CELEX: 62020CJ0054
Odvolanie
Verejná služba
Mimozmluvná zodpovednosť Európskej únie založená na nesplnení povinnosti inštitúcie zabezpečiť ochranu svojich úradníkov
Zastúpenie Európskej komisie v Maroku
Zavraždený úradník
Nemajetková ujma spôsobená bratovi a sestre úradníka
Možnosť podať žalobu
Články 268, 270 a 340 ZFEÚ
Služobný poriadok úradníkov Európskej únie
Články 40, 42b, 55a, 73, 90 a 91
Pojem ‚osoba, na ktorú sa vzťahuje‘ služobný poriadok
Odôvodnenie

Európska komisia sa svojím odvolaním po prvé domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 20. novembra 2019, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (T‑502/16, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2019:795
), ktorým jej Všeobecný súd uložil
in solidum
povinnosť zaplatiť v dôsledku úmrtia Alessandra Missira Mamachi di Lusignana náhradu spôsobenej nemajetkovej ujmy vo výške 10000 eur Stefanovi Missirovi Mamachi di Lusignanovi a vo výške 10000 eur Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignanovej, a po druhé navrhuje rozhodnúť vo veci tak, že sa ako neprípustná zamietne žaloba podaná v prvostupňovom konaní.
Právny rámec
Článok 40 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení uplatňujúcom sa na tento spor (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje:
„1.   Úradníkovi v trvalom služobnom pomere môže byť v mimoriadnych prípadoch a na jeho vlastnú žiadosť poskytnuté neplatené pracovné voľno z osobných dôvodov.
…
2.   Bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia článku 15, trvanie tejto dovolenky nemôže presiahnuť jeden rok. Dovolenka môže byť predĺžená o ďalšie obdobia.
Predĺženia môžu byť na obdobia nepresahujúce jeden rok. Celková dĺžka dovolenky z osobných dôvodov nemôže presiahnuť 12 rokov počas celej kariéry úradníka.
Ak úradník požiada o túto dovolenku, aby mohol:
…
iii)
pomáhať svojej manželke alebo svojmu manželovi, príbuznému vo vzostupnej línii, príbuznému v zostupnej línii, bratovi alebo sestre v prípade lekársky potvrdeného závažného ochorenia alebo zdravotného postihnutia,
dovolenka sa môže predlžovať bez obmedzenia, ak v čase každého predĺženia je zaručené, že sa naďalej plnia podmienky, za ktorých bola dovolenka poskytnutá.
…“
Článok 42b prvý odsek služobného poriadku stanovuje:
„V prípade lekárom potvrdenej vážnej choroby alebo zdravotného postihnutia manželky alebo manžela úradníka, jeho príbuzného v priamom rade, jeho príbuzného v nepriamom rade, brata alebo sestry, úradník má nárok na rodinnú dovolenku bez základného platu. Celková dĺžka tejto dovolenky nemôže presiahnuť deväť mesiacov počas celej kariéry úradníka.“
Podľa článku 55 služobného poriadku:
„1.   Úradník môže požiadať o povolenie pracovať na čiastočný úväzok.
Ustanovujúci orgán môže udeliť toto povolenie, ak je zlučiteľné so záujmami služby.
2.   Úradník má nárok na povolenie v týchto prípadoch:
…
e)
aby sa mohol starať o vážne chorú alebo zdravotne postihnutú manželku alebo manžela, príbuzného vo vzostupnej línii, príbuzného v zostupnej línii, brata alebo sestru;
…“
Článok 73 služobného poriadku stanovuje:
„1.   Úradník je poistený odo dňa nástupu do služby pre prípad choroby z povolania a úrazu, podliehajúc pravidlám vypracovaným na základe spoločnej dohody menovacích orgánov inštitúcií [Európskej únie], po porade s Výborom pre služobný poriadok. Na náklady poistenia proti rizikám, ktoré nie sú spojené s jeho povolaním, prispieva čiastkou nepresahujúcou 0,1 % z jeho základného platu.
Tieto pravidlá určia, ktoré riziká nie sú pokryté.
2.   Vyplácajú sa nasledujúce dávky:
a)
V prípade smrti:
Platba paušálnej čiastky, rovnajúcej sa päťnásobku ročného základného platu zosnulého, vypočítaného na základe mesačných čiastok platu, prijatých počas 12 mesiacov pred úrazom, osobám uvedeným nižšie:
–
manželovi/manželke a deťom zosnulého úradníka v súlade s dedičským právom, ktorým sa spravuje pozostalosť úradníka; čiastka zaplatená manželke však nemôže predstavovať menej ako 25 % z paušálnej čiastky,
–
ak neexistujú osoby kategórie uvedenej vyššie, ostatným potomkom v súlade s dedičským právom, ktorým sa spravuje pozostalosť úradníka,
–
ak neexistujú osoby ani jednej z dvoch vyššie uvedených kategórií, príbuzným vo vzostupnej línii v súlade s dedičským právom, ktorým sa spravuje pozostalosť úradníka,
–
ak neexistujú osoby žiadnej z troch vyššie uvedených kategórií, orgánu.
…“
Článok 90 služobného poriadku uvádza:
„1.   Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu žiadosť, aby prijal rozhodnutie, ktoré sa jej týka. Orgán oznámi dotknutej osobe svoje odôvodnené rozhodnutie do štyroch mesiacov odo dňa predloženia žiadosti. Ak po uplynutí tejto lehoty nedostala dotknutá osoba žiadnu odpoveď, žiadosť sa pokladá za zamietnutú; proti takémuto zamietnutiu môže podať sťažnosť v súlade s nasledujúcim odsekom.
2.   Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu sťažnosť na akt, ktorý má na ňu negatívny účinok, ak uvedený orgán prijal rozhodnutie alebo ak neprijal opatrenie predpísané služobným poriadkom. Sťažnosť sa musí podať do troch mesiacov. …
…
… Ak po uplynutí tejto lehoty dotknutá osoba nedostala odpoveď na svoju sťažnosť, považuje sa to za nepriamo prijaté rozhodnutie, ktorým sa jej sťažnosť zamieta, a môže sa proti nemu odvolať podľa článku 91.“
Článok 91 ods. 1 služobného poriadku stanovuje:
„Súdny dvor [Európskej únie] má právomoc v každom spore medzi spoločenstvami a ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle článku 90 ods. 2 …“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu, ako boli opísané v bodoch 1 až 9 napadnutého rozsudku, možno zhrnúť takto.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, ktorý mal prevziať svoju funkciu politického a diplomatického poradcu pri zastúpení Komisie v Maroku, bol spolu so svojou manželkou zavraždený 18. septembra 2006 v Rabate (Maroko). Tieto vraždy boli spáchané v dome, ktorý toto zastúpenie prenajalo pre Alessandra Missira Mamachi di Lusignana (ďalej len „zosnulý úradník“), jeho manželku a ich štyri deti.
Dňa 12. mája 2009 podal otec zosnulého úradníka Livio Missir Mamachi di Lusignano žalobu na Súd pre verejnú službu Európskej únie, ktorou sa domáhal, aby bola Komisii uložená povinnosť nahradiť tak vecnú škodu spôsobenú deťom zosnulého úradníka, ako aj morálnu ujmu, ktorú utrpeli deti zosnulého úradníka, on sám ako otec zosnulého úradníka a tento zosnulý v mene svojich detí, ktoré sú jeho právnymi nástupcami.
Rozsudkom z 12. mája 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), Súd pre verejnú službu zamietol túto žalobu ako neprípustnú v rozsahu, v akom sa týkala náhrady nemajetkovej ujmy, a ako nedôvodnú v rozsahu, v akom sa týkala náhrady vecnej škody.
Otec a deti zosnulého úradníka podali proti tomuto rozsudku odvolanie na Všeobecný súd s cieľom dosiahnuť jeho zrušenie.
Všeobecný súd vyhovel tomuto odvolaniu rozsudkom z 10. júla 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
). Tento rozsudok bol predmetom preskúmania zo strany Súdneho dvora, ktorý ho čiastočne zrušil rozsudkom z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
). Na základe vrátenia veci po preskúmaní Všeobecný súd rozsudkom zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), rozhodol o žalobných dôvodoch, ktoré nepreskúmal v rozsudku z 10. júla 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
).
Dňa 16. septembra 2011 otec a deti zosnulého úradníka, ku ktorým sa pripojili matka, brat a sestra tohto úradníka, podali žalobu na Všeobecný súd na základe článkov 268 a 340 ZFEÚ, o ktorej sa konanie zastavilo uznesením z 25. novembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑494/11
, neuverejnené,
EU:T:2015:909
) po tom, čo ju žalobcovia vzali späť.
Dňa 17. septembra 2011 otec zosnulého úradníka, ktorého po jeho smrti nahradili jeho právni nástupcovia, ako aj deti zosnulého úradníka, ku ktorým sa pripojila matka, brat a sestra zosnulého úradníka, znovu podali žiadosti o náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú údajne utrpeli, postupom stanoveným v článku 90 ods. 1 služobného poriadku.
Rozhodnutím zo 17. januára 2012 Komisia zamietla tieto žiadosti. Dňa 13. apríla 2012 právni nástupcovia otca zosnulého úradníka, deti, matky, brat a sestra tohto úradníka podali proti rozhodnutiu zo 17. januára 2012 sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Rozhodnutím z 26. júla 2012 menovací orgán zamietol túto sťažnosť.
Konanie na Súde pre verejnú službu a Všeobecnom súde, ako aj napadnutý rozsudok
Dňa 7. novembra 2012 právni nástupcovia otca zosnulého úradníka, deti, matka, brat a sestra tohto úradníka podali na základe článku 270 ZFEÚ na Súd pre verejnú službu žalobu proti rozhodnutiu z 26. júla 2012. Táto žaloba bola zapísaná pod číslom F‑132/12.
Touto žalobou sa domáhali, aby Súd pre verejnú službu zrušil toto rozhodnutie, uložil Komisii povinnosť nahradiť nemajetkovú ujmu, ktorú mali utrpieť žalobcovia aj zosnulý úradník, a uložil tejto inštitúcii povinnosť zaplatiť kompenzačné úroky, ako aj úroky z omeškania. Brat a sestra zosnulého úradníka konkrétne navrhli, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť každému z nich sumu 154350 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú mali utrpieť.
Konanie na Súde pre verejnú službu bolo po prvýkrát prerušené s cieľom zohľadniť rozhodnutia, ktorými sa ukončí konanie vo veciach T‑401/11 P a T‑494/11, uvedené v bodoch 13 a 14 tohto rozsudku, a po druhýkrát s cieľom zohľadniť preskúmanie Súdnym dvorom vo veci C‑417/14 RX‑II, ako aj vrátenie veci Všeobecnému súdu vo veci T‑401/11 P RENV‑RX uvedené v týchto bodoch.
Dňa 2. septembra 2016 bola na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
), vec F‑132/12 postúpená Všeobecnému súdu a bola zapísaná pod číslom T‑502/16.
Komisia spochybnila tak prípustnosť, ako aj dôvodnosť uvedenej žaloby.
Pokiaľ ide o prípustnosť, Komisia sa domnievala, že brata a sestru zosnulého úradníka nemožno považovať za osoby, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku, v dôsledku čoho Všeobecný súd, ktorý rozhoduje na základe svojej právomoci súdu pre verejnú službu zverenej podľa článku 270 ZFEÚ, nemá právomoc a žaloba je neprípustná.
Všeobecný súd zamietol túto námietku neprípustnosti v bodoch 40 až 64 napadnutého rozsudku, keďže usúdil, že brat a sestra zosnulého úradníka majú aktívnu legitimáciu na podanie žaloby podľa článku 270 ZFEÚ.
Na podporu tohto zamietnutia Všeobecný súd pripomenul, že žaloba podaná na základe článku 270 ZFEÚ a článku 91 služobného poriadku je prípustná len vtedy, ak sa týka sporu medzi Úniou a osobou, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok. Všeobecný súd usúdil, že na to, aby sa žalobca považoval za osobu, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, je potrebné, aby bol takouto osobou nie z akéhokoľvek dôvodu, ale z dôvodu, ktorý odráža relevantnú súvislosť medzi ním a úradníkom, ktorého poškodenie záujmov mu údajne spôsobuje jeho vlastnú ujmu. Podľa Všeobecného súdu je to tak v prípade bratov a sestier úradníka, keďže sú uvedení v článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku. Všeobecný súd v tejto súvislosti zdôrazňuje, že normotvorca Únie chcel prostredníctvom konkrétnych ustanovení služobného poriadku zohľadniť ich blízky vzťah s úradníkom. Všeobecný súd spresnil, že skutočnosť, že v čase vraždy zosnulého úradníka sa jeho súrodenci konkrétne nenachádzali v žiadnej zo situácií uvedených v článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku, vôbec nevylučuje uznanie súrodeneckých vzťahov podľa služobného poriadku. Podľa bodu 54 napadnutého rozsudku sú teda tieto ustanovenia služobného poriadku relevantné nie preto, že zodpovedajú konkrétnej situácii účastníkov konania v čase skutkových okolností, ale preto, že sú prejavom uznania rodinných väzieb medzi úradníkmi a ich súrodencami podľa služobného poriadku. Podľa Všeobecného súdu toto posúdenie potvrdzujú aj posúdenia Súdneho dvora v bodoch 41 a 42 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
).
Všeobecný súd z toho v bode 57 napadnutého rozsudku vyvodil, že súrodenci úradníka sa musia považovať za osoby, na ktoré sa „vzťahuje služobný poriadok“, na účely určenia právneho postupu, ktorý treba zvoliť, keď chcú žiadať o náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá im mala byť spôsobená v dôsledku úmrtia svojho súrodenca úradníka, za ktoré je podľa nich zodpovedná inštitúcia. Všeobecný súd ďalej v podstate spresnil, že skutočnosť, že súrodenci úradníka sa nenachádzajú na stupňovitom zozname podľa článku 73 služobného poriadku, a teda nie sú potenciálnymi príjemcami dávok zaručených na základe tohto článku, ale sú uvedení v iných ustanoveniach služobného poriadku odrážajúcich relevantný vzťah so zosnulým úradníkom, vôbec neznamená, že nemajú procesnú možnosť domáhať sa náhrady svojej vlastnej ujmy prostredníctvom článku 270 ZFEÚ.
Pokiaľ ide o posúdenie dôvodnosti návrhov brata a sestry zosnulého úradníka na náhradu ujmy, Všeobecný súd v bodoch 134 a 135 napadnutého rozsudku najmä odmietol výhrady Komisie založené na bodoch 33 a 34 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), z dôvodu, že tieto body sa týkali právomoci Všeobecného súdu, a nie dôvodnosti týchto návrhov.
Okrem toho v bodoch 155 až 172 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odmietol argumentáciu Komisie, podľa ktorej brat a sestra zosnulého úradníka dostatočne nepreukázali existenciu príčinnej súvislosti medzi porušením povinnosti Komisie ochraňovať zosnulého úradníka a ich škodou. V tejto súvislosti vychádzal z právoplatného uznania príčinnej súvislosti medzi týmto porušením a zavraždením zosnulého úradníka v rozsudkoch z 12. mája 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), ako aj zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
, bod
), a dospel k záveru, že skutočnosť, že nemajetková ujma brata a sestry tohto úradníka predstavovala nepriamu alebo sprostredkovanú ujmu vo vzťahu k tej, ktorú utrpel tento úradník, nemá vplyv na skutočnosť, že táto nemajetková ujma sa mala uznať za nahraditeľnú podľa všeobecných zásad spoločných pre členské štáty.
Napokon na základe všetkých dôvodov uvedených v napadnutom rozsudku Všeobecný súd uložil Komisii
in solidum
povinnosť zaplatiť bratovi a sestre zosnulého úradníka po 10000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli, spolu s úrokmi z omeškania.
Návrhy účastníkov konania
Komisia vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom jej Všeobecný súd uložil povinnosť nahradiť nemajetkovú ujmu, ktorú utrpeli Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano v dôsledku úmrtia ich brata,
–
sám rozhodol vo veci a zamietol žalobu podanú v prvostupňovom konaní ako neprípustnú a
–
rozhodol, že Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano sú povinní nahradiť trovy odvolacieho aj prvostupňového konania.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy odvolacieho aj prvostupňového konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania Komisia uvádza dva odvolacie dôvody. V rámci prvého odvolacieho dôvodu uvádza, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že brat a sestra zosnulého úradníka mali možnosť podať žalobu na základe článku 270 ZFEÚ s cieľom dosiahnuť náhradu ujmy vyplývajúcej z úmrtia tohto úradníka. V rámci druhého odvolacieho dôvodu, uvedeného subsidiárne, Komisia tvrdí, že Všeobecný súd porušil svoju povinnosť odôvodnenia.
O prvom odvolacom dôvode
Prvý odvolací dôvod má dve časti.
O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu
–
Argumentácia účastníkov konania
Komisia vytýka Všeobecnému súdu, že vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď uviedol, že brat a sestra zosnulého úradníka mohli podať žalobu na základe článku 270 ZFEÚ, keďže sú osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle článku 91 ods. 1 tohto služobného poriadku.
V prvom rade Komisia uvádza, že Všeobecný súd v bodoch 48 až 64 napadnutého rozsudku nesprávne uviedol a uplatnil zásadný postoj, podľa ktorého rodinný príslušník úradníka je osobou, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok z dôvodu jeho rodinného vzťahu s úradníkom. Článok 91 ods. 1 služobného poriadku podľa nej neodkazuje na väzbu, na základe ktorej sa určitá osoba považuje za takú, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, ale na právo osoby, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, napadnúť akt, ktorý jej spôsobuje ujmu. Podľa Komisie Všeobecný súd nemohol z článkov 40, 42b a 55a služobného poriadku vyvodiť, že na brata alebo sestru úradníka sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle článku 91 ods. 1 tohto služobného poriadku, keďže povinnosti stanovené týmito článkami existujú iba vo vzťahu k úradníkom, a nie k ich rodinným príslušníkom. Podľa nej ich normotvorca Únie neoznačuje za osoby, ktoré môžu poberať dávku stanovenú služobným poriadkom. V dôsledku toho majú podľa nej právo podať žalobu na základe uvedených článkov iba úradníci.
V druhom rade sa Komisia domnieva, že kritérium uvedené a uplatnené Všeobecným súdom v bodoch 51 až 62 napadnutého rozsudku, podľa ktorého sa na osobu vzťahuje služobný poriadok z dôvodu, ktorý odráža vzťah medzi ňou a úradníkom, ktorého poškodenie záujmov jej údajne spôsobuje jej vlastnú ujmu, je v rozpore so znením článku 91 ods. 1 služobného poriadku uvádzajúcim osobu, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, spochybňujúcu akt, ktorý jej spôsobuje ujmu. Rozhodujúcim kritériom pre Všeobecný súd je podľa Komisie kritérium poškodenia záujmov úradníka, a nie kritérium poškodenia záujmov osoby, ktorá vykonáva svoje právo na prístup k súdu. Kritérium prijaté Všeobecným súdom tak údajne vedie k voľnému posúdeniu relevantnosti vzťahu existujúceho medzi žalobcom a aktom, ktorý napáda, a zovšeobecňuje tak prístup k súdu, uvedený v článku 91 ods. 1 služobného poriadku. Toto kritérium podľa nej zbavuje podmienku prípustnosti, týkajúcu sa existencie aktu spôsobujúceho ujmu žalobcovi, akéhokoľvek obsahu, pretože bez ohľadu na akékoľvek ustanovenie služobného poriadku, aj keď sa neuplatňuje na určitú osobu, by sa vždy mohla stále považovať za osobu, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, bez ohľadu na akúkoľvek väzbu medzi aktom, ktorý spochybňuje, a povinnosťami stanovenými služobným poriadkom.
Po tretie podľa Komisie na rozdiel od toho, čo vyplýva z napadnutého rozsudku, body 30 až 35 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), nepotvrdzujú výklad Všeobecného súdu týkajúci sa pojmu „osoby, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok“ v zmysle jeho článku 91 ods. 1 V bode 34 uvedeného rozsudku teda Súdny dvor podľa nej konštatoval, že na osobu sa vzťahuje služobný poriadok vtedy, keď sa na ňu vzťahuje jeho pôsobnosť, ktorá je vymedzená osobitnými ustanoveniami služobného poriadku týkajúcimi sa iných osôb než úradníkov ako potenciálnych príjemcov konkrétnej dávky, napríklad článkom 73 služobného poriadku, ktorý stanovuje, že rodinní príslušníci úradníka sú potenciálnymi príjemcami určitých dávok v prípade jeho úmrtia. Súdny dvor by sa teda mal domnievať, že článok 73 služobného poriadku je relevantný na určenie, či súrodenci úradníka sú alebo nie sú osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok, nie preto, že vyjadruje vzťah medzi úradníkom a jeho rodinou vo všeobecnosti, ale preto, že je spôsobilý uplatňovať sa na niektorých konkrétnych rodinných príslušníkov úradníka v prípade jeho úmrtia. Podľa názoru Komisie vzhľadom na to, že brat a sestra zosnulého úradníka na podporu svojej žaloby uvádzajú nemajetkovú ujmu spôsobenú jeho smrťou, článok 73 služobného poriadku je jediným relevantným ustanovením na určenie, či sú alebo nie sú osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok. V zmysle tohto článku však podľa nej nie sú takými osobami.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano sa domnievajú, že prvú časť prvého odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa článku 270 ZFEÚ má Súdny dvor právomoc rozhodovať v každom spore medzi Úniou a jej zamestnancami v medziach a za podmienok stanovených služobným poriadkom, ako aj podmienkami zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie. V súlade s článkom 256 ods. 1 ZFEÚ a článkami 50a a 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vykonáva túto právomoc v prvom stupni Všeobecný súd a v štádiu odvolania Súdny dvor.
Článok 270 ZFEÚ tak vytvára prostriedok nápravy pre spory v oblasti verejnej služby, ktorý sa odlišuje od všeobecných prostriedkov nápravy, akými sú žaloba o neplatnosť upravená článkom 263 ZFEÚ, ako aj žaloba o náhradu škody upravená článkom 268 ZFEÚ a článkom 340 druhým a tretím odsekom ZFEÚ.
Na účely určenia právomoci súdu Únie, na ktorý bol podaný návrh podľa článku 270 ZFEÚ, treba okrem znenia tohto článku zohľadniť ustanovenia služobného poriadku, vzhľadom na odkaz v uvedenom článku na tento služobný poriadok a najmä články 90 a 91 služobného poriadku, ktorými sa vykonáva článok 270 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, bod
a citovanú judikatúru). Tieto ustanovenia vymedzujú uvedenú právomoc tak
ratione materiae
, ako aj
ratione personae
.
Pokiaľ ide o právomoc
ratione materiae
súdov Únie podľa článku 270 ZFEÚ, treba uviesť, že cieľom služobného poriadku je upraviť právne vzťahy medzi inštitúciami Únie a ich úradníkmi, najmä stanovením série vzájomných práv a povinností (rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, bod
a citovaná judikatúra). Služobný poriadok týmto spôsobom upravuje podmienky zamestnávania úradníkov inštitúciami Únie. V dôsledku toho článok 270 ZFEÚ priznáva súdom Únie vecnú právomoc rozhodovať spory, ktoré pramenia z pracovnoprávnych vzťahov spájajúcich tieto osoby s inštitúciami Únie.
Keďže podľa článku 270 ZFEÚ, tak ako ho vykonáva článok 91 ods. 1 služobného poriadku, Súdny dvor má právomoc rozhodnúť „v každom spore“ medzi Úniou a osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok, z ustálenej judikatúry vyplýva, že do pôsobnosti týchto ustanovení patrí každý spor medzi úradníkom a inštitúciou, ktorej podlieha, aj keď ide o žalobu o náhradu škody, pokiaľ tento spor pramení z pracovnoprávneho vzťahu spájajúceho tohto úradníka s touto inštitúciou [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 2021, OH (Imunita voči právomoci súdov),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, bod
a citovanú judikatúru].
Právomoc
ratione materiae
súdov Únie podľa článku 270 ZFEÚ sa teda odvíja od pôvodu predmetného sporu, ako je vymedzený v bode 41 tohto rozsudku, a nie od právneho základu, ktorý by mohol založiť právo na náhradu škody ako také (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, bod
).
Pokiaľ ide o právomoc
ratione personae
súdov Únie podľa článku 270 ZFEÚ, týka sa len individuálnych sporov. V článkoch 90 a 91 služobného poriadku sa totiž stanovuje postup, ktorý je určený výlučne pre individuálne spory (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. októbra 1974, Odborový zväz – Európska verejná služba a i./Rada,
175/73
,
EU:C:1974:95
, bod
).
Okrem toho článok 91 ods. 1 služobného poriadku stanovuje, že Súdny dvor má právomoc rozhodovať v každom spore medzi Úniou a „ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok“, pokiaľ ide o zákonnosť aktu, ktorý tejto osobe spôsobuje ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. V súlade s týmto posledným uvedeným ustanovením „každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok“, môže predložiť menovaciemu orgánu sťažnosť proti aktu, ktorý jej spôsobuje ujmu.
Tieto ustanovenia, ktoré vo všeobecnosti odkazujú na každú osobu, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, ako také neumožňujú rozlišovať podľa toho, či žalobu podal úradník alebo iná osoba, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok (rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, bod
). Podľa týchto ustanovení sa teda právomoc súdov Únie
ratione personae
podľa článku 270 ZFEÚ neobmedzuje len na žaloby podané úradníkmi, ale zahŕňa aj žaloby podané akýmikoľvek inými osobami uvedenými v služobnom poriadku.
Na účely určenia iných osôb než úradníkov, ktoré možno považovať za osoby, „na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok“ v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku, je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 41 tohto rozsudku, účelom služobného poriadku je upraviť právne vzťahy medzi inštitúciami Únie a ich úradníkmi.
Na dosiahnutie tohto cieľa služobný poriadok stanovuje nielen rad vzájomných práv a povinností medzi týmito inštitúciami a ich úradníkmi, ale tiež priznáva práva a výhody aj niektorým rodinným príslušníkom úradníkov.
Článok 73 služobného poriadku tak priznáva pozostalému manželovi alebo manželke, deťom a iným príbuzný vo vzostupnej a/alebo zostupnej línii úradníka za určitých podmienok nárok na dávky v prípade jeho úmrtia.
Okrem toho články 40, 42b a 55a služobného poriadku umožňujú manželovi alebo manželke, potomkovi, príbuznému vo vzostupnej alebo zostupnej línii, bratovi alebo sestre úradníka, ktorý trpí vážnou chorobou alebo zdravotným postihnutím, získať pomoc od tohto úradníka, ak na účely tejto pomoci tento úradník využije svoje právo požiadať o pracovné voľno z osobných dôvodov, rodinnú dovolenku alebo povolenie pracovať na čiastočný úväzok. Tieto ustanovenia, ktorých cieľom je umožniť úradníkovi zosúladiť svoj profesionálny život s niektorými nevyhnutnosťami svojho súkromného života, tak priznávajú niektorým z jeho rodinných príslušníkov v ťažkostiach výhodu, ak sa tomuto úradníkovi poskytne čas na starostlivosť o nich.
Priznanie týchto práv a výhod týmto určeným rodinným príslušníkom úradníka predstavuje uznanie úzkych rodinných väzieb spájajúcich tieto osoby s úradníkom, ako aj možného vplyvu týchto rodinných väzieb na podmienky, za ktorých má úradník vykonávať svoju prácu.
Takéto zohľadnenie týchto rodinných príslušníkov úradníka v služobnom poriadku má za následok, že sú osobami, „na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok“ v zmysle jeho článku 91 ods. 1, a to bez ohľadu na to, či žalobca v danej prejednávanej veci skutočne požíva právo alebo výhodu priznanú služobným poriadkom, ako sú tie uvedené v bodoch 49 a 50 tohto rozsudku. Určenie právomoci
ratione personae
súdov Únie podľa článku 270 ZFEÚ a článku 91 ods. 1 služobného poriadku je totiž nezávislé od otázky skutočného priznania práva alebo výhody osobe, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok a ktorá podáva žalobu na tieto súdy. Ak by to bolo inak, na rozhodnutie o tejto právomoci na prejednanie návrhu podaného na uvedených súdoch by bolo nevyhnutné najprv preskúmať dôvodnosť tohto návrhu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, bod
).
Posúdenie, že rodinní príslušníci úradníka uvedení v článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku sú osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku, nie je spochybnené tým, že toto ustanovenie uvádza, že spor sa musí týkať zákonnosti aktu spôsobujúceho ujmu osobe, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Článok 90 služobného poriadku totiž stanovuje povinný postup pred podaním žaloby, v dôsledku čoho žalobu podľa článku 270 ZFEÚ možno podať až po zamietnutí sťažnosti podanej žiadateľom po výslovnom alebo implicitnom rozhodnutí menovacieho orgánu o zamietnutí jeho žiadosti. Žaloba o neplatnosť alebo žaloba o náhradu škody podaná na základe článku 270 ZFEÚ je preto prípustná len vtedy, ak bolo vydané výslovné alebo implicitné rozhodnutie o zamietnutí správnej sťažnosti, ktoré je aktom spôsobujúcim ujmu osobe, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku. Nič pritom nebráni tomu, aby bol rodinný príslušník úradníka označený v článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku osobou, ktorej je určené rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti týkajúce sa pôvodného rozhodnutia, ktoré jej spôsobuje ujmu, v súlade s článkami 90 a 91 služobného poriadku.
Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, posúdenie, podľa ktorého právomoc
ratione personae
súdov Únie konajúcich na základe článku 270 ZFEÚ sa môže zakladať na článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku priznávajúcich výhody niektorým rodinným príslušníkom úradníka, nie je založené na voľnom posúdení vzťahu existujúceho medzi žalobcom a aktom, ktorý napáda. Je totiž nesprávne domnievať sa, že vzhľadom na akékoľvek ustanovenie služobného poriadku by bolo možné žalobcu vždy považovať za osobu, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, bez ohľadu na akýkoľvek vzťah medzi aktom, ktorý napadol, a povinnosťami stanovenými v služobnom poriadku. Žaloba podaná na základe článku 270 ZFEÚ je prípustná len pod podmienkou, že na jednej strane sa na žalobcu vzťahuje služobný poriadok a napáda rozhodnutie o zamietnutí svojej správnej sťažnosti v zmysle článkov 90 a 91 služobného poriadku a na druhej strane pramení z pracovnoprávneho vzťahu spájajúceho úradníka alebo iného zamestnanca s inštitúciou alebo orgánom Únie.
Rodinní príslušníci úradníka uvedení v článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku sú teda osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku, hoci nie sú úradníkmi, a to z dôvodu rodinných väzieb, ktoré majú s týmto úradníkom, a preto môžu podať žalobu o náhradu škody, ak spor pramení z pracovnoprávneho vzťahu uvedeného v predchádzajúcom bode tohto rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia,
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
, bod
).
Všeobecný súd preto nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 48 až 64 napadnutého rozsudku v podstate rozhodol, že vzhľadom na obsah článkov 40, 42b a 55a služobného poriadku, z ktorých vyplýva, že služobný poriadok uznáva väzby medzi úradníkom a jeho súrodencami, sú títo súrodenci osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle jeho článku 91 ods. 1.
Zo všetkých uvedených dôvodov treba prvú časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu
–
Argumentácia účastníkov konania
Komisia sa v podstate domnieva, že ak by Súdny dvor usúdil, že súrodenci zosnulého úradníka sú osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku, mal by napriek tomu zohľadniť skutočnosť, že z bodov 31 až 35 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:7
):C:2015:588), vyplýva, že v prípade úmrtia úradníka sú osobami, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok na účely podania žaloby o náhradu škody spôsobenej týmto úmrtím, len osoby výslovne uvedené v článku 73 služobného poriadku.
Všeobecný súd preto v bodoch 134 a 135 napadnutého rozsudku podľa nej vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď bratovi a sestre zosnulého úradníka priznal aktívnu legitimáciu v zmysle článku 270 ZFEÚ na účely uplatnenia nároku na náhradu nemajetkovej ujmy na základe iného ustanovenia služobného poriadku, než je jeho článok 73, a keď rozhodol, že odkaz uvedený v bodoch 33 a 34 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), bol nevhodný a nemal by sa zohľadniť.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano sa domnievajú, že druhú časť prvého odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba pripomenúť, že v bodoch 33 až 35 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), Súdny dvor uznal právomoc
ratione personae
Súdu pre verejnú službu prejednať a rozhodnúť o návrhu na náhradu škody, ktorý podal otec zosnulého úradníka vo svojom vlastnom mene, ako aj v mene detí zosnulého úradníka. V tejto súvislosti uviedol, že na tieto osoby sa vzťahuje článok 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku, keďže toto ustanovenie výslovne určuje deti a príbuzných úradníka vo vzostupnej línii ako osoby, ktoré sú v prípade úmrtia úradníka spôsobilé získať dávky stanovené v tomto ustanovení. Ako však vyplýva z bodu 52 tohto rozsudku, tiež spresnil, že otázka, či tieto osoby majú skutočne nárok na dávky zaručené služobným poriadkom, sa nemôže zohľadniť pri určovaní právomoci
ratione personae
tohto Všeobecného súdu, pretože ak by to tak bolo, bolo by nevyhnutné na účely rozhodnutia o tejto právomoci najskôr preskúmať dôvodnosť návrhu, ktorý mu bol predložený.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, z bodov 33 a 34 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), však nevyplýva, že osobami inými než úradníci, ktoré môžu podať žalobu o náhradu škody podľa článku 270 ZFEÚ v dôsledku úmrtia úradníka, sú jedine osoby uvedené v článku 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku. Označenie manžela, manželky a príbuzných v zostupnej a vzostupnej línii úradníka ako osôb, ktoré sú spôsobilé dostať v prípade úmrtia úradníka dávku, predstavuje len jeden z viacerých prípadov, keď sa na iné osoby než úradníkov vzťahuje ustanovenie služobného poriadku v zmysle článku 91 ods. 1 tohto služobného poriadku, a preto môžu podať žalobu o náhradu škody na základe článku 270 ZFEÚ. Označenie v uvedenom článku 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku, ktorý je ustanovením stanovujúcim vyplatenie určitých peňažných dávok v paušálnej sume určitým konkrétnym osobám v prípade úmrtia úradníka, teda neohraničuje osoby, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok a ktoré môžu podať žalobu o vyplatenie náhrady škody, odlišnej od týchto dávok, na základe článku 270 ZFEÚ, z dôvodu ujmy spôsobenej úmrtím úradníka.
Všeobecný súd preto nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď pri posudzovaní dôvodnosti návrhov na náhradu škody, ktoré Komisii predložili brat a sestra zosnulého úradníka, v bodoch 134 a 135 napadnutého rozsudku rozhodol, že body 33 a 34 rozsudku z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
C‑417/14 RX‑II
,
EU:C:2015:588
), sa týkali určenia súdu, ktorý má právomoc
ratione personae
, a preto odkaz na tieto body bol nevhodný a nemal sa zohľadniť.
Druhá časť prvého odvolacieho dôvodu teda musí byť zamietnutá ako nedôvodná a v dôsledku toho sa musí tento odvolací dôvod zamietnuť ako celok.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
V rámci druhého odvolacieho dôvodu, uvedeného subsidiárne, sa Komisia domnieva, že Všeobecný súd si nesplnil povinnosť odôvodnenia.
Na jednej strane Všeobecný súd v bodoch 154 až 168, 171, 172 a 181 napadnutého rozsudku údajne neodôvodnil existenciu príčinnej súvislosti medzi správaním Komisie a nemajetkovou ujmou spôsobenou bratovi a sestre zosnulého úradníka. Odôvodnenie uvedené v bodoch 155 a 161 napadnutého rozsudku, podľa ktorého Komisia nespochybnila existenciu tejto príčinnej súvislosti a táto súvislosť vyplývala z rozsudku zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), sú podľa nej irelevantné, pretože sú nesprávne.
Na druhej strane je odôvodnenie Všeobecného súdu podľa nej rozporuplné, keďže v bodoch 161 a 162 napadnutého rozsudku uviedol, že je viazaný rozsudkom zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), ktorý stanovuje zodpovednosť Komisie za úmrtie dotknutého úradníka, zatiaľ čo v bode 166 napadnutého rozsudku vylúčil, že by stanovenie tejto zodpovednosti mohlo byť relevantné v prejednávanej veci. Všeobecný súd preto podľa nej nemohol v bodoch 172 a 181 napadnutého rozsudku dospieť k záveru, že Komisia je zodpovedná za nemajetkovú ujmu spôsobené bratovi a sestre zosnulého úradníka.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano považujú druhý odvolací dôvod za nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že povinnosť odôvodnenia, ktorú má Všeobecný súd podľa článku 296 druhého odseku ZFEÚ a článku 36 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, predstavuje podstatnú formálnu náležitosť, ktorú treba odlíšiť od otázky dôvodnosti odôvodnenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. novembra 2016, Komisia/Francúzsko a Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, bod
).
Podľa ustálenej judikatúry mu teda táto povinnosť tiež ukladá jasne a jednoznačne uviesť úvahy, ktorými sa riadil, aby sa umožnilo dotknutým osobám poznať dôvody prijatého rozhodnutia a aby sa Súdnemu dvoru umožnilo pristúpiť k výkonu súdneho preskúmania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. júla 2017, Staatliche Porzellan‑Manufaktur Meissen/EUIPO,
C‑471/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:602
, bod
, a z 25. novembra 2020, Komisia/GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci Všeobecný súd v bodoch 153 až 155 napadnutého rozsudku uviedol, že v bodoch 182 až 190 rozsudku z 12. mája 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), Súd pre verejnú službu rozhodol, že existovala príčinná súvislosť medzi protiprávnym nesplnením povinnosti Komisie zaručiť ochranu dotknutého úradníka a jeho zavraždením a že toto posúdenie je právoplatné, keďže Komisia nepodala proti tomuto rozsudku odvolanie. Pripomenul tiež, že v rozsudku zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), uviedol, že Komisia nespochybnila uvedené posúdenie Súdu pre verejnú službu.
Okrem toho Všeobecný súd v bodoch 156 až 161 napadnutého rozsudku okrem iného uviedol, že diskusia o vzťahu medzi teóriami ekvivalencie podmienok a primeranej príčinnej súvislosti, ktorá sa uskutočnila v rámci konania, v ktorom bol vydaný rozsudok z 12. mája 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), ako aj v rámci konania, v ktorom bol vydaný rozsudok zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), bola vedená výlučne s cieľom určiť, či Komisiu možno vyhlásiť za zodpovednú za úmrtie dotknutého úradníka.
V bodoch 162 až 166 napadnutého rozsudku Všeobecný súd v podstate uviedol, že právoplatné konštatovanie súdu Únie o existencii príčinnej súvislosti medzi protiprávnym správaním Komisie a zavraždením dotknutého úradníka možno v celom rozsahu preniesť na prejednávanú vec. Predovšetkým sa domnieval, že okolnosť, že žalobcovia v prvostupňovom konaní neboli deťmi alebo rodičmi zosnulého úradníka, ale jeho bratom a sestrou, nie je podstatná, keďže článok 73 služobného poriadku nebráni možnosti súrodencov úradníka získať náhradu škody a že zo všeobecných zásad spoločných pre členské štáty vyplýva právo súrodencov prípadne žiadať náhradu nemajetkovej ujmy za stratu svojho brata. Okrem toho uviedol, že okolnosť, že nemajetková ujma súrodencov úradníka predstavuje nepriamu alebo sprostredkovanú ujmu vo vzťahu k ujme, ktorú utrpel samotný úradník, nevylučuje, aby sa táto nemajetková ujma mohla uznať za nahraditeľnú podľa všeobecných zásad spoločných pre členské štáty.
Napokon v bodoch 167 až 169 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že žalobcovia v prvostupňovom konaní uviedli osobitné dôvody s cieľom preukázať existenciu a intenzitu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli v dôsledku úmrtia svojho brata, pričom poukázali na jedinečné a mimoriadne dramatické okolnosti tejto smrti, veľkú obavu rodiny o budúcnosť detí tohto úradníka a nespravodlivú bolesť a utrpenie vyplývajúce zo straty ich brata. Všeobecný súd uznal, že tieto okolnosti skutočne mohli spôsobiť bratovi a sestre zosnulého úradníka mimoriadne intenzívne duševné útrapy, ale že nad rámec toho nepredložili dôkaz o skutočných citových väzbách medzi týmto úradníkom a jeho bratom a sestrou, ktoré by presahovali rámec bežných citových väzieb medzi dospelými súrodencami, ktorí vedú samostatné životy.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba konštatovať, že Všeobecný súd riadne uviedol dôvody, prečo dospel k záveru, že existovala príčinná súvislosť medzi porušením povinnosti Komisie chrániť zosnulého úradníka a nemajetkovou ujmou, ktorú utrpeli jeho brat a sestra v dôsledku jeho zavraždenia. Body 153 až 169 napadnutého rozsudku totiž dostatočne jasne a jednoznačne uvádzajú úvahy, ktorými sa riadil Všeobecný súd, a umožňujú najmä Komisii poznať dôvody prijatého rozhodnutia a Súdnemu dvoru pristúpiť k výkonu súdneho preskúmania.
Toto posledné uvedené posúdenie nie je spochybnené tvrdeniami Komisie, že po prvé v rámci konania vedúceho k vydaniu napadnutého rozsudku spochybnila existenciu príčinnej súvislosti medzi svojím správaním a nemajetkovou ujmou brata a sestry zosnulého úradníka, po druhé nemohla podať odvolanie proti rozsudku z 12. mája 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), keďže neuspela so svojimi návrhmi, a preto z tohto nepodania odvolania nemožno vyvodiť, že nespochybnila posúdenia obsiahnuté v tomto rozsudku, a po tretie, že úvahy prevzaté do rozsudku zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), neumožňovali oslobodiť Všeobecný súd od povinnosti preukázať dôvody, prečo existuje príčinná súvislosť medzi správaním Komisie a nemajetkovou ujmou, ktorú si uplatnili brat a sestra zosnulého úradníka.
Týmito tvrdeniami totiž Komisia napáda dôvodnosť posúdenia Všeobecného súdu týkajúceho sa existencie tejto príčinnej súvislosti, a nie to, že by Všeobecný súd jasne a jednoznačne neuviedol úvahy, ktorými sa riadil v napadnutom rozsudku. Ako však bolo uvedené v bode 69 tohto rozsudku, povinnosť odôvodnenia je podstatnou formálnou požiadavkou, ktorú treba odlíšiť od otázky dôvodnosti odôvodnenia.
Okrem toho posúdenie, podľa ktorého je napadnutý rozsudok riadne odôvodnený, nemôže byť spochybnené tvrdením Komisie založeným na rozpore medzi dôvodmi uvedenými v bodoch 161 a 162 napadnutého rozsudku a tými, ktoré sú uvedené v bode 166 tohto rozsudku. Všeobecný súd totiž mohol bez toho, aby si protirečil, na jednej strane konštatovať, že rozsudok zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), bola relevantný na účely preukázania príčinnej súvislosti medzi protiprávnym správaním Komisie a zavraždením dotknutého úradníka, a na druhej strane, že úvaha, podľa ktorej nemajetková ujma súrodencov úradníka vzniknutá dôsledku jeho smrti je ujmou uznanou za nahraditeľnú v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre členské štáty, nebola rozsudkom zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), spochybnená, keďže vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa Všeobecný súd nezaoberal otázkou náhrady nemajetkovej ujmy brata a sestry zosnulého úradníka.
Z toho vyplýva, že druhý odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný a v dôsledku toho sa musí odvolanie zamietnuť ako celok.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
Článok 138 tohto poriadku uplatniteľný na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 vo svojom odseku 1 stanovuje, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano navrhli, aby bola Komisii uložená povinnosť nahradiť trovy konania, a Komisia nemala úspech vo svojich návrhoch, je potrebné uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vynaložili Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložili Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.