolateľka získala na účely poskytnutia údajov umožňujúcich výpočet jej individuálneho príspevku do jednotného fondu, uvádzali uplatniteľné právne základy a informovali ju, že takýto príspevok vypočítala JRR. Na druhej strane Všeobecný súd odkázal na oznámenia Národnej banky Talianska č. 585762/16 a 709489/16, s ktorými bola odvolateľka oboznámená 3. a 30. mája 2016 a ktoré uvádzali, že jej príspevok, ktorý vypočítala JRR, je určený pre JFR.
Všeobecný súd pritom mohol bez toho, aby sa dopustil pochybenia, z týchto oznámení zaslaných odvolateľke, keď už dostala a vyplnila dokumenty a dotazníky potrebné na výpočet jej individuálneho príspevku zo strany JRR, z právneho hľadiska vyvodiť, že sa o existencii sporných rozhodnutí dozvedela 3. a 30. mája 2016.
Tento záver nespochybňujú tvrdenia odvolateľky.
Po prvé okolnosť, že žalobkyňa mala plnú vedomosť o odôvodneniach sporných rozhodnutí až 8. júla 2016, teda keď Národná banka Talianska v rámci konania začatého žalobkyňou na Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre región Lazio) predložila svoje vyjadrenie k žalobe, ku ktorému boli tieto rozhodnutia pripojené, vôbec neznamená, že nemala vedomosť o existencii týchto rozhodnutí pred týmto dátumom.
Po druhé je irelevantné, že Národná banka Talianska vo svojich oznámeniach č. 585762/16 a 709489/16 presne neuviedla dátumy prijatia sporných rozhodnutí, ani neuviedla uplatniteľnú právnu úpravu Únie a správne právne základy. Tieto okolnosti sa totiž nielenže netýkajú oboznámenia sa odvolateľky s existenciou sporných rozhodnutí, ale najmä nebránia tomu, aby sa odvolateľka mohla dozvedieť o existencii týchto rozhodnutí na základe skutočností, ktoré Všeobecný súd uviedol v bodoch 38 a 39 napadnutého uznesenia.
Po tretie, keďže Všeobecný súd v bode 30 napadnutého uznesenia určil, že JRR je autorom sporných rozhodnutí bez toho, aby z toho vyvodil akýkoľvek záver, pokiaľ ide o dátum, kedy sa odvolateľka o týchto rozhodnutiach dozvedela, nedostatok odôvodnenia uvádzaný odvolateľkou nie je relevantný, pokiaľ ide o právnu kvalifikáciu skutkového stavu.
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd správne vyvodil dôsledky zo svojich vlastných skutkových zistení a nedopustil sa nesprávneho právneho posúdenia skutkového stavu, keď dospel k záveru, že odvolateľka sa dozvedela o existencii sporných rozhodnutí 3. a 30. mája 2016.
V druhom rade odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil na jednej strane nesprávneho právneho posúdenia tým, že nesprávne vyložil a uplatnil judikatúru týkajúcu sa primeranej lehoty, v ktorej musí dotknutá osoba v prípade neuverejnenia alebo neoznámenia aktu, ktorý sa má napadnúť, požiadať o jeho oznámenie, a na druhej strane nesprávnej právnej kvalifikácie skutkového stavu, keď sa domnieval, že odvolateľka nepožiadala o oznámenie sporných rozhodnutí v primeranej lehote.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že Všeobecný súd nezaložil neprípustnosť žaloby o neplatnosť na okolnosti, že odvolateľka žiadala o oznámenie sporných rozhodnutí po uplynutí primeranej lehoty, a teda túto judikatúru neuplatnil. V bode 47 napadnutého uznesenia totiž Všeobecný súd zdôraznil, že odvolateľka po tom, ako sa dozvedela o existencii týchto rozhodnutí, o ich oznámenie nepožiadala.
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa vzhľadom na uvedenú judikatúru nemohol dopustiť pochybenia.
Za týchto okolností treba prvý a druhý odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodné.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľka tretím odvolacím dôvodom založeným na porušení článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu a jej práva na obhajobu spochybňuje zjavnú neprípustnosť svojej žaloby podanej na prvom stupni a dodáva, že táto žaloba bola zamietnutá bez toho, aby mohla zaujať stanovisko k neprípustnosti, ktorej sa navyše JRR nedovolávala.
JRR spochybňuje prípustnosť tohto odvolacieho dôvodu a domnieva sa, že je v každom prípade nedôvodný. Komisia tvrdí, že druhý odvolací dôvod je neúčinný.
Posúdenie Súdneho dvora
Pokiaľ ide o prípustnosť tretieho odvolacieho dôvodu, treba na jednej strane uviesť, že odvolateľka uviedla jednak podrobné tvrdenia týkajúce sa toho, že neprípustnosť jej žaloby podanej na prvom stupni nebola zjavná, a jednak porušenia jej práva na obhajobu, a na druhej strane, že otázka, či Všeobecný súd porušil článok 126 svojho rokovacieho poriadku, je právnou otázkou, ktorá podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom (pozri analogicky rozsudok z 1. júla 1999, Alexopoulou/Komisia,
C‑155/98 P
,
EU:C:1999:345
, body
až
; pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júna 2018, Apcoa Parking Holdings/EUIPO,
C‑32/17 P
, neuverejnený,
EU:C:2018:396
, body
až
).
Z toho vyplýva, že tento odvolací dôvod je prípustný.
Čo sa týka veci samej, pokiaľ ide v prvom rade o údajné porušenie článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, treba zdôrazniť, že ak sa Všeobecný súd domnieva, že má na základe písomností v spise dostatok informácií, môže kedykoľvek rozhodnúť odôvodneným uznesením založeným na tomto ustanovení (pozri v tomto zmysle uznesenie z 29. októbra 2004, Ripa di Meana/Parlament,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
, bod
).
Treba tiež uviesť, že zjavná neprípustnosť v rámci uplatnenia článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu môže byť zrejmá nielen v tom zmysle, že je zistená v skorom štádiu konania, najmä pokiaľ ide o návrh na začatie konania, ale aj v tom zmysle, že o nej nie je pochybnosť, najmä vzhľadom na ustálenú judikatúru Súdneho dvora.
Treba však konštatovať, že v prejednávanej veci Všeobecný súd na účely vyhlásenia žaloby za zjavne neprípustnú vychádzal v bodoch 36 a 51 napadnutého uznesenia z ustálenej judikatúry.
V tejto súvislosti tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého neprípustnosť žaloby podanej na prvom stupni z dôvodu jej oneskoreného podania nebola zjavná, keďže nevyplývala z nedodržania dvojmesačnej lehoty na podanie žaloby, ale z posúdenia primeranosti lehoty, v ktorej dotknutá osoba musí požiadať o oznámenie napadnutého aktu, nemôže uspieť.
Z bodu 47 napadnutého uznesenia totiž jasne vyplýva, že keďže odvolateľka nepožiadala o oznámenie sporných rozhodnutí, Všeobecný súd v prejednávanej veci neposudzoval primeranosť lehoty.
Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, okolnosť, že vec bola prejednaná Všeobecným súdom, že vyhovel návrhom na vstup vedľajšieho účastníka do konania a prijal opatrenia na zabezpečenie priebehu konania a dokazovania, mu nebránila v tom, aby prijal uznesenie o zjavnej neprípustnosti založené na článku 126 jeho rokovacieho poriadku. Konkrétne, použitie takýchto opatrení, ktorých cieľom je najmä umožniť prípravu veci a priebeh konaní, nemôže samo osebe predstavovať prekážku prijatia uznesenia na takomto základe (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. januára 2006, AIT/Komisia,
C‑547/03 P
,
EU:C:2006:46
, body
až
).
Nakoniec, keďže prípustnosť žaloby je dôvodom týkajúcim sa verejného poriadku, ktorý musí Všeobecný súd uplatniť
ex offo
, prijatie uznesenia založeného na článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu nie je podmienené napadnutím prípustnosti žaloby žalovanou. V prejednávanej veci je tak na účely posúdenia zjavnej neprípustnosti irelevantné, že JRR, žalovaná v rámci žaloby pred Všeobecným súdom, nenamietala proti oneskorenému podaniu žaloby (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 17. júla 2014, Melkveebedrijf Overenk a i./Komisia,
C‑643/13 P
, neuverejnené,
EU:C:2014:2118
, bod
).
V dôsledku toho sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že žaloba je zjavne neprípustná v zmysle článku 126 jeho rokovacieho poriadku.
V druhom rade, pokiaľ ide o údajné porušenie práva odvolateľky na obhajobu, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry uplatnenie konania stanoveného v článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu samo osebe nezasahuje do riadneho a účinného súdneho konania, keďže toto ustanovenie sa uplatňuje len na veci, v ktorých žaloba podaná na Všeobecný súd musí byť zjavne odmietnutá (pozri analogicky rozsudok z 19. Februára 2009, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlament,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
, bod
a citovanú judikatúru).
Z bodov 43 a 55 tohto rozsudku však vyplýva, že Všeobecný súd sa nedopustil pochybenia, keď dospel k záveru o zjavnej neprípustnosti žaloby. Argumentácia odvolateľky, podľa ktorej jednak prijatie uznesenia založeného na článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu viedlo k porušeniu jej práva na obhajobu a jednak článok 129 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu predstavuje v prejednávanej veci vhodnejší právny základ, keďže zaručuje dodržanie práva na obhajobu, nemôže uspieť.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy musí byť tretí odvolací dôvod zamietnutý ako nedôvodný.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa tým, že rozhodol o neprípustnosti návrhu založeného na článku 277 ZFEÚ z dôvodu, že žaloba založená na článku 263 ZFEÚ bola zjavne neprípustná, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
JRR podporovaná Komisiou spochybňuje dôvodnosť tohto odvolacieho dôvodu.
Posúdenie Súdneho dvora
Všeobecný súd po tom, čo pripomenul, že možnosť dovolávať sa nezákonnosti všeobecne záväzného aktu podľa článku 277 ZFEÚ nepredstavuje samostatné právo podať žalobu a nemožno ho uplatniť v prípade neexistencie práva podať žalobu vo veci samej, dospel k záveru, že návrh odvolateľky na určenie nezákonnosti delegovaného nariadenia 2015/63, či už čiastočnej, alebo úplnej, je zjavne neprípustný v prípade neexistencie samostatného práva podať žalobu na účely namietania proti nezákonnosti všeobecne záväzného aktu.
Okrem toho Všeobecný súd zdôraznil, že vzhľadom na to, že cieľom takéhoto návrhu je implicitne, ale nevyhnutne dosiahnuť konštatovanie nezákonnosti v kontexte návrhu na zrušenie sporných rozhodnutí, zjavná neprípustnosť žaloby o neplatnosť v rozsahu, v akom smeruje proti týmto rozhodnutiam, spôsobuje neprípustnosť námietky proti nezákonnosti.
V rámci štvrtého odvolacieho dôvodu sa odvolateľka s odkazom na tvrdenia uvedené na podporu svojich prvých dvoch odvolacích dôvodov obmedzuje na tvrdenie, že Všeobecný súd nesprávne dospel k záveru o neprípustnosti návrhu založeného na článku 263 ZFEÚ. Z toho vyvodzuje, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho predpokladu, keď zamietol návrh na konštatovanie čiastočnej alebo úplnej nezákonnosti delegovaného nariadenia 2015/63, založený na článku 277 ZFEÚ, ako zjavne neprípustný.
Zo zamietnutia prvých troch odvolacích dôvodov však vyplýva, že záver Všeobecného súdu, podľa ktorého žaloba založená na článku 263 ZFEÚ bola zjavne neprípustná, nebol spochybnený. Všeobecný súd teda v súlade s ustálenou judikatúrou správne rozhodol, že neprípustnosť žaloby vo veci samej má za následok neprípustnosť námietky nezákonnosti založenej na článku 277 ZFEÚ (pozri uznesenia z 28. júna 1993, Donatab a i./Komisia,
C‑64/93
,
EU:C:1993:266
, body
a
, ako aj z 8. decembra 2006, Polyelectrolyte Producers Group/Komisia a Rada,
C‑368/05 P
, neuverejnené,
EU:C:2006:771
, bod
).
Štvrtý odvolací dôvod preto treba zamietnuť.
O piatom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Subsidiárne a pre prípad, že by Súdny dvor odvolanie zamietol, sa odvolateľka domáha zrušenia napadnutého uznesenia v rozsahu, v akom Všeobecný súd rozhodol, že odvolateľka znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila JRR. Keďže totiž konanie JRR prispelo k predĺženiu prejednávania veci pred Všeobecným súdom a k zvýšeniu trov konania, mal tento súd využiť možnosti stanovené v článku 135 svojho rokovacieho poriadku.
JRR a Komisia tvrdia, že tento odvolací dôvod je neprípustný. JRR dodáva, že je v každom prípade nedôvodný.
Posúdenie Súdneho dvora
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že v prípade zamietnutia všetkých ostatných odvolacích dôvodov musia byť návrhy týkajúce sa údajnej protiprávnosti rozhodnutia Všeobecného súdu o trovách konania zamietnuté ako neprípustné na základe článku 58 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podľa ktorého sa odvolanie nemôže týkať len výšky trov konania alebo povinnosti účastníka konania ich uhradiť (rozsudok z 30. januára 2020, České dráhy/Komisia,
C‑538/18 P et C‑539/18 P
, neuverejnený,
EU:C:2020:53
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra).
Keďže v prejednávanej veci boli prvé štyri odvolacie dôvody zamietnuté, piaty a posledný odvolací dôvod týkajúci sa rozdelenia trov konania musí byť vyhlásený za neprípustný.
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že toto odvolanie treba zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže JRR navrhla zaviazať odvolateľku na náhradu trov konania a odvolateľka nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené JRR.
V súlade s článkom 140 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku, podľa ktorého členské štáty a inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania, Talianska republika a Komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Credito Fondiario SpA znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií.

3.
Talianska republika a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.