CELEX: 62021CJ0174
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 2008/50/EEK
Apkārtējā gaisa kvalitāte
Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde
LESD 260. panta 2. punkts
Pienākums veikt pasākumus šāda sprieduma izpildei
Eiropas Komisijas apgalvotā šī pienākuma neizpilde
Neskaidrība brīdinājuma vēstulē attiecībā uz jautājumu, vai atsauces datumā spriedumam jau bija jābūt izpildītam
Tiesiskās drošības princips
Nepieņemamība

Ar prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
–
atzīt, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, kas izriet no Tiesas 2017. gada 5. aprīļa sprieduma Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
), Bulgārijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kādi tai paredzēti LESD 260. panta 1. punktā attiecībā uz zonām un aglomerācijām BG0001 Sofija, BG0002 Plovdiva, BG0004 Ziemeļbulgārija, BG0005 Dienvidrietumbulgārija un BG0006 Dienvidaustrumbulgārija;
–
piespriest Bulgārijas Republikai samaksāt Komisijai sodanaudu 3156 EUR dienā, rēķinot no 2017. gada 5. aprīļa sprieduma Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) pasludināšanas līdz sprieduma šajā lietā pasludināšanai vai, ja spriedums tiek izpildīts ātrāk, līdz pēdējā gada, kad tas nebija izpildīts, 31. decembrim, bet katrā ziņā ne mazāk kā minimālo sodanaudu 653000 EUR;
–
piespriest Bulgārijas Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu 5677,20 EUR dienā par katru atsevišķo gaisa kvalitātes zonu, rēķinot no Tiesas sprieduma šajā lietā pasludināšanas brīža līdz gadam, kad tiek pilnībā izpildīts 2017. gada 5. aprīļa spriedums Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
), un
–
piespriest Bulgārijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (
OV 2008, L 152, 1. lpp.
) 13. panta “Cilvēku veselības aizsardzības robežlielumi un trauksmes līmeņi” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka sēra dioksīda, PM
, svina un oglekļa oksīda koncentrācija gaisā to zonās un aglomerācijās nepārsniedz XI pielikumā noteiktos robežlielumus.
[..]”
Šīs direktīvas 23. panta “Gaisa kvalitātes uzlabošanas plāni” 1. punktā ir noteikts:
“Ja konkrētās zonās vai aglomerācijās piesārņojošo vielu koncentrācija gaisā pārsniedz kādu robežlielumu vai mērķlielumu, kā arī attiecīgu pielaides robežu, dalībvalstis minētajām zonām vai aglomerācijām nodrošina gaisa kvalitātes uzlabošanas plānu izstrādi, lai panāktu atbilstību attiecīgajam robežlielumam vai mērķlielumam, kā paredzēts XI un XIV pielikumā.
Robežlielumiem, kuru sasniegšanas termiņš jau ir beidzies, gaisa kvalitātes plānos paredz piemērotus pasākumus, lai pārsnieguma laiks būtu pēc iespējas īsāks. Gaisa kvalitātes plānos papildus var iekļaut īpašus pasākumus, lai aizsargātu paaugstināta riska iedzīvotāju grupas, tostarp bērnus.
Šajos gaisa kvalitātes plānos iekļauj vismaz XV pielikuma A iedaļā minēto informāciju un var iekļaut 24. pant[ā] minētos pasākumus. Šos plānus tūlīt dara zināmus Komisijai, bet ne vēlāk kā divus gadus pēc tā gada beigām, kad novērots pirmais pārsniegums.
[..]”
Šīs direktīvas 27. pantā “Informācijas un ziņojumu pārsūtīšana” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka informāciju par gaisa kvalitāti dara pieejamu Komisijai paredzētajā termiņā, kā paredzēts atbilstīgi īstenošanas pasākumiem, kas minēti 28. panta 2. punktā.
2.   Lai konkrēti novērtētu atbilstību robežlielumiem un kritiskajiem piesārņojuma līmeņiem, kā arī mērķlielumu sasniegšanu, šādu informāciju dara pieejamu Komisijai vēlākais deviņus mēnešus pēc katra gada beigām, un tajā iekļauj [..].”
Šīs pašas direktīvas XI pielikuma nosaukums ir “Robežlielumi cilvēku veselības aizsardzībai”. Atbilstoši šim pielikumam PM
robežlielums ir 50 mikrogrami uz kubikmetru
(
μg/m
3)
, kuru nedrīkst pārsniegt vairāk kā 35 reizes kalendārajā gadā, un gada robežlielums ir 40 μg/m
kalendārajā gadā. Minētajā pielikumā ir precizēts, ka datums, kad šiem robežlielumiem ir jābūt ievērotiem, bija 2005. gada 1. janvāris.
Spriedums lietā Komisija/Bulgārija
2017. gada 5. aprīļa spriedumā Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) Tiesa ir konstatējusi, ka Bulgārija:
–
sistemātiski un ilgstoši no 2007. gada līdz 2014. gadam ieskaitot neievērojot dienas un gada PM
robežlielumus šādās zonās un aglomerācijās: BG0001 AG Sofija; BG0002 AG Plovdiva; BG0004 Ziemeļbulgārija; BG0005 Dienvidrietumbulgārija un BG0006 Dienvidaustrumbulgārija;
–
sistemātiski un ilgstoši no 2007. gada līdz 2014. gadam ieskaitot neievērojot dienas PM
koncentrācijas robežlielumus zonā BG0003 AG Varna un arī gada PM
koncentrācijas robežlielumu 2007. un 2008. gadā un no 2010. gada līdz 2014. gadam ieskaitot šajā pašā zonā BG0003 AG Varna,
nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Direktīvas 2008/50 13. panta 1. punkta un tās XI pielikuma kombinētajās normās, un,
Tiesa ir arī nospriedusi – tā kā PM
koncentrācijas dienas un gada robežlielumi minētajās zonās un aglomerācijās joprojām tiek pārsniegti, Bulgārija nav izpildījusi tai šīs direktīvas 23. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētos pienākumus, īpaši pienākumu nodrošināt, lai pārsnieguma periods būtu pēc iespējas īsāks, ciktāl tas attiecas uz laika posmu no 2010. gada 11. jūnija līdz 2014. gadam ieskaitot.
Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
Pēc 2017. gada 5. aprīļa sprieduma Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) pasludināšanas Komisija ar 2017. gada 11. maija vēstuli lūdza Bulgārijas Republikai paziņot tai informāciju par pasākumiem, kas veikti šī sprieduma izpildei.
Ar vairākām vēstulēm, kas datētas laikposmā no 2017. gada 5. jūnija līdz 2018. gada 26. septembrim, Bulgārijas Republika informēja Komisiju par dažādiem pasākumiem, kuri veikti šī sprieduma izpildei, un vienlaikus precizēja, ka dažas PM
koncentrācijas robežvērtības kopš tā laika tiek ievērotas vairākās pašvaldībās, kas atrodas zonās, uz kurām attiecas minētais spriedums.
Pamatojoties uz neapstrādātajiem gaisa kvalitātes datiem par 2015. un 2016. gadu, Komisija konstatēja, ka šajos gados PM
koncentrācijai piemērojamā dienas robežvērtība nav tikusi ievērota nevienā no sešām Tiesas spriedumā minētajām zonām, savukārt šīm koncentrācijām piemērojamā gada robežvērtība ir pārsniegta visās šajās zonās, izņemot BG0003 AG Varna zonu.
Tāpēc Komisija 2018. gada 9. novembrī Bulgārijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli saskaņā ar LESD 260. panta 1. punktu. Šajā vēstulē tā konstatēja, ka aptuveni pusotru gadu pēc 2017. gada 5. aprīļa sprieduma Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) pasludināšanas un gandrīz vienpadsmit gadus pēc Direktīvas 2008/50 stāšanās spēkā Bulgārijas Republika joprojām nav veikusi pasākumus, kas vajadzīgi, lai izbeigtu šajā spriedumā konstatēto pienākumu neizpildi. Turklāt tā aicināja šo dalībvalsti iesniegt savus apsvērumus divu mēnešu laikā, kas tika pagarināts vēl par vienu mēnesi līdz 2019. gada 9. februārim (turpmāk tekstā – “atsauces datums”), un informēt to par starplaikā panāktajiem uzlabojumiem.
Pēc pirmās informācijas paziņošanas 2019. gada 8. janvārī Bulgārijas Republika ar 2019. gada 18. janvāra vēstuli atbildēja uz brīdinājuma vēstuli, pēc tam tā ar vairākām vēstulēm nosūtīja papildu informāciju laikposmā no 2019. gada 22. jūlija līdz 2020. gada 1. septembrim. Šajās vēstulēs tā tostarp apgalvoja, ka 2017. un 2018. gada robežvērtība ir tikusi ievērota zonā BG0005 Dienvidrietumbulgārija, kamēr 2019. gadā zonās BG0005 Dienvidrietumbulgārija, BG0006 Dienvidaustrumbulgārija un BG0001 AG Sofija gada robežvērtība ne reizi nav tikusi pārsniegta. Tā arī precizēja, ka dažās pašvaldībās, kas atrodas šajās zonās, joprojām tiek ievērotas apkārtējā gaisa kvalitātes robežvērtības, savukārt citās pašvaldībās pārsniegums turpina kristies. Vēl Bulgārijas Republika norādīja, ka tā ir veikusi dažādus pasākumus, lai ierobežotu nepieļaujamo pārsniegumu, it īpaši saistībā ar galvenajiem piesārņojuma avotiem, kas ir mājsaimniecību apkure un transports.
Pagaidu kārtā izslēdzot BG0003 AG Varna zonu no pirmstiesas procedūras, Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā Bulgārijas Republikas sniegto informāciju, kā arī saskaņā ar Direktīvas 2008/50 27. pantu iesniegtos ziņojumus par gaisa kvalitāti laikposmā no 2015. līdz 2019. gadam, šī dalībvalsts nav veikusi visus pasākumus, lai izpildītu 2017. gada 5. aprīļa spriedumu Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
), jo gada un dienas robežvērtības joprojām nebija ievērotas piecās citās zonās, kas minētas šajā spriedumā, un ka šajās piecās zonās nebija sasniegts pēc iespējas īsāks pārsniegšanas laiks.
Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2021. gada 18. augusta lēmumu Polijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Bulgārijas Republikas prasījumu atbalstam.
Par prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Uzskatīdama, ka vispārējie principi, kas piemērojami LESD 258. pantā paredzētajai pirmstiesas procedūrai,
mutatis mutandis
ir jāpiemēro LESD 260. panta 2. punktā paredzētajai procedūrai, un atgādinādama, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru argumentētā atzinuma sagatavošana, piemērojot LESD 258. panta pirmo daļu, vispirms paredz, ka Komisija var pamatoti apgalvot, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi tai uzlikto pienākumu, Bulgārijas Republika, ko atbalsta Polijas Republika, iebildes rakstā no tā secina, ka, lai saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu nosūtītu brīdinājuma vēstuli, Komisijai ir jāapgalvo, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi savu pienākumu izpildīt spriedumu, kurā Tiesa ir konstatējusi pienākumu neizpildi.
Bulgārijas Republika norāda, ka Komisijas apgalvojums brīdinājuma vēstulē par Tiesas 2017. gada 5. aprīļa sprieduma Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) iespējamo neizpildi ir balstīts uz faktiskajiem apstākļiem, kas radušies pirms tā pasludināšanas, proti, datiem par apkārtējā gaisa kvalitāti par 2015. un 2016. gadu, un līdz ar to brīdinājuma vēstules sagatavošanas brīdī, proti, 2018. gada 9. novembrī šī iestāde nevarēja nedz droši noteikt, ka pienākumu neizpilde ir konstatējama saskaņā ar LESD 260. panta 1. punktu, nedz arī, ka Bulgārijas Republika nav izpildījusi šo spriedumu. Līdz ar to Komisija esot priekšlaicīgi sākusi LESD 260. panta 2. punktā paredzētās procedūras pirmstiesas stadiju, neievērojot tiesiskās drošības prasības.
Bulgārijas Republika, kuru atbalsta Polijas Republika, lūdz atzīt prasību par nepieņemamu.
Uzskatot, ka šīs prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmets būtībā nav nedz paplašināts, nedz papildināts, un ņemot vērā 2017. gada 5. aprīļa spriedumu Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
), Komisija replikas rakstā atgādina Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru gadījumā, ja Eiropas Savienības tiesību akta noteikumi sistemātiski un ilgstoši nav izpildīti, pēc argumentētā atzinuma var iesniegt papildu elementus, jo prasības sakarā ar pienākumu neizpildi priekšmetu var paplašināt ar faktiem, kas norisinājušies pēc šī atzinuma.
Turklāt Komisija norāda, ka dati par 2015. un 2016. gadu nenoliedzami liecina par PM
koncentrācijai piemērojamo robežvērtību ilgstošu pārsniegumu, kas Bulgārijas iedzīvotājiem bija jācieš vairākus gadus pēc Tiesas spriedumā minētā datuma. Šajā kontekstā, ņemot vērā pārkāpuma turpināšanos, Komisija uzskata, ka tai bija pamats sākt pirmstiesas procedūru. Turklāt arguments, saskaņā ar kuru Komisijai esot formāli jāgaida vairākus gadus pēc Tiesas sprieduma pasludināšanas saskaņā ar LESD 258. pantu, pirms tā “var lūgt izpildīt šo spriedumu”, pamatā neesot pieņemams, jo šāds “pagarinājums” neesot paredzēts ne līgumos, ne Direktīvas 2008/50 27. pantā paredzētajā paziņošanas mehānismā, ne arī izriet no tiesiskās drošības principa.
Savā atbildes rakstā uz repliku Bulgārijas Republika precizē, ka tā lūdz atzīt prasību par nepieņemamu, ņemot vērā nevis tās materiālos, bet gan laika elementus, kas raksturo šo lietu. It īpaši prasības sakarā ar pienākumu neizpildi trūkums izrietot nevis no prasības priekšmeta paplašināšanas pēc brīdinājuma vēstules nosūtīšanas, bet gan no tā, ka sākotnēji nebija pamata sākt pirmstiesas procedūru, kuras rezultātā tika celta šī prasība. Šādos apstākļos tas, ka prasības priekšmets attiecas uz Tiesas sprieduma – ar kuru konstatēta “pastāvīga” pienākumu neizpilde – neizpildi, nevar novērst šādu trūkumu, jo pirmstiesas procedūrai, kas sākta saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu, ir jābūt tiesiskai, lai nodrošinātu attiecīgās dalībvalsts tiesību efektivitāti.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 260. panta 1. un 2. punktu dalībvalstij, attiecībā uz kuru Tiesa ir atzinusi, ka tā nav izpildījusi kādu Līgumos paredzētu pienākumu, ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi Tiesas sprieduma izpildei, un Komisija var vērsties Tiesā, ja Komisija – devusi attiecīgajai dalībvalstij iespēju iesniegt savus apsvērumus – uzskata, ka šādi pasākumi nav veikti.
Šīs procedūras mērķis tātad ir mudināt dalībvalsti, kas nav izpildījusi pienākumus, izpildīt spriedumu par pienākumu neizpildi (spriedums, 2005. gada 12. jūlijs, Komisija/Francija,
C‑304/02
,
EU:C:2005:444
,
80.
punkts). Šāda izpilde ir jāsāk uzreiz pēc šī sprieduma pasludināšanas, un tā ir jānoslēdz iespējami īsā laikā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1985. gada 6. novembris, Komisija/Itālija,
131/84
,
EU:C:1985:447
,
7.
punkts, un 2019. gada 12. novembris, Komisija/Īrija (Derrybrien vēja parks),
C‑261/18
,
EU:C:2019:955
,
123.
punkts, ka arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka atsauces datums – lai novērtētu, vai ir konstatējama pienākumu neizpilde saskaņā ar LESD 260. panta 1. punktu, proti, nav izpildīts pienākums veikt pasākumus, kas sevī ietver Tiesas sprieduma izpildi, – ir brīdis, kad ir beidzies brīdinājumā vēstulē, kas nosūtīta saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu, noteiktais termiņš (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 11. decembris, Komisija/Spānija,
C‑610/10
,
EU:C:2012:781
,
67.
punkts).
Būtu jāuzskata, ka pēc analoģijas ar judikatūru par prasībām sakarā ar pienākumu neizpildi, kas pamatotas ar LESD 258. pantu, brīdinājuma vēstules nosūtīšana saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu, nozīmē, ka Komisija var pamatoti apgalvot, ka nav izpildīts pienākums veikt pasākumus, kuri sevī ietver Tiesas sprieduma izpildi – pretējā gadījumā netiek ievērotas tiesiskās drošības prasības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Komisija/Spānija (Atkritumu apsaimniekošanas plāni),
C‑642/18
,
EU:C:2019:1051
,
17.
,
18.
un
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šī sprieduma 23. punktā atgādināto procedūru, Komisijai ir ne tikai pienākums visā pirmstiesas procedūrā un pirms brīdinājuma vēstules nosūtīšanas pārbaudīt, vai tostarp ir vai nav izpildīts attiecīgais spriedums, bet šajā brīdinājuma vēstulē arī skaidri apgalvot un pirmšķietami konstatēt, ka spriedums atsauces datumā joprojām nav ticis izpildīts.
Proti, dalībvalstij nevar pamatoti pārmest, ka tā nav izpildījusi pasākumus, kas sevī ietver Tiesas sprieduma izpildi, ja no brīdinājuma vēstules skaidri neizriet, ka atsauces datumā pienākums izpildīt šo spriedumu joprojām pastāv kopš tā pasludināšanas.
Šajā lietā jānorāda, ka 2018. gada 9. novembra brīdinājuma vēstulē Komisija ar prasīto skaidrību nav nedz apgalvojusi, nedz pirmšķietami konstatējusi, ka 2017. gada 5. aprīļa spriedumam Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) atsauces datumā jau bija jābūt izpildītam, proti, 2019. gada 9. februārī.
Šajā vēstulē Komisija norāda, ka šajā spriedumā līdz 2014. gadam konstatētā pienākumu neizpilde attiecībā uz minētajā vēstulē norādītajām zonām un aglomerācijām turpinājās 2015. un 2016. gadā, un nesniedz ne tuvākus paskaidrojumus, ne faktu analīzi, kurā būtu norādīts, ka šajos divos gados konstatētā situācija bez jebkādiem uzlabojumiem joprojām ir pastāvējusi laikposmā no sprieduma pasludināšanas, t.i, no 2017. gada 5. aprīļa, līdz atsauces datumam, kas ir 2019. gada 9. februāris, tādējādi nosakot veikt minētā sprieduma izpildei vajadzīgos pasākumus.
Taču ne tas, ka šī pienākumu neizpilde ir turpinājusies starp tā posma beigām, uz kuru attiecas Tiesas spriedums, proti, 2014. gadu, un vēlāku laikposmu pirms sprieduma pasludināšanas, proti, 2015. un 2016. gadu, ne minēto pienākumu neizpildes sistemātiskums un ilgums, ko Tiesa ir norādījusi šajā spriedumā, automātiski nenozīmē, ka gan minētā sprieduma pasludināšanas dienā, gan atsauces datumā tam jau bija jābūt izpildītam, un tādējādi Bulgārijas Republikai varēja pārmest, ka tā nav veikusi visus pasākumus tā izpildei.
Līdz ar to, brīdinājuma vēstulē atturēdamās ar prasīto skaidrību apgalvot un pirmšķietami pierādīt obligātu priekšnosacījumu, ka 2017. gada 5. aprīļa spriedumam Komisija/Bulgārija (
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
) atsauces datumā jau bija jābūt izpildītam attiecībā uz šajā vēstulē minētajām zonām un aglomerācijām, Komisija nav pamatoti apgalvojusi, ka Bulgārijas Republika nav izpildījusi pasākumus, kas sevī ietver šī sprieduma izpildi.
Šādos apstākļos Komisijas prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Bulgārijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šīs iestādes celtā prasība nav pieņemama, Komisijai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas, Polijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Prasību noraidīt kā nepieņemamu.

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Bulgārijas Republikas tiesāšanās izdevumus.

3)
Polijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.