CELEX: 62017CJ0149
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Autorské právo a s ním súvisiace práva
Smernica 2001/29/ES
Dodržanie práv duševného vlastníctva
Smernica 2004/48/ES
Náhrada škody v prípade spoločného používania súborov v rozpore s autorským právom
Pripojenie na internet dostupné rodinným príslušníkom majiteľa tohto pripojenia
Zbavenie zodpovednosti majiteľa bez toho, aby musel spresniť povahu použitia pripojenia rodinným príslušníkom
Charta základných práv Európskej únie
Článok 7

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 a článku 8 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (
Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10
; Mim. vyd. 17/001, s. 230), ako aj článku 3 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (
Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45
; Mim. vyd. 17/002, s. 32).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, ktorá je vydavateľstvom, a pánom Michaelom Strotzerom vo veci žaloby na náhradu škody za porušenie autorského práva spoločným používaním súborov.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2001/29
Odôvodnenia 3, 9 a 58 smernice 2001/29 stanovujú:
„(3)
Navrhnutá harmonizácia pomôže uplatňovať štyri slobody vnútorného trhu a zhoduje sa so základnými princípmi zákonnosti, a najmä s vlastníctvom, vrátane duševného vlastníctva a so slobodou vyjadrovania a s verejným záujmom.
…
(9)
Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. …
…
(58)
Členské štáty zabezpečia účinné sankcie a opravné prostriedky za porušenie práv a záväzkov, ako sú uvedené v tejto smernici. Prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že uvedené sankcie a opravné prostriedky sa budú uplatňovať. Takto zabezpečené sankcie budú účinné, primerané a varujúce a budú zahŕňať aj možnosť zistenia škôd a/alebo súdneho príkazu na nápravu a v prípade potreby aj možnosť žiadať zabavenie neoprávnene získaného materiálu.“
Článok 3 tejto smernice nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“ stanovuje:
„1.   Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.
2.   Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom:
…
b)
pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;
…
3.   Práva uvedené v odseku 1 a 2 nezaniknú žiadnym aktom verejného prenosu alebo sprístupnenia verejnosti ako je uvedené v tomto článku.“
V zmysle článku 8 ods. 1 a 2 uvedenej smernice s názvom „Sankcie a opravné prostriedky“:
„1.   Členské štáty zabezpečia primerané sankcie a opravné prostriedky vo vzťahu k porušovaniu práv a povinností ustanovených v tejto smernici a prijm[ú] všetky nevyhnutné opatrenia, aby sa tieto sankcie a opravné prostriedky uplatňovali. Takto ustanovené sankcie musia byť účinné, primerané a musia mať odrádzajúci účinok.
2.   Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečil, že nositelia práv, ktorých záujmy sú dotknuté konaním porušujúcim právo, ku ktorému dochádza na jeho území, si môžu súdnou cestou vymáhať škody a/alebo žiadať súdny zákaz alebo v potrebných prípadoch zhabanie materiálu porušujúceho ich práva, ako aj zariadení, výrobkov alebo súčiastok, ktoré sú uvedené v článku 6 ods. 2.“
Smernica 2004/48
Odôvodnenia 3, 10, 20 a 32 smernice 2004/48 stanovujú:
„(3)
… Bez účinných prostriedkov vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva je však inovácia a tvorivosť brzdená a investície sa znižujú. Preto je nevyhnutné zabezpečiť, aby sa v Spoločenstve účinne uplatňovali samostatné právne predpisy o duševnom vlastníctve, ktoré sú v súčasnosti prevažne súčasťou acquis communautaire. V tejto súvislosti majú prostriedky vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva prvoradú dôležitosť pre úspech vnútorného trhu.
…
(10)
Cieľom tejto smernice je priblížiť právne poriadky tak, aby zabezpečovali vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany na vnútornom trhu.
…
(20)
Vzhľadom na to, že dôkaz je prvkom prvoradej dôležitosti na stanovenie porušenia práv duševného vlastníctva, je potrebné zabezpečiť, aby boli k dispozícii účinné prostriedky predkladania, získavania a zabezpečovania dôkazov. Konania by mali brať do úvahy práva na obhajobu a poskytovať potrebné záruky vrátane ochrany dôverných informácií. …
(32)
Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznávané najmä v Charte základných práv Európskej únie. Táto smernica predovšetkým usiluje o úplné rešpektovanie duševného vlastníctva v súlade s článkom 17 ods. 2 uvedenej charty.“
Článok 3 tejto smernice s názvom „Všeobecná povinnosť“ stanovuje:
„1.   Členské štáty stanovia opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, ktorých sa týka táto smernica. Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť spravodlivé a nestranné a nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné alebo mať za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy.
2.   Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť účinné, primerané a odradzujúce a musia sa uplatňovať takým spôsobom, aby sa predišlo vytváraniu prekážok zákonného obchodu a musia stanovovať záruky proti ich zneužívaniu.“
V zmysle článku 6 ods. 1 uvedenej smernice:
„Členské štáty zabezpečia, aby na návrh účastníka, ktorý predložil dostatočne dostupný dôkazný materiál postačujúci na podloženie [jeho] nárokov a ktorý označil dôkazy na podloženie týchto nárokov, ktoré sa nachádzajú v držbe protistrany, príslušné súdne orgány mohli nariadiť, aby druhý účastník taký dôkaz predložil, pokiaľ tým nie je dotknutá ochrana dôverných informácií. Na účely tohto odseku môžu členské štáty stanoviť, aby primeranú vzorku značného počtu kópií diela alebo iného chráneného predmetu príslušné súdne orgány považovali za dostatočný dôkaz.“
Článok 8 smernice 2004/48 s názvom „Právo na informácie“ stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby v súvislosti s konaním týkajúcim sa porušenia práva duševného vlastníctva mohli príslušné súdne orgány na odôvodnený a primeraný návrh navrhovateľa nariadiť, aby porušovateľ a/alebo akákoľvek iná osoba poskytla informácie o pôvode a distribučných sieťach tovarov alebo služieb, ktoré porušujú právo duševného vlastníctva, ak:
a)
sa zistí, že má v držbe taký tovar v komerčnom rozsahu;
b)
sa zistí, že využíva také služby v komerčnom rozsahu;
c)
sa zistí, že v komerčnom rozsahu poskytuje služby využívané v činnostiach spojených s porušovaním práv;
alebo
d)
ak osoba uvedená v písmene a), b) alebo c) uviedla, že sa zúčastnil na produkcii, výrobe alebo distribúcii takéhoto tovaru alebo poskytovaní takýchto služieb.
2.   Informácie uvedené v odseku [1] musia, ak je to potrebné, obsahovať:
a)
mená a adresy producentov, výrobcov, distributérov, dodávateľov a iných predošlých vlastníkov tovarov alebo služieb, ako aj zamýšľaných veľko- a malopredajcov;
b)
informácie o vyprodukovaných, vyrobených, dodaných, obdržaných alebo objednaných množstvách, ako aj cenu príslušného tovaru alebo služieb.
3.   Odseky 1 a 2 sa uplatňujú bez toho, aby boli dotknuté iné zákonné ustanovenia, ktoré:
…
d)
dávajú možnosť odmietnuť poskytnutie informácií, ktoré by prinútili osobu uvedenú v odseku 1 priznať svoju vlastnú účasť alebo účasť jej blízkych príbuzných na porušení práva duševného vlastníctva;
…“
Článok 13 tejto smernice s názvom „Náhrada ujmy“ stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby príslušné súdne orgány na návrh poškodenej strany nariadili porušovateľovi, ktorý sa zapojil do činnosti spojenej s porušovaním nevedome, alebo s dostatočným dôvodmi preto, aby o tom vedel, zaplatiť vlastníkovi práv náhradu ujmy úmernú skutočnej ujme, ktorú utrpel v dôsledku porušenia.
…
2.   Ak sa porušovateľ nevedome, alebo s dostatočným dôvodmi preto, aby o tom vedel, zúčastňuje na činnosti spojenej s porušovaním, členské štáty môžu stanoviť, že súdne orgány môžu nariadiť vymáhanie ziskov alebo zaplatenie náhrady ujmy, ktoré môže byť vopred stanovené.“
Nemecké právo
§ 97 Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (zákon o autorskom práve a s ním súvisiacich právach) z 9. septembra 1965 (BGBl. 1965 I, s. 1273), v znení zákona z 1. októbra 2013 (BGBl. 2013 I, s. 3728), stanovuje:
„1.   Voči tomu, kto protiprávne poruší autorské právo alebo iné právo chránené podľa tohto zákona, môže poškodený uplatňovať nárok na skončenie porušenia a v prípade rizika jeho opakovania môže požiadať o vydanie príkazu na zdržanie sa konania. Nárok na zdržanie sa konania existuje aj v prípade, ak porušenie hrozí po prvýkrát.
2.   Kto sa porušenia dopustí úmyselne alebo z nedbanlivosti, je povinný nahradiť poškodenému škodu, ktorá mu tým vznikla. Pri výpočte náhrady škody možno zohľadniť aj zisk, ktorý porušením práva dosiahol ten, kto sa dopustil porušenia. Náhrada škody sa môže vypočítať na základe sumy, ktorú by rušiteľ musel zaplatiť ako spravodlivú odmenu, ak by získal povolenie na využívanie porušeného práva. Autori, vydavatelia vedeckých kníh (§ 70), fotografi (§ 72) a výkonní umelci (§ 73) môžu tiež požiadať o finančnú náhradu nemajetkovej ujmy v primeranej spravodlivej výške.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Bastei Lübbe je ako výrobca zvukových záznamov nositeľom autorských práv a s nimi súvisiacich práv k audio verzii knihy.
Pán Strotzer má pripojenie na internet, prostredníctvom ktorého bola táto audiokniha 8. mája 2010 poskytnutá na účely jej stiahnutia neobmedzenému počtu užívateľov v rámci jednej výmennej internetovej burzy (
peer-to-peer
). Znalec presne priradil IP adresu pánovi Strotzerovi.
Bastei Lübbe listom z 28. októbra 2010 vyzvala pána Strotzera, aby ukončil zistené porušovanie autorského práva. Keďže táto výzva nebola úspešná, Bastei Lübbe podala na Amtsgericht München (Okresný súd Mníchov, Nemecko) žalobu proti pánovi Strotzerovi ako držiteľovi tejto IP adresy s cieľom získať peňažnú náhradu škody.
Pán Strotzer každopádne spochybňuje, že sa on sám dopustil porušenia autorského práva, a tvrdí, že jeho internetové pripojenie bolo dostatočne zabezpečené. Okrem toho uvádza, že jeho rodičia, ktorí s ním žijú v spoločnej domácnosti, mali tiež prístup k tomuto pripojeniu, ale že podľa jeho vedomostí nemali toto dielo na svojom počítači, nevedeli o jeho existencii a nepoužívali softvér k online výmennej burze. Okrem toho bol tento počítač v čase predmetného porušenia vypnutý.
Amtsgericht München (Okresný súd Mníchov) zamietol žalobu Lübbe Bastei o náhradu škody z dôvodu, že pán Strotzer sa nemohol dopustiť spáchania údajného porušenia autorského práva, keďže uviedol, že jeho rodičia sa taktiež mohli dopustiť predmetného porušenia.
Bastei Lübbe následne podala odvolanie proti rozhodnutiu Amtsgericht München (Okresný súd Mníchov) na Landgericht München I (Krajinský súd Mníchov I, Nemecko).
Tento posledný uvedený vnútroštátny súd sa prikláňa k tomu, že je potrebné konštatovať zodpovednosť pána Strotzera, lebo z jeho tvrdení nevyplýva, že by v čase tohto porušenia využívala internetové pripojenie tretia osoba. Pán Strotzer je preto dôvodne podozrivý z toho, že sa dopustil porušenia autorského práva.
Uvedený súd však musí uplatniť § 97 zákona o autorskom práve a s ním súvisiacich právach, v znení zákona z 1. októbra 2013, ako ho vykladá Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), ktoré by podľa jeho názoru mohlo brániť odsúdeniu žalovaného.
Podľa judikatúry Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), ako ju vykladá vnútroštátny súd, je totiž na navrhovateľovi, aby uplatňoval a preukázal zásah do autorských práv. Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) navyše zastáva názor, že platí domnienka, že majiteľ internetového pripojenia sa skutočne dopustil takéhoto porušenia, pokiaľ žiadna iná osoba nemohla používať toto internetové pripojenie v čase predmetného porušenia. Ak však internetové pripojenie nebolo dostatočne zabezpečené alebo bolo vedome ponechané k dispozícii iným osobám v čase tohto porušenia, nepovažuje sa to za skutočnosť, že sa majiteľ tohto pripojenia skutočne dopustil uvedeného porušenia.
V takom prípade sa však na majiteľa internetového pripojenia vzťahuje podľa judikatúry Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) sekundárne bremeno týkajúce sa uvádzaných skutočností. Tento majiteľ sa dostatočne vyrovná s týmto sekundárnym bremenom, ak uvedie, že iné osoby, ktorých totožnosť prípadne spresní, mali samostatný prístup k jeho internetovému pripojeniu, a mohli sa preto dopustiť uvádzaného porušenia autorského práva. Hoci rodinný príslušník mal prístup k predmetnému internetovému pripojeniu, majiteľ takéhoto pripojenia nie je vzhľadom na ochranu manželstva a rodiny, ktorá je zaručená v článku 7 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a príslušných ustanoveniach nemeckého ústavného práva, povinný poskytnúť doplňujúce spresnenia o čase a povahe používania tohto pripojenia.
Za týchto okolností Landgericht München I (Krajinský súd Mníchov I) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 8 ods. 1 a 2 v spojení s článkom 3 ods. 1 smernice 2001/29 vykladať v tom zmysle, že sankcie v prípade porušení práva sprístupniť dielo verejnosti sú „účinné a odradzujúce“ ešte aj vtedy, keď je zodpovednosť majiteľa internetového pripojenia, prostredníctvom ktorého bolo spoločným používaním súborov porušené autorské právo, vylúčená, ak majiteľ pripojenia uvedie aspoň jedného rodinného príslušníka, ktorý mal okrem neho prístup k pripojeniu, bez toho, aby uviedol bližšie podrobnosti, získané príslušným vyšetrovaním, o čase a spôsobe, ako tento rodinný príslušník používal internet?
2.
Má sa článok 3 ods. 2 smernice 2004/48 vykladať v tom zmysle, že opatrenia na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sú „účinné“ ešte aj vtedy, keď je zodpovednosť majiteľa internetového pripojenia, prostredníctvom ktorého bolo spoločným používaním súborov porušené autorské právo, vylúčená, ak majiteľ pripojenia uvedie aspoň jedného rodinného príslušníka, ktorý mal okrem neho prístup k pripojeniu, bez toho, aby uviedol bližšie podrobnosti, získané príslušným vyšetrovaním, o čase a spôsobe, ako tento rodinný príslušník používal internet?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
Vo svojich písomných pripomienkach Európska komisia spochybňuje prípustnosť položených otázok z dôvodu ich hypotetickej povahy. Tieto otázky sa totiž týkajú zlučiteľnosti judikatúry Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) s právom Únie, zatiaľ čo táto judikatúra nie je uplatniteľná v spore vo veci samej.
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že Súdnemu dvoru neprináleží vyjadrovať sa k výkladu vnútroštátneho práva a k uplatniteľnosti vnútroštátnych ustanovení ani zisťovať skutkové okolnosti, ktoré sú relevantné pre riešenie sporu vo veci samej. Súdnemu dvoru totiž prináleží v rámci rozdelenia právomocí medzi vnútroštátnymi súdnymi orgánmi a súdnymi orgánmi Únie zohľadniť skutkový a právny kontext, do ktorého sa začleňuje prejudiciálna otázka, tak ako ju vymedzuje vnútroštátne rozhodnutie (rozsudok z 13. júna 2013, Kostov,
C‑62/12
,
EU:C:2013:391
, bod
). Nezáleží na tom, či takýto kontext obsahuje prvky týkajúce sa skutkových okolností, právnej úpravy alebo dokonca judikatúry.
Keďže však judikatúra Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) tvorí súčasť kontextu, do ktorého patria položené otázky, tak ako bol definovaný vnútroštátnym súdom, nemožno považovať tieto otázky za neprípustné z dôvodu ich údajne hypotetickej povahy.
O veci samej
Na úvod treba uviesť, že dve otázky položené vnútroštátnym súdom sa týkajú toho istého právneho problému, a to povahy sankcií a opatrení, ktoré sa majú prijať v prípade porušenia autorského práva, pričom tieto otázky sú formulované v značnej miere zhodne, keďže jediný zjavný rozdiel spočíva v tom, že jedna odkazuje na smernicu 2001/29, kým druhá odkazuje na smernicu 2004/48.
Treba však pripomenúť, že vzhľadom na požiadavky vyplývajúce z jednoty a koherentnosti právneho poriadku Únie treba vykladať celok smerníc v oblasti duševného vlastníctva vzhľadom na pravidlá a zásady, ktoré sú im spoločné (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 30. júna 2011, VEWA,
C‑271/10
,
EU:C:2011:442
, bod
).
Vzhľadom na túto judikatúru a s cieľom zabezpečiť vzájomne doplňujúce sa vykonanie smernice 2001/29 a 2004/48 treba odpovedať na dve otázky položené vnútroštátnym súdom spoločne.
Tento súd sa svojimi otázkami v podstate pýta, či sa má článok 8 ods. 1 a 2 smernice 2001/29 v spojení s článkom 3 ods. 1 tejto smernice a aj článok 3 ods. 2 smernice 2004/48 vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej nemožno považovať majiteľa pripojenia na internet, prostredníctvom ktorého došlo k porušeniu autorského práva spoločným používaním súborov, za zodpovedného za toto porušenie, ak označí aspoň jedného rodinného príslušníka, ktorý mal možnosť prístupu k tomuto pripojeniu, ale bez toho, aby spresnil okamih, keď bol tento prístup použitý týmto rodinným príslušníkom, a povahu použitia pripojenia vykonaného týmto príslušníkom.
V prvom rade treba pripomenúť, že hlavným cieľom smernice 2001/29 je, ako vyplýva z odôvodnenia 9 tejto smernice, zriadiť vysokú úroveň ochrany autorského práva a s ním súvisiacich práv, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu.
Na to, aby bol zaručený uvedený cieľ, článok 8 ods. 1 smernice 2001/29 v spojení s odôvodnením 58 tejto smernice uvádza, že členské štáty stanovia primerané sankcie a opravné prostriedky vo vzťahu k porušovaniu práv a povinností ustanovených v tejto smernici a prijmú všetky nevyhnutné opatrenia, aby sa tieto sankcie a opravné prostriedky uplatňovali. Tento článok takisto stanovuje, že tieto sankcie musia byť účinné, primerané a musia mať odrádzajúci účinok.
Okrem toho podľa článku 8 ods. 2 uvedenej smernice každý členský štát prijme potrebné opatrenia na to, aby majitelia práv, ktorých záujmy sú poškodené porušením spáchaným na jeho území, mohli podať žalobu o náhradu škody.
V druhom rade treba pripomenúť, že cieľ sledovaný smernicou 2004/48 spočíva, ako sa uvádza v jej odôvodnení 10, v aproximácii právnych úprav členských štátov, pokiaľ ide o prostriedky slúžiace na dodržiavanie práv duševného vlastníctva, aby sa zabezpečila vysoká, rovnocenná a jednotná úroveň ochrany duševného vlastníctva na vnútornom trhu.
Na tento účel článok 3 ods. 2 uvedenej smernice stanovuje, že opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy upravené členskými štátmi musia byť účinné, primerané a odradzujúce.
V predmetnom prípade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, sa majiteľ pripojenia na internet, prostredníctvom ktorého došlo k porušeniu autorského práva, považuje za autora tohto porušenia, keďže bol identifikovaný s presnosťou cez jeho adresu IP a žiadna iná osoba nemala možnosť prístupu k tomuto pripojeniu v čase, keď došlo k tomuto porušeniu.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania takisto vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, stanovuje, že tento predpoklad možno vyvrátiť v prípade, keď iné osoby ako majiteľ uvedeného pripojenia k internetu mali možnosť prístupu k tomuto pripojeniu. Okrem toho, ak rodinný príslušník takéhoto majiteľa mal túto možnosť, tento majiteľ sa môže vzhľadom na základné právo na ochranu rodinného života zbaviť zodpovednosti označením rodinného príslušníka, bez toho, aby bol povinný poskytnúť dodatočné spresnenia týkajúce sa okamihu, keď bolo pripojenie na internet použité uvedeným rodinným príslušníkom, a povahy používania, ktoré v prípade tohto pripojenia vykonal posledný uvedený.
Za týchto okolností treba preskúmať, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, je zlučiteľná s požiadavkou, pokiaľ ide o dotknutý členský štát, stanoviť primerané opravné prostriedky proti porušovaniu autorského práva a s ním súvisiacich práv, ktoré by mohli viesť k účinným a odradzujúcim sankciám proti porušiteľom, ako to stanovuje článok 8 ods. 1 smernice 2001/29 v spojení s odôvodnením 58 tejto smernice, ako aj s povinnosťou stanoviť účinné a odradzujúce opatrenia, postupy a spôsoby nápravy na zabezpečenie dodržiavania práv duševného vlastníctva, ktoré sú uvedené v článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2004/48.
V tejto súvislosti vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, stanovuje, že keď podá poškodená strana žalobu, majiteľ pripojenia na internet, identifikovaný s istotou ako osoba, ktorá sa dopustila porušenia autorského práva, nie je povinný predložiť za podmienok pripomenutých v bode 36 tohto rozsudku dôkazy, ktoré má a ktoré sa týkajú tohto porušenia.
Pokiaľ však ide konkrétnejšie o smernicu 2004/48, článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje členským štátom povinnosť dbať na to, aby na návrh účastníka, ktorý predložil dostatočne dostupný dôkazný materiál postačujúci na potvrdenie jeho nárokov a ktorý označil dôkazy na podloženie týchto nárokov, ktoré sa nachádzajú v držbe protistrany, príslušné súdne orgány mohli nariadiť, aby druhý účastník taký dôkaz predložil, pokiaľ tým nie je dotknutá ochrana dôverných informácií.
Okrem toho z odôvodnenia 20 smernice 2004/48 konkrétne vyplýva, že dôkaz je prvkom prvoradej dôležitosti na stanovenie porušenia práv duševného vlastníctva a je potrebné zabezpečiť, aby boli k dispozícii účinné prostriedky predkladania, získavania a zabezpečovania dôkazov.
Takto teda sa článok 6 ods. 1 smernice 2004/48 v spojení s odôvodnením 20 tejto smernice musí vykladať v tom zmysle, že členské štáty musia umožniť účinným spôsobom poškodenej strane získať dôkazy potrebné na potvrdenie ich argumentov, ktoré však sú v držbe protistrany, ak predloženie takýchto dôkazov dodržiava ochranu dôverných údajov.
Okrem toho, ako sa uvádza v bode 36 tohto rozsudku, dodržiavanie základného práva na ochranu rodinného života predstavuje vzhľadom na predmetnú vnútroštátnu úpravu prekážku brániacu poškodenej strane získať od protistrany dôkazy potrebné na podporu jej tvrdení.
Z odôvodnenia 32 smernice 2004/48 však vyplýva, že táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané najmä Chartou. Táto smernica predovšetkým usiluje o úplné rešpektovanie duševného vlastníctva v súlade s článkom 17 ods. 2 Charty.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania teda vedie k otázke nevyhnutného zmierenia požiadaviek týkajúcich sa ochrany viacerých základných práv, čiže práva na účinný prostriedok nápravy a práva duševného vlastníctva na jednej strane a práva na rešpektovanie súkromného a rodinného života na druhej strane (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2015, Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
, bod
).
V tejto súvislosti treba jednak pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora právo Únie od členských štátov pri preberaní smerníc požaduje, aby vychádzali z ich výkladu, ktorý umožňuje zabezpečiť náležitú rovnováhu medzi rôznymi základnými právami chránenými právnym poriadkom Únie. Ďalej je potrebné, aby orgány a súdy členských štátov pri vykonávaní opatrení na prebratie uvedených smerníc nielen vykladali svoje vnútroštátne právo v súlade s uvedenými smernicami, ale tiež dbali na to, aby nevychádzali z výkladu týchto smerníc, ktorý by kolidoval s uvedenými základnými právami alebo s inými všeobecnými zásadami práva Únie (rozsudok zo 16. júla 2015, Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
, bod
).
Na druhej strane treba uviesť, že článok 52 ods. 1 Charty okrem iného spresňuje, že akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných Chartou musí rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd, a že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že opatrenie, ktoré vedie k závažnému zásahu do práva chráneného Chartou, sa musí považovať za zásah nerešpektujúci požiadavku zabezpečenia náležitej rovnováhy medzi základnými právami, ktoré treba zosúladiť (rozsudok zo 16. júla 2015, Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
, bod
).
Rôzne prvky vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, musí Súdny dvor posúdiť vzhľadom na túto požiadavku náležitej rovnováhy.
V tejto súvislosti treba uviesť, že pokiaľ ide o dodržiavanie práva na súkromný život
stricto sensu
, zo znenia článku 7 Charty vyplýva, že ochrana, ktorú tento článok priznáva, sa musí vzťahovať na „každého“ a neobmedzuje sa iba na rodinných príslušníkov osoby, ktorej súdne orgány nariadili predloženie týchto dôkazov, keďže títo príslušníci nemajú mať na tomto základe osobitnú ochranu.
Nemožno však spochybňovať, že podľa článku 7 Charty osoby patriace k tej istej rodine môžu z tohto titulu mať nárok na osobitnú ochranu umožňujúcu im nepodriadiť sa povinnosti, ktorá by od nich vyžadovala vzájomne sa obviňovať, keď je jeden alebo jedna z nich podozrivý zo spáchania protiprávneho aktu.
Navyše článok 8 ods. 3 písm. d) smernice 2004/48 v spojení s odsekmi 1 a 2 tohto článku predstavuje stelesnenie tejto obavy, keďže nebráni uplatneniu vnútroštátnych zákonov a iných právnych predpisov dávajúcich možnosť porušiteľovi odmietnuť poskytnúť informácie, ktoré by ho nútili pripustiť jeho vlastnú účasť alebo účasť jeho blízkych príbuzných na porušení práva duševného vlastníctva.
Treba sa však domnievať, že pokiaľ v takej situácii, o akú ide vo veci samej, vnútroštátna právna úprava, ako ju vykladajú príslušné vnútroštátne súdy, bráni možnosti vnútroštátneho súdu, prejednávajúceho žalobu o náhradu škody, vyžadovať na žiadosť navrhovateľa predloženie a získanie dôkazov týkajúcich sa rodinných príslušníkov protistrany, je nemožné tak preukázať namietané porušenie autorského práva, ako aj identifikovať páchateľa tohto porušenia, a v dôsledku toho dochádza k závažnému porušeniu základného práva na účinný prostriedok nápravy a základného práva duševného vlastníctva, ktoré má majiteľ autorského práva, a nedodrží sa teda požiadavka zabezpečiť náležitú rovnováhu medzi rôznymi predmetnými základnými právami (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2015, Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
, bod
).
Preto vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, tým, že priznáva kvázi absolútnu ochranu rodinným príslušníkom majiteľa pripojenia na internet, prostredníctvom ktorého došlo k zásahu do autorského práva spoločným používaním súborov, nemôže byť na rozdiel od požiadaviek stanovených v článku 8 ods. 1 smernice 2001/29 považovaná za dostatočne účinnú ani umožňujúcu, aby páchateľovi uvedeného porušenia bola nakoniec uložená účinná a odradzujúca sankcia. Okrem toho,konanie začaté s použitím prostriedku nápravy, o ktorý ide vo veci samej, nie je spôsobilé zaistiť dodržovanie práv duševného vlastníctva, ako vyžaduje článok 3 ods. 1 smernice 2004/48.
Bolo by to však inak, keby s cieľom vyhnúť sa zásahu, ktorý by sa považoval za neprípustný zásah do rodinného života, majitelia práv mali k dispozícii iný účinný prostriedok nápravy, umožňujúci im konkrétne v tomto prípade dosiahnuť, aby súd určil občianskoprávnu zodpovednosť majiteľa dotknutého pripojenia na internet.
Okrem toho prináleží v konečnom dôsledku vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či v dotknutom vnútroštátnom práve neexistujú prípadne iné nástroje, konania a prostriedky nápravy umožňujúce príslušným súdnym orgánom nariadiť poskytnutie nevyhnutných informácií umožňujúcich preukázať za takých okolností, ako sú okolnosti vo veci samej, porušenie autorského práva a identifikovať jeho páchateľa (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Coty Germany,
C‑580/13
,
EU:C:2015:485
, bod
).
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na položené otázky tak, že článok 8 ods. 1 a 2 smernice 2001/29 v spojení s článkom 3 ods. 1 tejto smernice, ako aj článok 3 ods. 2 smernice 2004/48 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, vykladanej príslušným vnútroštátnym súdom, podľa ktorej nemožno považovať majiteľa pripojenia na internet, prostredníctvom ktorého došlo k porušeniu autorského práva spoločným používaním súborov, za zodpovedného za toto porušenie, ak označí aspoň jedného rodinného príslušníka, ktorý mal možnosť prístupu k tomuto pripojeniu, ale bez toho, aby spresnil okamih, keď bol tento prístup použitý týmto rodinným príslušníkom, a povahu použitia pripojenia vykonaného týmto príslušníkom.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Článok 8 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti v spojení s článkom 3 ods. 1 tejto smernice, ako aj článok 3 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa má vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, vykladanej príslušným vnútroštátnym súdom, podľa ktorej nemožno považovať majiteľa pripojenia na internet, prostredníctvom ktorého došlo k porušeniu autorského práva spoločným používaním súborov, za zodpovedného za toto porušenie, ak označí aspoň jedného rodinného príslušníka, ktorý mal možnosť prístupu k tomuto pripojeniu, ale bez toho, aby spresnil okamih, keď bol tento prístup použitý týmto rodinným príslušníkom, a povahu použitia pripojenia vykonaného týmto príslušníkom.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.