CELEX: 62018TJ0443
EU-tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus sanamerkin Vogue Peek & Cloppenburg rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi
Aikaisempi kansallinen kauppanimi Peek & Cloppenburg
Suhteellinen hylkäysperuste
Asetuksen (EU) 2017/1001 8 artiklan 4 kohta
Kansallisen kauppanimen ja haetun tavaramerkin rinnakkaiskäyttö
Aluemäärittelyä koskeva sopimus
Kansallisen oikeuden soveltaminen EUIPO:ssa
Hallinnollisen menettelyn lykkääminen
Asetuksen 2017/1001 70 artikla
Asetuksen (EY) N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohta (josta on tullut delegoidun asetuksen (EU) 2018/625 71 artiklan 1 kohta)
Ilmeinen arviointivirhe

)
Asian tausta
Kantaja Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) jätti 17.5.2002 EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksen Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolle (EUIPO) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
) nojalla, sellaisena kuin se on muutettuna (korvattu Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L 78, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna, joka puolestaan on korvattu Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2017/1001 (
EUVL 2017, L 154, s. 1
)).
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki Vogue Peek & Cloppenburg.
Tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 18, 25 ja 35, ja ne vastaavat EUIPO:ssa käydyn menettelyn aikana toteutetun rajoittamisen jälkeen kunkin luokan osalta seuraavaa kuvausta:
–
luokka 18: ”Nahat ja nahan jäljitelmät ja niistä valmistetut tavarat (luokkaan 18 kuuluvat), eli laukut, käsilaukut, lompakot, rahapussit, avainkotelot, kotelot elektroniikkalaitteille, kosmetiikkalaukut, selkäreput, pienet laukut, sateenvarjot, päivävarjot ja kävelykepit, piiskat, valjaat ja satulavarusteet; matka-arkut ja -laukut”;
–
luokka 25: ”Vaatteet, jalkineet, päähineet”;
–
luokka 35: ”Vaatteisiin liittyvät vähittäiskauppapalvelut, myös www-sivustojen ja ostoskanavalähetysten välityksellä, jalkineet, päähineet, pesuaineet ja valkaisuaineet, puhdistus-, kiillotus-, rasvanpoisto- ja hiontavalmisteet, saippuat, hajuvedet, eteeriset öljyt, kosmeettiset tuotteet, hiusvedet, hampaidenpuhdistusvalmisteet, aurinkolasit, jalometallit ja niiden seokset ja jalometalliset tai jalometallilla päällystetyt tavarat, jalokivikorut, korut, jalokivet, kellot ja ajanottolaitteet, nahat ja nahan jäljitelmät ja niistä valmistetut tavarat, nahat, matka-arkut ja -laukut, laukut, käsilaukut, lompakot, kukkarot, avainkotelot, kotelot elektroniikkalaitteille, kosmetiikkalaukut, selkäreput, pussit, sateenvarjot, päivävarjot ja kävelykepit, piiskat, raipat ja satulavarusteet; mainostapahtumien ja kanta-asiakasohjelmien organisointi ja toteutus”.
Tavaramerkkihakemus julkaistiin 27.1.2003 Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 10/2003.
Väliintulija Peek & Cloppenburg KG (Hampuri) teki asetuksen N:o 40/94 42 artiklan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 46 artikla) nojalla väitteen edellä 3 kohdassa tarkoitettuja tavaroita ja palveluja varten haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan.
Väite perustui kauppanimeen Peek & Cloppenburg, joka tunnetaan sellaisena Saksassa ja jota käytetään miesten, naisten ja lasten vaatteiden sekä vaatetustarvikkeiden, kuten vöiden ja muiden nahkatuotteiden, valmistuksessa ja markkinoinnissa.
Väitteen tueksi vedottiin yhtäältä asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohta), luettuna yhdessä tavaramerkkien ja muiden tunnusmerkkien suojasta 25.10.1994 annetun lain (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz), BGBl. 1994 I, s. 3082, jäljempänä tavaramerkkilaki) 5 §:n 2 momentin, 6 §:n 3 momentin ja 15 §:n 2 momentin kanssa, tarkoitettuihin perusteisiin, ja toisaalta asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 5 §:n 2 momentin, 6 §:n 3 momentin ja 15 §:n 3 momentin kanssa, tarkoitettuihin perusteisiin.
Väiteosasto hyväksyi väitteen 16.9.2005 ja hylkäsi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 5 §:n 2 momentin, 6 §:n 3 momentin ja 15 §:n 2 momentin kanssa, nojalla hakemuksen edellä 3 kohdassa tarkoitettujen tavaroiden ja palvelujen rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi. Lisäksi se velvoitti kantajan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Kantaja teki 15.11.2005 väiteosaston päätöksestä valituksen EUIPO:ssa asetuksen N:o 40/94 57–63 artiklan (joista on tullut asetuksen 2017/1001 66–71 artikla) nojalla.
Väitemenettelyä lykättiin 25.10.2011 tehdyllä päätöksellä EUIPO:ssa käytyjen pilottimenettelyjen vuoksi, jotka koskivat kantajan ja väliintulijan välisiä väitemenettelyjä (asiat R 53/2005-1ja R 262/2005-1, jäljempänä pilottimenettelyt). EUIPO:n ensimmäisen valituslautakunnan 28.2.2011 tekemillä päätöksillä kyseisissä pilottimenettelyissä hyväksyttiin asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohtaan perustuvat väitteet ja hylättiin kantajan hakemukset sanamerkin Peek & Cloppenburg rekisteröimiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kantajan nostamat kanteet EUIPO:n ensimmäisen valituslautakunnan pilottimenettelyissä 28.2.2011 tekemistä päätöksistä 18.4.2013 antamallaan tuomiolla Peek & Cloppenburg v. SMHV – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T-506/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:197
) ja samana päivänä antamallaan tuomiolla Peek & Cloppenburg v. SMHV – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T-507/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:198
). Unionin tuomioistuin hylkäsi 10.7.2014 antamallaan tuomiolla Peek & Cloppenburg v. SMHV (
C-325/13 P ja C-326/13 P
, ei julkaistu,
EU:C:2014:2059
) valitukset, joissa valittaja vaati edellä mainittujen tuomioiden kumoamista.
Nyt käsiteltävää väitemenettelyä jatkettiin sen jälkeen, kun pilottimenettelyt oli päätetty lopullisesti.
Toisessa kantajan saksalaisia tavaramerkkejä (joista myös kolme on Peek & Cloppenburg -tavaramerkkejä) koskevassa kantajan ja väliintulijan välisessä menettelyssä Oberlandesgericht Düsseldorf (Düsseldorfin ylioikeus, Saksa) totesi 7.7.2015 antamassaan ratkaisussa (asia I-20 U 24/07) Bundesgerichtshofin (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa) palautettua asian sille, että kantajan on annettava suostumuksensa kyseisten tavaramerkkien poistamiseen rekisteristä (jäljempänä Oberlandesgericht Düsseldorfin tuomio). Tämä tuomio sai lainvoiman 28.4.2016, kun Bundesgerichtshof hylkäsi valituslupahakemuksen.
Kantaja esitti 12.1.2017 EUIPO:lle pyynnön menettelyn lykkäämisestä (jäljempänä lykkäämistä koskeva pyyntö) siihen saakka, kunnes kantajan väliintulijaa vastaan Landgericht Düsseldorfissa (Düsseldorfin alueellinen alioikeus, Saksa) 30.11.2016 nostamaan oikeuden vahvistamista koskevaan vastakanteeseen (jäljempänä oikeuden vahvistamista koskeva vastakanne) perustuvassa menettelyssä annetaan lopullinen ratkaisu. Kantaja vaati kyseisessä oikeuden vahvistamista koskevassa vastakanteessa, että Landgericht Düsseldorf toteaa, että kantajalla on oikeus rekisteröidä kauppanimeensä perustuvat tavaramerkit ja käyttää niitä Saksassa niillä alueilla, jotka sille on myönnetty osapuolten välillä vuonna 1990 tehdyllä aluemäärittelyä koskevalla sopimuksella, joka on väitetysti vahvistettu vuonna 1992 (jäljempänä aluemäärittelyä koskeva sopimus). Tämä sopimus muodostuu yksinomaan maantieteellisistä kartoista, joista ilmenee osapuolten tunnukset, ja kussakin kartassa on rajat, jotka osoittavat osapuolille myönnetyt alueet.
EUIPO:n ensimmäinen valituslautakunta hylkäsi 20.4.2018 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) 15.11.2005 tehdyn valituksen ja lykkäämistä koskevan pyynnön.
Ensiksi valituslautakunta muistutti asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohdassa asetetuista kumulatiivisista edellytyksistä ja tavaramerkkilain 15 §:ssä säädetyistä edellytyksistä.
Toiseksi valituslautakunta viittasi sekä pilottimenettelyissä tekemiinsä toteamuksiin että kyseisiä menettelyjä koskevien päätösten perusteluihin.
Kolmanneksi valituslautakunta katsoi, että väliintulija oli käyttänyt kauppanimeä Peek & Cloppenburg elinkeinotoiminnassa yrityksensä ja liikkeidensä nimeämiseksi Saksassa ja että kyseinen kauppanimi oli tavaramerkkilain 5 §:n 2 momentissa tarkoitettu suojattu kauppanimi. Valituslautakunta lisäsi, että kyseistä erittäin erottamiskykyistä kauppanimeä käytettiin jo ennen tavaramerkkilain 6 §:n nojalla haetun tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jättöpäivää ja että sen vaikutusalue oli paikallista laajempi.
Neljänneksi valituslautakunta totesi yhtäältä, että väliintulijan kauppanimi ja haettu tavaramerkki ovat hyvin samankaltaisia ja että toimialat ovat tiettyjen kyseessä olevien tavaroiden ja palvelujen osalta läheisiä, mistä seuraa tavaramerkkilain 15 §:n 2 momentissa tarkoitettu sekaannusvaara. Toisaalta valituslautakunta totesi, että siltä osin kuin toimialojen läheisyyttä ei ole näytetty toteen, haetun tavaramerkin käyttäminen heikentää väliintulijan kauppanimeä tai merkitsee sitä, että kyseistä kauppanimeä hyödynnetään lainvastaisesti tavaramerkkilain 15 §:n 3 momentissa tarkoitetulla tavalla.
Viidenneksi ja siltä osin kuin on kyse väitteestä, johon kantaja ei ollut vielä vedonnut pilottimenettelyissä ja jonka mukaan sillä oli aluemäärittelyä koskevaan sopimukseen perustuva oikeus sekä käyttää haettua tavaramerkkiä että rekisteröidä se, valituslautakunta totesi ensinnäkin, ettei aluemäärittelyä koskeva sopimus sitonut EUIPO:ta, vaan jäsenvaltioiden toimivaltaisen tuomioistuimen oli sovellettava sitä sopimuksen osapuoliin. Toiseksi valituslautakunta katsoi, ettei kantaja ollut näyttänyt toteen, että kyseisessä sopimuksessa annettiin tälle oikeus käyttää ja rekisteröidä EU-tavaramerkkejä. Tältä osin valituslautakunta huomautti yhtäältä, ettei Oberlandesgericht Düsseldorfin tuomiosta seuraa tällaisia oikeuksia, ja toisaalta, että vaikka aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaisi myös tavaramerkkien rekisteröinnin, ei ole osoitettu, että se ulottuisi myös EU-tavaramerkkeihin.
Kuudenneksi valituslautakunta katsoi pääasiallisesti, ettei kantaja ollut myöskään näyttänyt toteen, että Landgericht Düsseldorfissa nostetun oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen yhteydessä vaaditulla vahvistustuomiolla olisi menettelyllisiä vaikutuksia nyt käsiteltävään menettelyyn, koska tällainen tuomio ei velvoita väliintulijaa peruuttamaan EUIPO:ssa esittämäänsä väitettä. Lisäksi valituslautakunta huomautti, että kyseisen vastakanteen sisällöllä ei ollut vaikutusta nyt kyseessä olevaan menettelyyn, koska kantaja ei ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa (tehty väitetysti vuonna 1990 ja vahvistettu väitetysti vuonna 1992) annettiin sille oikeus käyttää ja rekisteröidä EU-tavaramerkkejä, ja koska siinäkään tapauksessa, että kyseinen sopimus kattaisi myös tavaramerkkien rekisteröinnin, ei ollut näytetty toteen, että se koskisi Saksan ulkopuolella sijaitsevia myyntialueita ja EU-tavaramerkkejä, joista säädettiin vasta asetuksessa N:o 40/94.
Valituslautakunta hylkäsi valituksen ja hyväksyi siten väitteen väliintulijan kauppanimen perusteella.
Osapuolten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien väliintulijan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
[– –]
Asiakysymys
Kantaja vetoaa neljään kanneperusteeseen, jotka perustuvat ensinnäkin asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 15 §:n 2 momentin kanssa, rikkomiseen, toiseksi asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 15 §:n 3 momentin kanssa, rikkomiseen, kolmanneksi asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohdan rikkomiseen, ja neljänneksi lähinnä asetuksen 2017/1001 70 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohdan (josta on tullut delegoidun asetuksen 2018/625 71 artiklan 1 kohta) kanssa, rikkomiseen.
Kantaja väittää kolmessa ensimmäisessä kanneperusteessaan, että valituslautakunta on tulkinnut virheellisesti asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohtaa, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 15 §:n 2 ja 3 momentin kanssa, koska se on ottanut puutteellisesti huomioon Saksan oikeudessa säädetyt aineelliset edellytykset. Neljännessä kanneperusteessaan kantaja väittää, että valituslautakunta on rikkonut asetuksen 2017/1001 70 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohdan kanssa, koska se on tehnyt ilmeisiä arviointivirheitä lykkäämistä koskevan pyynnön arvioinnissa ja syyllistynyt siten harkintavallan väärinkäyttöön.
Kolme ensimmäistä kanneperustetta, joiden yhteydessä valittaja esittää samankaltaisia väitteitä, on syytä tutkia yhdessä.
Ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste, jotka perustuvat asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 15 §:n 2 ja 3 momentin kanssa, rikkomiseen
[– –]
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ettei valituslautakunta ole tehnyt virhettä todetessaan, ettei kantaja ollut osoittanut, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus rekisteröidä EU-tavaramerkkejä, eikä ole tarpeen lausua riidanalaisen päätöksen ylimääräisestä perustelusta, jonka mukaan on niin, että vaikka aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaisi tavaramerkkien rekisteröinnin, ei ole osoitettu, että se ulottuisi EU-tavaramerkkeihin.
Tästä seuraa, että kolme ensimmäistä kanneperustetta, jotka perustuvat asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 15 §:n 2 ja 3 momentin kanssa, rikkomiseen, on hylättävä.
Neljäs kanneperuste, joka perustuu asetuksen 2017/1001 70 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohdan kanssa, rikkomiseen
Kantaja väittää pääasiallisesti, että valituslautakunta rikkoi asetuksen 2017/1001 70 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohdan kanssa, päättäessään hylätä menettelyn lykkäämistä koskevan pyynnön.
Tältä osin valituslautakunta totesi ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 38 ja 39 kohdassa, että ylimääräinen lykkäys ei ollut perusteltu, koska Landgericht Düsseldorfissa nostettu oikeuden vahvistamista koskeva vastakanne koski ainoastaan vahvistamista eikä se voinut johtaa siihen, että väliintulijan on peruutettava väitteensä.
Toiseksi valituslautakunta totesi, ettei vastakanteen sisällöllä ollut mitään vaikutusta nyt käsiteltävänä olevaan menettelyyn. Se täsmensi tässä yhteydessä, ettei kantaja ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus käyttää ja rekisteröidä tavaramerkkejä, ja koska siinäkään tapauksessa, että aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaisi myös tavaramerkkien rekisteröinnin, ei ollut osoitettu, että se koskisi myös Saksan ulkopuolella sijaitsevia myyntialueita (riidanalaisen päätöksen 34–37, 40 ja 41 kohta). Valituslautakunta lisäsi, ettei kantaja ollut väittänyt eikä osoittanut, että aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaisi myös EU-tavaramerkit (riidanalaisen päätöksen 42 kohta). Valituslautakunta huomautti lisäksi, että muita perusteita, joiden mukaan menettelyn ylimääräinen lykkäys olisi ollut asianmukainen, ei ollut esitetty perustellusti, joten se hylkäsi lykkäämistä koskevan pyynnön.
Kantaja arvostelee kaikkia näitä näkökohtia ja väittää, että tosiseikat on otettu huomioon vain osittain, että Saksan aineellisen oikeuden merkityksellisiä seikkoja on sivuutettu ja että sen nostaman oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen vaikutukset on sivuutettu. Kantajan mukaan valituslautakunnan perustelut ovat kokonaisuudessaan virheelliset, koska niissä ei käsitellä samannimisten yritysten oikeuksien osa-alueita eikä väliintulijan ristiriitaista menettelyä eivätkä ne sisällä osapuolten keskinäisten intressien punnintaa. Tämän seurauksena valituslautakunta on tehnyt ilmeisiä arviointivirheitä lykkäämistä koskevan pyynnön arvioinnissa ja syyllistynyt siten harkintavallan väärinkäyttöön.
Ensiksi kantaja täsmentää erityisesti, että valituslautakunnan toteamus, jonka mukaan Landgericht Düsseldorfissa nostetun oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen tarkoitus ei ole velvoittaa väliintulija peruuttamaan väitteensä, on virheellinen. Kantajan mukaan vaaditun vahvistuksen eli sen, että kantajalla on oikeus hakea haetun tavaramerkin rekisteröintiä, ulottuvuus on huomattavasti laajempi kuin väitteen peruuttamista koskevan kanteen ulottuvuus. Tästä seuraisi kantajan mukaan se, että sekaannusvaaraan ja tunnettuuteen liittyvää suojaa, joihin väliintulija vetoaa haetun tavaramerkin osalta kaupallisen nimensä perusteella, ei olisi olemassa tältä osin merkityksellisen Saksan oikeuden mukaan, ja tämän vuoksi vaadittu vahvistustuomio ratkaisisi suoraan sen, onko väliintulijan vaatimus, jonka mukaan kantajalta on nyt käsiteltävässä asiassa kiellettävä haetun tavaramerkin käyttö, perusteltu.
Toiseksi kantaja katsoo, että valituslautakunnan näkemys, jonka mukaan ei ole väitetty eikä osoitettu, että aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaisi myös EU-tavaramerkit, on virheellinen, koska kantaja on nimenomaisesti täsmentänyt 12.1.2017 esittämänsä lykkäämistä koskevan pyynnön tueksi, että sen nostama oikeuden vahvistamista koskeva vastakanne koski myös EU-tavaramerkkejä. Kantaja on esittänyt tästä näyttöä, koska oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen vaatimusten sanamuoto eli ”tavaramerkit” sisälsi EU-tavaramerkit. Lisäksi valituslautakunnan arviointi, jonka mukaan aluemäärittelyä koskevalla sopimuksella ei ratkaistu selvästi kysymystä siitä, kattoiko se koko Euroopan unionin alueen, ei ole asian kannalta merkityksellinen, koska sopimus, jonka tarkoituksena on sulkea pois sekaannusvaara Saksassa osoittamalla kyseisessä jäsenvaltiossa maantieteellisiä alueita, joilla nimistä koostuvien tavaramerkkien käyttö on sallittu, koskee myös EU-tavaramerkkejä.
Kolmanneksi kantaja väittää, että valituslautakunnan näkemys, jonka mukaan vastakanteen sisällöllä ei myöskään ole vaikutusta kyseessä olevaan menettelyyn, on virheellinen. Vaikka oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen perusteella tehdyssä ratkaisussa vahvistettaisiin, että kantajalla oli oikeus hakea haetun tavaramerkin rekisteröintiä, kyseisen tavaramerkin käyttö ei olisi tavaramerkkilain 15 §:n 2 momentin mukaan ”luvatonta” eikä kyseisen lain 15 §:n 3 momentin mukaan ”perusteetonta” tai ”epäoikeutettua”. Jos oikeuden vahvistamista koskeva vastakanne hyväksyttäisiin, tämä johtaisi siten kantajan mukaan viime kädessä päätökseen siitä – ottaen huomioon uudet tosiseikat –, onko väliintulijan vaatimus, jonka mukaan kantajalta on kiellettävä haetun tavaramerkin käyttö tavaramerkkilain 15 §:n 2 ja 3 momentin nojalla, perusteltu. Sitä vastoin aiemmilla ratkaisuilla, jotka on annettu vastaavissa riita-asioissa osapuolten välillä, ei ole merkitystä oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen kannalta, koska nyt käsiteltävässä asiassa esitettyjä uusia tosiseikkoja ei ole vielä voitu ottaa huomioon kyseisissä ratkaisuissa.
EUIPO ja väliintulija kiistävät nämä väitteet.
Aluksi on muistutettava, että valituslautakunnalla on laaja harkintavalta päättäessään siitä, lykkääkö se menettelyä vai eikö. Asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohta, jota on kyseisen asetuksen 50 säännön 1 kohdan mukaan sovellettava menettelyihin valituslautakunnassa, ilmentää tätä laajaa harkintavaltaa, kun siinä säädetään, että EUIPO voi lykätä väitemenettelyä, jos sellainen lykkäys on olosuhteiden vuoksi tarkoituksenmukainen. Lykkääminen jää täten valituslautakunnan oikeudeksi, johon se turvautuu vain katsoessaan sen tarkoituksenmukaiseksi. Valituslautakunnassa käytävää menettelyä ei siten lykätä automaattisesti kyseisen menettelyn osapuolen tekemän lykkäyshakemuksen seurauksena (ks. tuomio 21.10.2015, Petco Animal Supplies Stores v. SMHV – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T-664/13
,
EU:T:2015:791
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on muistutettava, että valituslautakunnan laaja harkintavalta lykätä siinä käytävää menettelyä ei merkitse sitä, että valituslautakunnan arviointi suljettaisiin unionin tuomioistuinten harjoittaman valvonnan ulkopuolelle. Valituslautakunnan laaja harkintavalta kuitenkin rajoittaa unionin tuomioistuinten harjoittaman valvonnan asiakysymyksissä sen varmistamiseen, ettei asiassa ole tapahtunut ilmeistä arviointivirhettä ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (ks. tuomio 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännöstä ilmenee tämän osalta, että valituslautakunnan on menettelyn lykkäämiseen liittyvää harkintavaltaa käyttäessään noudatettava yleisiä periaatteita, jotka koskevat oikeudenmukaista menettelyä oikeusunionissa. Valituslautakunnan on siis tätä harkintavaltaa käyttäessään otettava huomioon paitsi sen osapuolen intressi, jonka EU-tavaramerkki on riitautettu, myös muiden osapuolten intressit. Päätöksen lykätä tai olla lykkäämättä menettelyä on perustuttava näiden intressien punnintaan (ks. tuomio 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden periaatteiden valossa on tutkittava, saattoiko valituslautakunta huomioon ottamiensa tekijöiden perusteella todeta, ettei nyt esillä olevassa asiassa ollut syytä lykätä asian käsittelyä, tekemättä ilmeistä arviointivirhettä tai syyllistymättä harkintavallan väärinkäyttöön.
Tältä osin valituslautakunta katsoi ensinnäkin pääasiallisesti, että oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen tarkoitus oli ainoastaan vahvistaminen eikä vastakanne siten voinut johtaa siihen, että väliintulijan oli peruutettava väitteensä. Vaikka tämä toteamus ei ole virheellinen, on kuitenkin todettava, ettei se yksin riitä oikeuttamaan lykkäämistä koskevan pyynnön hylkäämistä. Kuten kantaja perustellusti väittää, on niin, että jos vahvistamista koskevan vaatimuksen perusteella tehdyssä ratkaisussa todetaan, että kantajalla oli oikeus hakea kauppanimeensä ja erityisesti sanamerkkiin Peek & Cloppenburg perustuvien tavaramerkkien rekisteröintiä, valituslautakunnan olisi otettava tämä päätelmä huomioon, ja se voisi siten katsoa, että kantaja on esittänyt näyttöä siitä, ettei haetun tavaramerkin rekisteröinti ollut tavaramerkkilain 15 §:n 2 momentin mukaan ”luvaton” eikä kyseisen lain 15 §:n 3 momentin mukaan ”perusteeton” tai ”epäoikeutettu”, mikä Saksan oikeuden mukaan poistaisi sekaannusvaaraa koskevan suojan, johon oli vedottu. Tästä seuraa, että vaikka kantajan vaatima vahvistus ei johda siihen, että väliintulijan olisi peruutettava väitteensä, ja vaikka Landgericht Düsseldorfin ratkaisu ei sido EUIPO:ta, tämä vahvistus on kuitenkin otettava huomioon sovellettaessa asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohtaa, luettuna yhdessä tavaramerkkilain 15 §:n 2 ja 3 momentin kanssa, ja siten myös punnittaessa kyseessä olevia intressejä lykkäämistä koskevan pyynnön kannalta. Näin ollen valituslautakunta on menetellyt oikein, kun se ei ole pelkästään todennut, että oikeuden vahvistamista koskeva vastakanne ei voi johtaa siihen, että väliintulijan on peruutettava väitteensä, vaan se on tämän jälkeen ottanut kantaa niihin seurauksiin, joita Landgericht Düsseldorfissa nostetun vastakanteen sisällöllä on nyt käsiteltävänä olevaan menettelyyn.
Toiseksi aluemäärittelyä koskevan sopimuksen soveltamisalasta on todettava ensinnäkin, että riidanalaisessa päätöksessä on aineellisia virheitä, koska valituslautakunta totesi kyseisen päätöksen 41 ja 42 kohdassa, ettei kantaja ole väittänyt eikä osoittanut, että aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaa myös EU-tavaramerkit, eikä myöskään ole osoitettu, että sopimus koskee myös Saksan ulkopuolella sijaitsevia myyntialueita. Toisin kuin riidanalaisen päätöksen 42 kohdassa todetaan, kantaja toteaa perustellusti ensinnäkin, että se on väittänyt 12.1.2017 esittämänsä lykkäämistä koskevan pyynnön tueksi, että aluemäärittelyä koskeva sopimus koski myös EU-tavaramerkkejä. Näin ollen valituslautakunta on virheellisesti todennut, että kantaja ei ollut esittänyt tällaista väitettä. Kantaja korostaa lisäksi perustellusti, että se on esittänyt tästä näyttöä, koska oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen vaatimusten sanamuoto sisälsi EU-tavaramerkit. Toiseksi on todettava kantajan väitteiden mukaisesti, että valituslautakunnan näkemys, jonka mukaan ei ole osoitettu, että aluemäärittelyä koskeva sopimus koskee myös Saksan ulkopuolella sijaitsevia myyntialueita, on merkityksetön, koska tämän toteamuksen perusteella ei välttämättä voida päätellä, ettei kyseinen sopimus kata EU-tavaramerkkejä. Ei voida nimittäin suoralta kädeltä sulkea pois sitä, että rinnakkaiskäyttöä koskevan sopimuksen osapuolet pyrkivät löytämään ratkaisun oikeuden vahvistamista koskevassa vastakanteessa, jonka kantaja on nostanut Landgericht Düsseldorfissa, tarkoitettuun tilanteeseen, jossa on siis kyse oikeudesta rekisteröidä tavaramerkkejä ja erityisesti EU-tavaramerkkejä, jotta niitä voidaan käyttää kantajalle kyseisessä sopimuksessa myönnetyillä alueilla, vaikka nämä alueet sijaitsevat yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa. Koska unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että EU-tavaramerkin tosiasiallisen käytön toteen näyttäminen ei välttämättä edellytä rajat ylittävää laajuutta (tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C-149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta), ei voida suoralta kädeltä sulkea pois sitä, että kyseisen sopimuksen osapuolet pyrkivät rekisteröimään EU-tavaramerkkejä, vaikka näitä EU-tavaramerkkejä on sopimuksen ja rekisteröintiajankohdan perusteella määrä käyttää vain yhdessä jäsenvaltiossa. Tämä valituslautakunnan virheellinen arviointi johtaisi kuitenkin riidanalaisen päätöksen kumoamiseen vain siinä tapauksessa, että valituslautakunnan suorittama tutkinta Landgericht Düsseldorfissa nostetun oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen menestymismahdollisuuksista ja valituslautakunnan toteamus, ettei kantaja ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus käyttää ja rekisteröidä EU-tavaramerkkejä, olisivat myös virheellisiä (ks. vastaavasti tuomio 30.11.2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T-217/15
, ei julkaistu,
EU:T:2016:691
,
ja
kohta).
Tältä osin on syytä muistuttaa, että siltä osin kuin on kyse aiempaa tavaramerkkiä, johon väite perustuu, vastaan käynnistetystä menettelystä, on jo katsottu, että prima facie -analyysi tällaisen menettelyn menestymismahdollisuuksista kuuluu valituslautakunnalle tunnustetun laajan harkintavallan, sellaisena kuin se on kuvattu edellä olevassa 109 kohdassa, piiriin ja se on perusteltu sen estämiseksi, ettei lykkäysinstrumenttia voida käyttää viivyttämistarkoituksiin (tuomio 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
,
kohta ja ks. vastaavasti myös tuomio 14.2.2019, Beko v. EUIPO – Acer (ALTUS),
T-162/18
, ei julkaistu,
EU:T:2019:87
,
kohta). Silloin kun mitättömyysvaatimuksen menestymismahdollisuudet on prima facie katsottu heikoiksi – mikä valituslautakunnan on tutkittava – osapuolten intressien vertailu kallistuu väistämättä väitteentekijän sen laillisen intressin puoleen, että se saa viivytyksettä päätöksen väitteestä (tuomio 21.10.2015, PETCO,
T-664/13
,
EU:T:2015:791
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ja kantajan huomautuksista ei kuitenkaan ilmene, että valituslautakunta olisi tehnyt virheen, kun se suoritettuaan prima facie analyysin oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen menestymismahdollisuuksista katsoi riidanalaisen päätöksen 34–41 kohdassa, että kyseisen vastakanteen sisällöllä ei ollut vaikutusta nyt kyseessä olevaan menettelyyn, koska kantaja ei ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus käyttää ja rekisteröidä EU-tavaramerkkejä.
Toisin kuin kantaja väittää, edellä 13 kohdassa mainitut aiemmat ratkaisut, jotka koskevat kantajan saksalaisia tavaramerkkejä, eivät ole merkityksettömiä, vaan ne voivat olla perustana prima facie analyysille oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen menestymismahdollisuuksista. Kuten EUIPO perustellusti toteaa, Landgericht Düsseldorfissa nostetun oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen tarkoituksena on pääasiallisesti selventää samoja oikeudellisia kysymyksiä kuin ne, jotka Landgericht Düsseldorfissa, Oberlandesgericht Düsseldorfissa ja Bundesgerichtshofissa käydyissä menettelyissä on jo lopullisesti ratkaistu, eli kysymys siitä, annettiinko kantajalle aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa oikeus käyttää ja rekisteröidä EU-tavaramerkkejä.
Kuten edellä 99 kohdassa on esitetty, valituslautakunta ei tehnyt virhettä, kun se otti huomioon unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön pilottimenettelyissä sekä saksalaisten tuomioistuinten (Oberlandesgericht Düsseldorf ja Bundesgerichtshof) oikeuskäytännön rinnakkaisissa asioissa ja totesi, ettei kantaja ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus rekisteröidä EU-tavaramerkkejä.
Kun otetaan huomioon tavaramerkkilain 15 §:n 2 ja 3 momentissa tarkoitettuihin ilmaisuihin ”luvaton”, ”perusteeton” ja ”epäoikeutettu” perustuva aineellinen kriteeri ja kantajan tältä osin esittämät uudet tosiseikat, jotka liittyvät erityisesti aluemäärittelyä koskevaan sopimukseen perustuviin väitettyihin oikeuksiin, samannimisten yritysten oikeuksien osa-alueisiin sekä väliintulijan väitettyyn ristiriitaiseen menettelyyn, valituslautakunta ei tehnyt virhettä, kun se totesi, ettei kantaja ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus rekisteröidä EU-tavaramerkkejä, ja tämän perusteella voitiin päättää prima facie -analyysi oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen menestymismahdollisuuksista toteamalla, ettei menestymismahdollisuuksia ollut näytetty toteen.
Näin ollen on todettava, että vaikka riidanalaisen päätöksen 41 ja 42 kohdassa on virheellisesti katsottu, ettei kantaja ollut väittänyt eikä osoittanut, että aluemäärittelyä koskeva sopimus kattaa myös EU-tavaramerkit, ja ettei myöskään ollut osoitettu, että kyseinen sopimus koskee myös Saksan ulkopuolella sijaitsevia myyntialueita, valituslautakunta ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä eikä syyllistynyt harkintavallan väärinkäyttöön katsoessaan aluemäärittelyä koskevaan sopimukseen liittyvien huomautusten ja lykkäämistä koskevien pyyntöjen yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 34–43 kohta), että Landgericht Düsseldorfissa nostetun oikeuden vahvistamista koskevan vastakanteen sisällöllä ei ollut mitään vaikutusta nyt käsiteltävänä olevaan menettelyyn ja ettei kantaja ollut näyttänyt toteen, että aluemäärittelyä koskevassa sopimuksessa annettiin tälle oikeus käyttää ja rekisteröidä tavaramerkkejä, mukaan lukien EU-tavaramerkit (ks. vastaavasti tuomio 30.11.2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T-217/15
, ei julkaistu,
EU:T:2016:691
,
ja
kohta).
Edellä esitetyillä perusteilla neljäs kanneperuste ja näin ollen kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.
[– –]

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä toukokuuta 2020.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.
(
)	Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.