CELEX: 62016TJ0567
Personalmål
Tjänstemän
Social trygghet
Yrkessjukdom
Sjukdomens yrkesrelaterade orsak
Artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna
Invaliditetskommitté
Motiveringsskyldighet
Uppenbart oriktig bedömning
Skadeståndsskyldighet
Ideell skada

Bakgrund till tvisten
Oegentligheter vid Regionkommittén och sökandens arbetssituation
Sökanden Robert McCoy innehade en tjänst som styrekonom vid Regionkommittén från den 1 januari 2000 till den 31 december 2002 och därefter som internrevisor från och med den 1 januari 2003.
Sökanden konstaterade i sin tjänsteutövning att det förekom oegentligheter i Regionkommitténs budgetförvaltning. Han underrättade först Regionkommitténs förvaltning och generalsekreterare om oegentligheterna, och därefter Europaparlamentets budgetkontrollutskott (CONT), inför vilket han frågades ut den 19 mars 2003.
Efter det att en parlamentsledamot och en ledamot av budgetkontrollutskottet hade gjort en anmälan till Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) utredde byrån de oegentligheter som sökanden hade påtalat och offentliggjorde den 8 oktober 2003 en utredningsrapport (nedan kallad Olafs rapport). Sökanden hördes av Olaf i samband med utredningen.
I rapporten konstaterade Olaf att diverse oegentligheter hade förekommit i Regionkommitténs budgetförvaltning och rekommenderade bland annat att Regionkommittén skulle överväga att inleda en disciplinutredning mot vissa personer i personalen, särskilt F och Y. Olaf påpekade även att F hade varskott sökanden om att om denne inte slutade att bete sig som om han fortfarande var Regionkommitténs styrekonom, skulle F begära att en administrativ utredning skulle inledas med avseende på honom, och att sökanden hade erfarit en växande fientlighet från sina överordnade.
I rapportens slutsatser betonade Olaf att Regionkommittén allmänt hade försökt att ”avskräcka eller destabilisera” sökanden i hans arbete som styrekonom och därefter som internrevisor, och att Regionkommittén föreföll att strunta i artikel 2.3 i Regionkommitténs beslut nr 294/99 av den 17 november 1999 om villkor och närmare bestämmelser för interna utredningar som syftar till att bekämpa bedrägerier, korruption och all annan olaglig verksamhet som kan skada gemenskapens intressen, där det anges att ”[e]n tjänsteman eller anställd vid generalsekretariatet får aldrig utsättas för en orättvis eller diskriminerande behandling på grund av ett sådant uppgiftslämnande som avses i första och andra styckena”.
Den 22 december 2003 lade budgetkontrollutskottet fram sin rapport om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001, där avsnitt VII handlar om Regionkommittén (nedan kallad CONT-rapporten). Med hänvisning till framför allt Olafs rapport påtalade budgetkontrollutskottet ”inte endast de officiella hinder [som] … Regionkommitténs förvaltning hade uppställt för styrekonomen/internrevisorn och hans personal” utan angav också att utskottet ”förväntar sig att de reformåtgärder [som planeras av Regionkommittén] ska göra det möjligt att avslöja bedrägerier och oegentligheter utan risk för mobbning från enskilda personer eller från institutionen såsom tidigare varit fallet”.
Mot bakgrund av Olafs rapport och budgetkontrollutskottets rapport antog parlamentet med utövande av sin befogenhet enligt artiklarna 275 och 276 EG den 29 januari 2004 en resolution ”innehållande de kommentarer som utgör en del av beslutet att bevilja ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001 – Avsnitt VII – Regionkommittén”. I punkterna 14, 22 och 24 i resolutionen fördömde parlamentet ”utan att detta påverkar resultatet av de förfaranden som inletts av internrevisorn i enlighet med artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, de officiella hinder som Regionkommitténs administration lagt för styrekonomen/internrevisorn och dennes personal” och de ”enskilda eller institutionsanknutna trakasserier” som sökanden varit föremål för samt krävde att ”internrevisorn får en formell ursäkt från Regionkommittén”.
Sökanden, som led av oro och depression och uppvisade symtom på posttraumatisk stress, sjukskrevs från och med den 28 april 2004. Sökandens sjukskrivning förlängdes först till den 31 december 2006 och sedan från den 22 februari 2007 till den 30 juni 2007, den dag då sökanden pensionerades automatiskt på grund av invaliditet.
Sedan Regionkommitténs generalsekreterare hade konstaterat att sökanden under de senaste tre åren hade varit sjukskriven under sammanlagt mer än tolv månader beslutade han den 22 februari 2006, i enlighet med artikel 59.4 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), att inleda ett invaliditetsförfarande med avseende på sökanden, och begärde att denne skulle utse en läkare för inrättandet av den första invaliditetskommittén.
Första invaliditetskommittén och byrån för löneadministration och individuella ersättningar (PMO)
Den första invaliditetskommittén bestod av doktor T., utsedd av Regionkommittén, doktor G., utsedd av ordföranden för Europeiska unionens domstol för att företräda sökanden, och doktor O., som utsetts av doktorerna T. och G. i samförstånd.
Sökanden återgick i arbete den 1 januari 2007 och arbetade till och med den 21 februari 2007, det vill säga omkring sex veckor, varefter han sjukskrevs på nytt.
Den 27 februari 2007 lämnade sökanden in en ansökan till Regionkommitténs generalsekreterare enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artikel 16 i sjukförsäkringsreglerna för att få sin sjukdom erkänd som en yrkessjukdom. Sökanden meddelade Regionkommitténs generalsekreterare att eftersom en invaliditetskommitté redan hade utsetts för att uttala sig om huruvida han var oförmögen att arbeta i den mening som avses i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, hade han bett denna invaliditetskommitté att överväga att inte endast granska huruvida han var oförmögen att arbeta, utan också huruvida det eventuellt fanns ett samband mellan denna oförmåga och hans arbetsuppgifter.
Genom en skrivelse av den 10 april 2007 underrättade Regionkommitténs generalsekreterare sökanden om att hans ansökan enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna hade överlämnats till Europeiska gemenskapernas kommission i dess egenskap av ad hoc‑tillsättningsmyndighet för tillämpningen av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och att hans begäran om att den redan inrättade invaliditetskommittén också skulle yttra sig om huruvida hans eventuella invaliditet beror på en yrkessjukdom hade överlämnats till invaliditetskommittén i vederbörlig ordning.
Vid sitt möte den 23 maj 2007 drog invaliditetskommittén, som hade undersökt sökanden vid två tillfällen, slutsatsen att han drabbats av en total bestående invaliditet som gjorde att han var oförmögen att utföra sina arbetsuppgifter. När det däremot gällde orsaken till invaliditeten förklarade invaliditetskommittén att den inte hade tillräckliga uppgifter för att uttala sig om huruvida invaliditeten beror på en yrkessjukdom och att den inväntade ”giltiga uppgifter” från administrationen som skulle göra det möjligt att uttala sig i denna fråga.
Genom beslut av den 11 juni 2007 och i enlighet med artikel 53 i tjänsteföreskrifterna pensionerade Regionkommitténs presidium automatiskt sökanden på grund av invaliditet från och med den 30 juni 2007.
I januari 2008, inom ramen för det förfarande som hade inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, bedömde Europeiska kommissionens byrå för löneadministration och individuella ersättningar (PMO) att det inte fanns anledning att inleda en administrativ utredning, ”eftersom handlingarna i ärendet innehåller tillräckliga administrativa uppgifter för att [PMO:s] läkare ska kunna göra sin bedömning”.
Genom beslut av den 9 januari 2009 erkände PMO sökandens sjukdom som en yrkessjukdom enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, och detta gjordes på grundval av medicinska utlåtanden som PMO:s läkare, doktor J., hade utarbetat, det vill säga ett utlåtande av den 8 maj 2008 och slutsatser av den 20 november 2008 angående det utlåtandet, eller begärt in, det vill säga ett utlåtande från doktor Ra. av den 18 september 2008. I utlåtandet av den 8 maj 2008 från PMO:s läkare hänvisades det dessutom till sex andra medicinska utlåtanden som hade utarbetats av doktor V. A. och andra sjukhusläkare och som hade lämnats in av sökanden, samt flera icke-medicinska handlingar, bland annat parlamentets resolution om ansvarsfrihet. I utlåtandet från läkare Ra. av den 18 september 2008 hänvisades bland annat till en psykologisk bedömning som hade utförts av professor D. M. den 3 september 2008.
I sitt utlåtande av den 8 maj 2008 angav PMO:s läkare med beaktande av uppgifterna i ärendet att Olaf hade konstaterat dels att det förekommit förskingring vid Regionkommittén och försök att frysa ut sökanden för att på så vis hindra honom från att utföra sitt arbete som styrekonom på ett korrekt sätt, dels att det förelåg en allvarlig personlig konflikt mellan sökanden och hans överordnade. Sammanfattningsvis måste det enligt PMO:s läkare, med förbehåll för det psykiatriska utlåtande som begärts av läkare Ra., bland annat anses att ”ett syndrom stegvis utvecklades … till följd av det förkastliga agerande som vissa tjänstemän vid Regionkommittén gjorde sig skyldiga till i sitt arbete”.
I sina slutsatser av den 20 november 2008 konstaterade PMO:s läkare att sökanden ”inte längre kan klara av något som helst arbete vid Europeiska gemenskaperna, särskilt som hans medicinska och psykiska problem beror på den mobbning som han utsatts för i arbetet och utbrändhet till följd av detta” och att ”det finns ett säkert och direkt orsakssamband mellan de psykoaffektiva besvär [som han uppvisar] och [hans] arbete”.
Den 2 mars 2010 beslutade PMO med tillämpning av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna att den grad av invaliditet som sökanden orsakats genom sin sjukdom, vilken erkänts som en yrkessjukdom, skulle fastställas vara 10 procent. Detta beslut antogs på grundval av flera kompletterande medicinska utlåtanden som PMO begärt in: ett psykologiskt sakkunnigutlåtande upprättat den 12 augusti 2009 av M. D, en neuropsykologisk bedömning genomförd den 17 oktober 2009 av doktor M, ett ”psykiatriskt utredningsutlåtande” som upprättats den 3 november 2009 av doktor Re. och PMO:s läkares slutsatser av den 11 februari 2010. Dessa handlingar innehåller också konstaterandet att det föreligger reaktiva besvär till följd av en konflikt på arbetsplatsen. Med beaktande av det utlåtande som upprättats av doktor Re. den 3 november 2009 beskrev PMO:s läkare sökandens yrkessjukdom som ”ångest och depression inom ramen för en betydande konflikt med administration vilken motsvarar mobbning” och bedömde att sjukdomen resulterade i en invaliditetsgrad på 10 procent. Samtliga slutsatser och medicinska utlåtanden tillställdes den första invaliditetskommittén.
De tre ledamöterna i den första invaliditetskommittén sammanträdde den 2 juli 2010 efter PMO:s beslut och efter att ha haft tillgång till handlingarna i det medicinska och administrativa ärendet. Den första invaliditetskommittén drog med majoritet slutsatsen – endast doktor T. och doktor O. undertecknade slutsatserna – att sökandens invaliditet inte berodde på en yrkessjukdom. Doktor G., som var den läkare som hade utsetts för sökandens räkning, undertecknade separata slutsatser, också detta den 2 juli 2010, där han anförde skiljaktig mening och konstaterade att sökandens invaliditet beror på en yrkessjukdom.
Vid ett sammanträde den 10 september 2010 fastställde Regionkommitténs presidium, i egenskap av tillsättningsmyndighet, ”[doktor T. och doktor O:s ovan i punkt 21 nämnda slutsatser] enligt [vilka sökandens] invaliditet inte beror på en yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 [femte stycket] i tjänsteföreskrifterna”.
I en skrivelse av den 21 januari 2011 anförde klaganden klagomål mot beslutet av den 10 september 2010. I beslut av den 20 maj 2011 avslog tillsättningsmyndigheten klagomålet.
Den 8 september 2011 väckte sökanden talan vid Europeiska unionens personaldomstol mot beslutet av den 10 september 2010 och beslutet av den 20 maj 2011 om avslag på klagomålet. Beslutet av den 10 september 2010 ogiltigförklarades genom dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
). Sökandens talan bifölls i den domen, eftersom den första invaliditetskommitténs utlåtande var otillräckligt motiverat och eftersom kommittén hade gjort en uppenbart oriktig bedömning. Den bristande motiveringen bestod i att det inte fanns något begripligt samband mellan den första invaliditetskommitténs medicinska konstateranden och slutsatserna angående ursprunget till sökandens invaliditet (dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
). Den uppenbart oriktiga bedömningen bestod i att den första invaliditetskommittén hade angett att erkännandet av sjukdomen som yrkessjukdom enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna i praktiken ”endast grundar sig på uppgifter från patienten”, trots att det framgick av akten att erkännandet som yrkessjukdom bland annat grundade sig på flera medicinska utlåtanden och att omständigheterna i målet inte pekade på detta (dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkterna
–
).
Sökanden väckte parallellt med ovannämnda talan den 20 december 2012 en talan om skadestånd vid personaldomstolen (mål F-156/12, McCoy/Regionkommittén). Såsom det redogörs för i punkt 36 nedan gjorde sökanden gällande att Regionkommittén hade varit vållande under den period som följde uppdagandet av oegentligheter vid Regionkommittén.
Den andra invaliditetskommittén
Regionkommittén beslutade i en skrivelse av den 7 juli 2013 att som en följd av domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
) inrätta en andra invaliditetskommitté bestående av tre läkare.
Sökanden utsåg samma läkare, doktor G., som hade företrätt honom i den första invaliditetskommittén och Regionkommittén utsåg doktor M.
Regionkommittén underrättade sökanden i skrivelse av den 30 oktober 2013 om att doktor M. och G. hade kommit överens om valet av den tredje läkaren, doktor L, för att inrätta den andra invaliditetskommittén. Regionkommittén hämtade denna uppgift från en e-postväxling mellan de båda läkarna där doktor G uttryckte att han föredrog doktor L.
Den 8 november 2013 meddelade sökanden Regionkommittén att han inte godtog denna slutsats. Sökanden påstod att doktor G., oaktat det e-postmeddelande som han hade skickat, inte hade samtyckt till valet av den tredje läkaren. Han hemställde dessutom att Regionkommittén inte skulle föreslå något namn för utseendet av den tredje läkaren i den andra invaliditetskommittén, utan begärde att kommittén skulle hänskjuta frågan till ordföranden för Europeiska unionens domstol.
Regionkommittén tillställde sökanden en skrivelse den 26 november 2013 i vilken han upplystes om att kommittén inte motsatte sig att frågan hänsköts till ordföranden för Europeiska unionens domstol. Regionkommittén underströk emellertid att ett sådant tillvägagångssätt medförde ytterligare handläggning, vilken i slutändan skulle fördröja det slutliga avgörandet av ärendet.
Efter denna skriftväxling utsåg ordföranden för Europeiska unionens domstol, på ansökan av Regionkommittén, en tredje läkare att ingå i den andra invaliditetskommittén. Regionkommittén underrättades om detta i slutet på februari 2014.
Den läkare som hade utsetts av ordföranden för Europeiska unionens domstol var doktor H. Den andra invaliditetskommittén bestod således av doktor G. (utsedd av sökanden), doktor M. (utsedd av Regionkommittén) och doktor H. (utsedd av ordföranden för Europeiska unionens domstol).
Den andra invaliditetskommittén sammanträdde för första gången den 15 april 2014. Efter detta sammanträdde kom läkarna överens om att det skulle ordnas ett andra sammanträde i syfte att träffa sökanden. Det andra sammanträdet ägde rum den 7 maj 2014. Vid det sammanträdet ställdes frågor till sökanden, varefter doktor M. och doktor H. fann, såsom varande i majoritet, att sökandens invaliditet inte var yrkesrelaterad i den mening som avses i artikel 78 femte stycket i stadgan (nedan kallade slutsatserna av den 7 maj 2014). Doktor G fann att invaliditeten var yrkesrelaterad.
Den 10 november 2014 tillställde Regionkommitténs företagshälsovårdsenhet doktor G en skrivelse innehållande protokollen från den andra invaliditetskommitténs båda sammanträden samt en förteckning över de handlingar som fanns tillgängliga i sökandens hälsojournal. Protokollen var endast undertecknade av doktor M. och doktor H.
Samma dag undertecknade doktor M. och doktor H. ett sammanfattande medicinskt utlåtande i vilket de skäl som angetts i slutsatserna av den 7 maj 2014 utvecklades ytterligare. Detta utlåtande skickades till doktor G. den 23 mars 2015. Samma dag gav doktor M. in ett intyg till tillsättningsmyndigheten i vilket han angav följande:
”Jag intygar härmed att invaliditetskommitténs arbete blivit vederbörligen utfört och att kommitténs slutsatser är vederbörligen motiverade.”
Den 18 november 2014 meddelade personaldomstolen dom i målet mellan sökanden och Regionkommittén (dom av den 18 november 2014, McCoy/Regionkommittén,
F-156/12
,
EU:F:2014:247
). Personaldomstolen konstaterade i den domen att Regionkommittén hade brustit i sin omsorgsplikt gentemot sökanden. Enligt den domen hade Regionkommittén inte visat att kommittén under den tidsperiod som var aktuell i målet hade uppfyllt sin omsorgsplikt genom att beakta de svåra upplevelser som sökanden hade genomgått både yrkesmässigt och psykiskt och den inverkan som detta eventuellt kunde ha på hans hälsa och hans privatliv. Det framgår av punkt 128 i den domen att ”mot bakgrund av PMO:s beslut av den 2 mars 2010 och slutsatserna från PMO:s läkare av den 11 februari 2010, föreligger det inget tvivel om orsakssambandet mellan Regionkommitténs uppträdande och den skada som sökanden lidit. Den ersättning som ges enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna täcker inte den ideella skada som består i sökandens ifrågasättande av sig själv samt den misstro, väntan och frustration som sökanden fått genomlida till följd av att Regionkommittén brustit i sin omsorgsplikt gentemot honom”. Regionkommittén förpliktades att på denna grund utge ett belopp på 20000 euro till sökanden.
Den 19 november 2014 sände doktor G sitt yttrande över protokollen från den andra invaliditetskommitténs sammanträden och uppmärksammade doktor M. och doktor H. på domen av den 18 november 2014, McCoy/Regionkommittén (
F-156/12
,
EU:F:2014:247
). Han begärde även att den andra invaliditetskommittén skulle sammanträda på nytt. Doktor M. och doktor H. ska enligt uppgift ha förklarat att det inte behövdes något nytt sammanträde i den andra invaliditetskommittén.
Genom två skrivelser av den 23 respektive den 30 november 2014 (enligt sökanden skickades sistnämnda skrivelse i själva verket den 2 december 2014) meddelade doktor G sitt yttrande över protokollet av den 7 maj 2014, vilket innehöll de slutsatser som majoriteten i kommittén (doktor M. och doktor H.) hade dragit. I dessa skrivelser redogjorde doktor G. för varför han inte var överens med majoriteten. Doktor G. drog slutsatsen att det förelåg ett orsakssamband mellan sökandens arbetssituation och hans invaliditet. Han underströk att den andra invaliditetskommittén inte hade fullföljt sitt förordnande. Han hemställde därför om att kommittén skulle återuppta sitt arbete.
Den 26 november 2014 ställde sökanden en skrivelse till Regionkommitténs generalsekreterare och underrättade denne om den andra invaliditetskommitténs slutsatser och hemställde att invaliditetskommittén skulle återuppta sitt arbete och hålla sina sammanträden i enlighet med gällande bestämmelser.
Regionkommitténs presidium fastställde i beslut av den 2 december 2014 slutsatserna av den 7 maj 2014 (nedan kallat det angripna beslutet). Detta beslut delgavs genom en skrivelse av den 22 december 2014, vilken postades den 5 januari 2015 och togs emot den 7 januari 2015.
Den 3 april 2015 ingav sökanden ett klagomål i den mening som avses i artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Klagomålet avslogs genom beslut av den 24 juli 2015, vilket delgavs sökanden den 27 juli 2015 (nedan kallat beslutet om avslag på klagomålet).
Beslutet om avslag på klagomålet grundade sig på en promemoria i vilken doktor M. besvarade frågor som hade tillställts honom av Regionkommitténs rättstjänst i syfte att bemöta klagomålet (nedan kallad promemorian av den 8 maj 2015).
Förfarandet och parternas yrkanden
Genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 3 november 2015 väckte sökanden talan i mål F-139/15.
Regionkommittén inkom med sitt svaromål till personaldomstolens kansli den 25 januari 2016.
Den 24 februari 2016 beslutades det att det inte behövdes någon andra utväxling av inlagor och det skriftliga förfarande avslutades.
Med tillämpning av artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2016/1192 av den 6 juli 2016 om överföring till tribunalen av behörigheten att i första instans avgöra tvister mellan Europeiska unionen och dess anställda (
EUT L 200, 2016, s. 137
), överfördes målet till tribunalen i det skick det förelåg per den 31 augusti 2016. Målet registrerades under målnummer T-567/16 och tilldelades tribunalens andra avdelning.
Personaldomstolen hade före den 1 september 2016 beslutat att avsluta det skriftliga förfarandet och tribunalen frågade därför parterna den 8 november 2016 om de önskade att det skulle hållas muntlig förhandling i målet. Parterna besvarade frågan inom den föreskrivna fristen. Sökanden upplyste tribunalen den 29 november 2016 att han önskade att det hölls en förhandling. Regionkommittén uppgav i sitt svar av den 7 december 2016 att den inte ansåg att det fanns något behov av att hålla en förhandling.
Genom beslut av den 23 februari 2017 tilldelades målet en ny referent på andra avdelningen.
Parterna yttrade sig muntligen och utvecklade sin talan vid förhandlingen den 13 december 2017.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet, såvitt det fastställer den andra invaliditetskommitténs slutsatser och därmed inte konstaterar att orsaken till den invaliditet, i den mening som avses i artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, som sökanden drabbats av är yrkesrelaterad,
–
ogiltigförklara beslutet att avslå klagomålet, och
–
förplikta Regionkommittén att betala 25000 euro i ersättning för ideell skada,
–
förplikta Regionkommittén att ersätta rättegångskostnaderna.
Regionkommittén har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan,
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och beslutet om avslag på klagomålet har sökanden åberopat åtta grunder. Den första grunden avser ett åsidosättande av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna på grund av bristande kontroll av den andra invaliditetskommitténs arbete och kränkning av de processuella garantierna. Den andra grunden avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten och av begreppet yrkessjukdom. Den tredje grunden avser en uppenbart oriktig bedömning. Den fjärde grunden avser ett åsidosättande av den andra invaliditetskommitténs förordnande. Den andra femte grunden avser ett åsidosättande av omsorgsplikten. Den sjätte grunden avser ett åsidosättande av artikel 266 FEUF. Den sjunde grunden avser ett åsidosättande av principen om en skälig tidsfrist. Den åttonde grunden avser ett åsidosättande av kollegialitetsprincipen. Sökanden har även yrkat att Regionkommittén ska förpliktas att utge 25000 euro som ersättning för den ideella skada som han lidit på grund av Regionkommitténs rättsstridiga handlande.
Enligt fast rättspraxis får yrkanden om ogiltigförklaring som formellt riktas mot ett beslut om avslag på ett klagomål, i det fall att beslutet saknar självständigt innehåll, till följd att den rättsakt som är föremål för klagomålet prövas av tribunalen (dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
, se även, för ett liknande resonemang, dom av den 17 januari 1989, Vainker/parlamentet,
293/87
,
EU:C:1989:8
, punkt
).
I föreliggande fall bekräftar beslutet om avslag på klagomålet det angripna beslutet genom att precisera skälen till stöd för det beslutet. I ett sådant fall är det lagenligheten av den ursprungliga rättsakten som går tjänstemannen emot som ska prövas, med beaktande av motiveringen i beslutet om avslag på klagomålet, vilken ska anses sammanfalla med nämnda rättsakt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 april 2012, Buxton/parlamentet,
F-50/11
,
EU:F:2012:51
, punkt
, och dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
).
Yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet om avslag på klagomålet saknar följaktligen självständigt innehåll och talan ska anses riktad mot det angripna beslutet, vars motivering är preciserad i beslutet om avslag på klagomålet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2004, Eveillard/kommissionen, T-258/01, punkterna 31 och 32, och dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
).
Tribunalen konstaterar även att den första, den femte och den sjätte grunden i huvudsak grundar sig på en påstått bristande tillsyn över invaliditetskommitténs arbete i det skede då klagomålet anfördes, det vill säga efter det att det angripna beslutet hade antagits. Om det fanns stöd för dessa grunder, skulle de följaktligen inte kunna medföra att det angripna beslutet ogiltigförklarades. De fel som sökanden har gjort gällande kan nämligen inte ha någon inverkan på innehållet i invaliditetskommitténs yttrande eller innehållet i nämnda beslut, eftersom de uppstått efter det att det angripna beslutet antagits. Dessa fel kan i princip inte ändra invaliditetskommitténs bedömning av huruvida invaliditeten beror på en yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna.
Sökanden har emellertid yrkat ersättning för den ideella skada som han lidit inte enbart på grund av den rättsstridighet som häftar vid det angripna beslutet och de omständigheter under vilka detta beslut antogs, utan även på grund av den rättsstridighet som är följden av tillsättningsmyndighetens bristande kontroll under klagomålsfasen. Det finns därför anledning att pröva ovannämnda grunder i den utsträckning som de kan ha betydelse för skadeståndsyrkandet. Mot bakgrund av dessa överväganden, anser tribunalen att det är lämpligt att inleda prövningen med den andra, den tredje, den fjärde, den sjunde och den åttonde grunden, vilka kan leda till att det angripna beslutet ogiltigförklaras. Tribunalen kommer därefter att pröva de grunder som endast kan beaktas i samband med skadeståndsyrkandet.
De grunder som avser det angripna beslutets lagenlighet
Tribunalen preciserar att det påstådda åsidosättandet av motiveringsskyldigheten, å ena sidan, och begreppet yrkessjukdom, å andra sidan, inte uppvisar något uppenbart samband. Frågan huruvida invaliditetskommittén i strid med begreppet yrkessjukdom har beaktat sökandens sjukdomshistoria och aktuella hälsotillstånd utgör eventuellt en uppenbart oriktig bedömning, men inte ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Tribunalen anser därför att det är lämpligt att ta ställning till åsidosättandet av begreppet yrkessjukdom i samband med prövningen av den tredje grunden, vilken avser en uppenbart oriktig bedömning, istället för i samband med prövningen av den andra grunden.
Den andra grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Sökanden anser att Regionkommittén har åsidosatt motiveringsskyldigheten, eftersom det angripna beslutet och beslutet om avslag på klagomålet, vilka fastställer den andra invaliditetskommitténs slutsatser, inte gör det möjligt att förstå varför majoriteten i invaliditetskommittén bortsett från medicinska utlåtanden och äldre utlåtanden eller i synnerhet på vilka omständigheter som invaliditetskommittén grundat sig på för att – i motsats till de medicinska utlåtanden som den hade tillgång till – påstå att sökandens invaliditet inte var yrkesrelaterad.
Sökanden har i detta hänseende för det första påstått att det var fel av den andra invaliditetskommittén att uttala sig om hans arbetsförmåga, eftersom detta inte var relevant för bedömningen av huruvida hans sjukdom var yrkesrelaterad. För det andra grundade den andra invaliditetskommittén felaktigt sin bedömning på sökandens hälsotillstånd år 2014, trots att detta inte hade något att göra med frågan huruvida han hade pensionerats år 2007 på grund av en yrkessjukdom. För det tredje står inte den omständigheten att sökanden inte tog några antidepressiva läkemedel eller anxiolytika år 2014 i motsägelse till ett kvarstående skadligt känslomässigt och psykiskt tillstånd, vilket hade sitt ursprung i den dåliga behandling som han hade utsatts för i sitt tidigare arbete, vilket bekräftas av det medicinska underlaget.
Sökanden har dessutom hävdat att den andra invaliditetskommittén inte har beaktat de administrativa och juridiska handlingarna i ärendet, det vill säga budgetkontrollutskottets rapport och Olafs rapport. Enligt sökanden är doktor M:s svar i promemorian av den 8 maj 2015 motsägelsefulla och svåra att förstå. De båda läkarna som var i majoritet i den andra invaliditetskommittén har inte meddelat skälen till varför det skulle vara uteslutet att sökandens sjukdom – även – orsakades av hans arbetsuppgifter.
Regionkommittén har bestritt sökandens argument och genmält att det inte finns någon motsägelse mellan den andra invaliditetskommitténs slutsatser och tidigare medicinska utlåtanden som antagits inom ramen för artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.
Regionkommittén har hävdat att det i slutsatserna av den 7 maj 2014, vilka fastställts av tillsättningsmyndigheten i det angripna beslutet, anges andra skäl vilka avspeglar uppfattningen hos majoriteten i den andra invaliditetskommittén, vilken konstaterat att det saknas ett orsakssamband mellan den bestående arbetsoförmågan och sökandens anställning.
Enligt Regionkommittén framgår det av beslutet om avslag på klagomålet att det i det beslutet anges de preciseringar som lämnats av doktor M. angående såväl den andra invaliditetskommitténs arbetsmetoder, som skälen till varför invaliditetskommittén funnit att det saknas orsakssamband mellan sökandens invaliditet och hans arbete.
Regionkommittén anser att det saknas stöd för argumentet att den andra invaliditetskommittén inte tillräckligt hade motiverat sin inställning när den kommit till slutsatser som strider mot slutsatserna i tidigare medicinska och administrativa utlåtanden. I det sammanfattande medicinska utlåtandet hänvisas det till de yttranden och slutsatser som finns i föregående medicinska och administrativa utlåtanden. Regionkommittén har erinrat om att det i detta utlåtande påpekas att enligt vissa medicinska utlåtanden kunde sökanden återgå i tjänst. I utlåtandet nämns även att sökanden genomgått en ”fördjupad medicinsk undersökning”, utifrån vilken den andra invaliditetskommittén kunnat göra de iakttagelser som gjorde det möjligt att slå fast att sökandens invaliditet inte var följden av en yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna.
I det sammanfattande medicinska utlåtandet hänvisas det dessutom uttryckligen till vissa medicinska och administrativa utlåtanden. I detta utlåtande anges enligt Regionkommittén tydligt skälen till varför det inte fanns något orsakssamband mellan sökandens arbetssituation och hans hälsotillstånd samt skälen till varför invaliditetskommittén inte delade den uppfattning som uttryckts i tidigare medicinska utlåtanden. Regionkommittén har erinrat om att den andra invaliditetskommittén konstaterat att det funnits en psykisk sjukdomshistoria som sträcker sig långt tillbaka i tiden, vilken hindrat sökanden från att återgå till arbetet.
Tribunalen erinrar inledningsvis om att syftet med tjänsteföreskrifternas bestämmelser om invaliditetskommittén är att den slutliga bedömningen av alla medicinska frågor ska överlåtas åt experter, eftersom bedömningen inte kan göras av tillsättningsmyndigheten, vilken består av personer från den interna förvaltningen. Av detta följer att domstolsprövningen inte kan avse de medicinska bedömningarna i sig, vilka är att anse som slutgiltiga när de har avgetts på ett regelmässigt sätt. Domstolsprövningen kan däremot avse huruvida invaliditetskommittén har inrättats och arbetat på ett korrekt sätt och huruvida dess utlåtanden har avgetts korrekt. Tribunalen är således behörig att pröva huruvida utlåtandet innehåller en motivering som gör det möjligt att bedöma de överväganden som slutsatserna i utlåtandet är grundade på och om det finns ett begripligt samband mellan den berörda invaliditetskommitténs medicinska konstateranden och dess slutsatser (se dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
och där angiven rättspraxis).
På grundval av denna rättspraxis konstaterar tribunalen inledningsvis att slutsatserna av den 7 maj 2014, vilka fastställts av tillsättningsmyndigheten i det angripna beslutet, bland annat innehåller följande uttalanden:
–
”det finns inte något argument som styrker orsakssambandet mellan arbetsoförmågan och de yrkesrelaterade stressfaktorerna. Patienten har vid flera tillfällen bekräftat att han mår mycket bra,
–
… patienten lider tvärtom av psykiska problem sedan lång tillbaka och har genomgått olika behandlingar för dem, vilka enligt patienten varit framgångsrika.”
Dessa uttalanden förklarar emellertid inte hur den andra invaliditetskommittén kom till denna slutsats, trots de medicinska och administrativa utlåtandena i ärendet som ger stöd för den motsatta slutsatsen.
Tribunalen erinrar i detta avseende om att när administrationen i sitt svar på klagomålet uttryckligen har angett skälen till sitt beslut i det enskilda fallet, förutsätts enligt fast rättspraxis dessa skäl sammanfalla med avslagsbeslutet och ska anses som uppgifter som är relevanta för att bedöma beslutets lagenlighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2009, kommissionen/Birkhoff,
T-377/08 P
,
EU:T:2009:485
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
I beslutet om avslag på klagomålet uttalade tillsättningsmyndigheten att den hade begärt att doktor M. ”bland annat vänligen skulle bekräfta … att Robert McCoys oförmåga att utföra sina arbetsuppgifter, vilken redan hade blivit erkänd den 23 maj 2007 (artikel 78), inte ens hade ett delvis samband med yrkessjukdomen (’ångest och depression inom ramen för en betydande konflikt med administration vilken motsvarar mobbning’) (se dom av den 18 november 2014, McCoy/Regionkommittén,
F-156/12
,
EU:F:2014:247
, punkt
) som hade blivit erkänd den 9 januari 2009 (artikel 73) [och om] denna slutsats [var] ordentligt motiverad i det [sammanfattande] medicinska utlåtandet, i vilket det bland [förklarades] varför den [andra] invaliditetskommittén [hade] beslutat sig för att inte beakta tidigare utlåtanden, vilka var till Robert McCoys fördel”.
Som svar på denna fråga beskrev doktor M. hur den andra invaliditetskommittén hade kommit fram till sina slutsatser och påpekade i huvudsak följande:
–
”förekomsten av en sjukdomshistoria innan [Robert McCoy] tillträdde sin tjänst vid Regionkommittén framgår tydligt av hans hälsojournal”,
–
”två handlingar i journalen innehåller utlåtanden … som intygar att Robert McCoys hälsotillstånd medgav att han återvände till arbetet under den aktuella perioden”,
–
[efter det att doktor H. hade satt sig in i fallet] ”genomförde han en fördjupad psykiatrisk undersökning av Robert McCoy och ställde frågor som avsåg att bestämma hans tillstånd”,
–
det beslutades enhälligt att inte anlita någon extern expertis samt att medicinska upplysningar skulle inhämtas från de allmänläkare som hade behandlat Robert McCoy mellan år 1996 och år 2000.
Vidare begärde tillsättningsmyndigheten att doktor M. ”skulle bekräfta att den andra invaliditetskommittén i sina slutsatser att Robert McCoys invaliditet i den mening som avses i artikel 78 i stadgan inte var följden av en yrkessjukdom, verkligen hade beaktat de administrativa handlingar som det hänvisats till i domen av den 7 maj 2013”. Doktor M. uppgav i huvudsak följande: ”även om det inte uttryckligen [har hänvisats] till vissa dokument, så hade den andra invaliditetskommittén tillgång till samtliga handlingar” och nämnda handlingar hade gjorts tillgängliga och granskats av de tre ledamöterna i den andra invaliditetskommittén.
Mot bakgrund av dessa överväganden uttalade tillsättningsmyndigheten i beslutet om avslag på klagomålet att ”myndigheten försäkrat sig om att invaliditetskommittén i sin rapport vinnlagt sig om att förklara skälen till varför den ansåg att det ur medicinsk synvinkel inte var möjligt att enligt artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna erkänna att ursprunget till sökandens invaliditet ens delvis var yrkesrelaterat, samt att invaliditetskommittén för detta ändamål beaktat samtliga medicinska och icke-medicinska handlingar som den har haft tillgång till. Myndigheten har emellertid inte kännedom om de medicinska skälen och har därför inte möjlighet att bedöma huruvida dessa uppfyller kraven i personaldomstolens dom av den 7 maj 2013”.
Trots doktor M:s svar konstaterar tribunalen att, såsom framgår av handlingarna i målet och såsom fastställts i domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
), innehållet i hälsojournalen och personalakten ger stöd åt den motsatta slutsatsen, nämligen att orsaken till den sjukdom som lett till sökandens invaliditet är yrkesrelaterad.
Det ska i detta hänseende erinras om att det framgår av rättspraxis att när invaliditetskommittén ska handlägga komplexa medicinska frågor som rör orsakssambandet mellan den åkomma som den berörda personen lider av och dennes arbete vid en institution, ankommer det på invaliditetskommittén att bland annat ange vilka uppgifter i handlingarna den stöder sig på och att vid betydande meningsskiljaktigheter ange skälen till att den bortser från vissa tidigare, relevanta medicinska rapporter, som är mer till den berörda personens fördel (se dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Även om en invaliditetskommitté inom ramen för artikel 78 i tjänsteföreskrifterna kan komma till andra slutsatser än de som läkarkommittén kommit fram till inom ramen för artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, åligger det invaliditetskommittén att ange skälen till att den bortser från bedömningarna i de medicinska utlåtanden som möjliggjort erkännandet av sjukdomen som en yrkessjukdom enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och att ange dessa skäl tydligt och begripligt (se dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
och där angiven rättspraxis), antingen i de slutsatser som den sänder till tillsättningsmyndigheten eller också i det sammanfattande medicinska utlåtande som den eventuellt utarbetar senare.
Tribunalen erinrar om att den andra invaliditetskommittén, när den antog sina slutsatser av den 7 maj 2014, hade tillgång till åtminstone ett tiotal medicinska utlåtanden som hade gåtts igenom under förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna (sjukhusrapporterna av den 16 januari 2006, rapporten från professor D.M. av den 16 oktober 2006, doktor R:s utlåtande av den 26 oktober 2006, utlåtandet från PMO:s läkare av den 8 maj 2008, doktor R:s utlåtande av den 18 september 2008, slutsatserna av PMO:s läkare av den 20 november 2008, M.D:s utlåtande av den 12 augusti 2009, professor M:s utlåtande av den 17 oktober 2009, doktor Re:s utlåtande av den 3 november 2009 och slutsatserna av PMO:s läkare av den 11 februari 2010). Som exempel på de konstateranden som görs i dessa utlåtanden kan anges följande:
–
”uppkomsten av ett reaktivt ångest/depressivt syndrom … som har samband med vissa tjänstemän vid Regionkommitténs förkastliga uppträdande”,
–
”ett tillstånd av ångest och depression” och ”vars ångest/depressiva inslag är starkare än det reaktiva depressiva inslaget, vars intensitet är svagare” och ”att detta tillstånd är en reaktion på trakasserier på arbetsplatsen och den därav orsakade utbrändheten”,
–
”ett nervöst utmattningssyndrom, så kallad utbrändhet, vilket hänger samman med den mobbning som patienten utsatts för på sin arbetsplats”,
–
”problem med ångest och depression som ingår i det större sammanhanget av en större konflikt med administrationen som motsvarar mobbning”,
–
”med hänsyn till att den berörda personen under flera år genomlevt en större konflikt med administrationen som motsvarar mobbning, går det att fastställa förekomsten av reaktiva besvär med ångest och depression, vilka åtföljs av koncentrationssvårigheter och kognitiva problem vilka skadat hans psykiska hälsa.”
Beträffande konstaterandena i de i punkt 78 nämnda medicinska utlåtandena, påpekar tribunalen att den andra invaliditetskommittén i sitt sammanfattande medicinska utlåtande för det första uttalat att ”’den totala och bestående invaliditet som [i enlighet med vad som anges i artikel 78] hindrar Robert McCoy från att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänstegrupp omfattar’ inte är följden av en ’yrkessjukdom’ …” Den andra invaliditetskommittén har angett att den kommit till denna slutsats med beaktande av de medicinska utlåtandena, de administrativa handlingarna samt följande överväganden:
–
sökanden som hade genomgått en ”fördjupad läkarundersökning” av den andra invaliditetskommittén uppvisade inte några symptom på posttraumatisk stress,
–
vissa utlåtanden i hälsojournalen förespråkade att sökanden gradvis skulle återgå till sitt arbete,
–
det är patientens sedan länge förekommande psykiska problem, vilka uppkommit före år 2000 och före de händelser som varit föremål för Olafs rapport, som hindrat honom från att återgå till arbetet – något som annars varit möjligt.
Beträffande den ”fördjupade läkarundersökningen” konstaterar tribunalen att det inte framgår av handlingarna i målet vad denna undersökning närmare bestått i. Doktor M. har i vaga ordalag hänvisat till denna undersökning i promemorian av den 8 maj 2015, när han uppger att doktor H. inför sammanträdet den 7 maj 2014 har förberett frågorna grundade på sökandens hälsojournal. Det framgår emellertid av doktor G:s utlåtande att den andra invaliditetskommittén endast träffade sökanden under 15 minuter. Av detta följer att det inte enbart utifrån användningen av uttrycket ”fördjupad läkarundersökning” går att dra slutsatsen att denna undersökning gjort det möjligt för den andra invaliditetskommittén att komma till en annan slutsats än tidigare medicinska utlåtanden, vilka dessutom grundade sig på mer omfattande undersökningar och psykologiska tester. Den andra invaliditetskommittén har för övrigt inte redogjort för skälen till varför en ”fördjupad läkarundersökning” av sökanden år 2014 skulle göra det möjligt att bedöma hans hälsotillstånd vid tidpunkten då han invaliditetsförklarades, vilken inföll sju år tidigare.
Beträffande konstaterandet att sökanden skulle haft förmåga att återgå i arbete har den andra invaliditetskommittén i utdrag citerat två utlåtanden. Det första utdraget enligt vilket ”Robert McCoy har förmåga att återgå i arbete under förutsättning att han ges en lämplig tjänst”, finns i ett utlåtande från doktor V.A. av den 13 november 2006. Det andra utdraget enligt vilket ”en återgång till ett produktivt arbete så snart som möjligt är av väsentlig betydelse”, finns i ett utlåtande från professor L. av den 16 november 2006. Dessa utdrag är emellertid inte relevanta. För det första förekommer utdragen i två utlåtanden vilka konstaterar att sökanden lider av en yrkessjukdom. För det andra har citaten ryckts ur sitt sammanhang. Även om professor L. i november 2006 ansåg att det var ”av väsentlig betydelse” att sökanden återgick till arbetet, tog detta sikte på ett speciellt sammanhang, nämligen ”för Robert McCoys självkänsla och fortsatt förbättrade hälsotillstånd”, och ifrågasatte inte att orsaken till sökandens sjukdom var yrkesrelaterad. I samma utlåtande anges ”sjukdomens yrkesrelaterade orsak finns beskriven i doktor A:s skrivelse och den framkallades av händelser som har samband med hans tjänst som styrekonom vid Regionkommittén”. Tribunalen konstaterar för övrigt att det framgår av en skrivelse som samma läkare upprättat den 16 januari 2006 att ”det är möjligt att symptomen i form av posttraumatisk stress, ångest och depression kan komma att förvärras om Robert McCoy inom en nära framtid måste återgå till den arbetsmiljö som orsakat hans nuvarande medicinska tillstånd”. Beträffande citaten från doktor V.A. ingår detta i en behandlingskontext, i den mån som doktor V.A. inte föreslår att sökanden ska återgå till sin tidigare tjänst, men att han skulle kunna återgå i arbete under förutsättning att arbetet är lämpligt.
Tribunalen konstaterar vidare att de båda utdragen härrör från november 2006, medan doktor V.A. sjukskrev Robert McCoy i februari 2007 endast sex veckor efter det att han återgått till arbetet. Omständigheterna visar således att även om två läkare ansåg att sökanden kunde återgå till arbetet i november 2006, hade åtminstone en av dem ändrat åsikt i februari 2007. Tribunalen påpekar dessutom att den första invaliditetskommittén i sina slutsatser av den 23 maj 2007 förklarade att sökanden drabbats av en total bestående invaliditet som gjorde att han var oförmögen att utföra sina arbetsuppgifter.
Beträffande sökandens psykiska problem sedan lång tid tillbaka kan det konstateras att detta uttalande gjorts utan att åtföljas av någon analys eller slutsats och att det under alla omständigheter inte räcker för att förklara skälen till varför de många medicinska utlåtandena och omständigheterna, såsom de anges i de medicinska utlåtandena och i personalakten, inte helt eller delvis kunde utgöra stöd för att orsaken till sökandens invaliditet var yrkesrelaterad. I det sammanfattande medicinska utlåtandet nämns en överkonsumtion av alkohol under lång tid, stort intag av psykofarmaka och flera faktorer utanför arbetet, bland annat svåra familjekonflikter och en bakgrund med depression och personlighetsproblem. Dessa omständigheter inträffade emellertid före den press och de trakasserier som sökanden blivit utsatt för i sitt arbete och har inte hindrat de läkare som upprättat utlåtanden i hälsojournalen från att komma till slutsatsen att sökandens ångest/depressiva tillstånd och hans utbrändhet orsakats av hans arbetssituation.
Om konstaterandet av ovannämnda problem ska förstås så, att sökanden redan var sjuk innan han tillträdde tjänsten som styrekonom, räcker dessutom inte detta konstaterande i sig för att man vid undersökningen av orsaken till sökandens invaliditet måste beakta huruvida invaliditeten beror på en yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, eftersom en yrkessjukdom kan bestå i en försämring av en befintlig sjukdom som orsakats av något annat.
Den andra invaliditetskommittén har visserligen citerat utdrag ur journalen, men den har inte på ett klart och begripligt sätt förklarat skälen till varför den frångått slutsatserna i tidigare och relevanta medicinska utlåtanden, vilka är mer fördelaktiga för sökanden (se den rättspraxis som det hänvisats till ovan i punkterna 76 och 77). Den andra invaliditetskommittén har i det sammanfattande medicinska utlåtandet nämnt att enligt kommittén kan inte ”de ångest/depressiva besvären inom ramen för en stor konflikt med administrationen, vilken motsvarar mobbning”, som nämns i doktor J:s utlåtande från [februari] 2010 och för vilka en ”bestående invaliditetsgrad på 10 procent” erkänts, inte bidra till patientens totala bestående invaliditet, eftersom det ”enligt regelverket kvarstår ångest/depressiva besvär med reaktionella inslag i kombination med känslomässiga problem och kognitiva problem”. Kommittén har nöjt sig med detta och inte lämnat några ytterligare förklaringar.
På samma sätt har den andra invaliditetskommittén angett att ”kommittén är medveten om att det i ovannämnda utlåtande från doktor J. anges att ’Robert McCoy inte längre har förmåga att utföra något arbete, [men att] det däremot måste medges att han, oaktat sin ålder, alltjämt är förmögen att utföra visst arbete på sin fritid’”. Den andra invaliditetskommittén har emellertid endast angett att den ”på grundval av den fördjupade läkarundersökning som kommittén har genomfört inte delar denna bedömning”, utan att utveckla varför den fördjupade undersökningen gjort det möjligt för kommittén att komma till en motsatt slutsats.
Invaliditetskommittén har förvisso en förstärkt motiveringsskyldighet när den frångår slutsatserna i tidigare medicinska utlåtanden, men det kan inte krävas att kommittén ska lämna en utförlig och specifik motivering avseende varje enskilt utlåtande. Det åligger emellertid kommittén att på ett klart och förståeligt sätt utveckla skälen till varför den frångår dessa bedömningar. I föreliggande fall har den andra invaliditetskommittén dock i vaga och otydliga ordalag försökt förklara varför den frångått bedömningarna i tidigare medicinska utlåtanden. Det ska härvidlag påpekas att det inte räcker att, såsom doktor M. gjorde i promemorian av den 8 maj 2015, endast ange att ”även om det inte uttryckligen hänvisas till vissa dokument, så hade den andra invaliditetskommittén tillgång till samtliga handlingar”. Detta är inte att på ett klart och tydligt sätt förklara varför den andra invaliditetskommittén frångått bedömningarna i medicinska utlåtanden och i personalakten som är till sökandens fördel. Den andra invaliditetskommittén nöjde sig dessutom med att endast kommentera två meningar i hälsojournalen, trots att den innehåller åtminstone ett tiotal medicinska utlåtanden.
Av det ovanstående följer således dels att den andra invaliditetskommittén inte har lämnat tillräckliga förklaringar till skälen till varför den frångick tidigare medicinska utlåtanden, vilka tydligt intygar att orsaken till sökandens sjukdom var yrkesrelaterad, dels att invaliditetskommittén inte heller lämnat tillräckliga förklaringar till skälen till varför sökandens invaliditet inte ens delvis kunde vara orsakad av hans arbete. Den andra invaliditetskommittén har framför allt inte gett någon tillräcklig förklaring till varför den inte undersökte den inverkan som de händelser som framgår av personalakten haft på sökandens hälsotillstånd, trots att det av personalakten tydligt framgår att det förelåg en allvarlig konflikt i arbetet och ”trakasserier” gentemot sökanden. Dessa otillräckliga motiveringar påverkar de slutsatser som översändes till tillsättningsmyndigheten samt det angripna beslutet, varför talan ska bifallas såvitt avser denna grund.
Tribunalen erinrar om att den, såsom angetts ovan i punkt 58, anser att det är lämpligt att behandla de argument som avser ett åsidosättande av begreppet yrkessjukdom i samband med prövningen av den tredje grunden, vilken avser en uppenbart oriktig bedömning.
Den tredje grunden: Uppenbart oriktig bedömning och åsidosättande av begreppet yrkessjukdom
Sökanden har hävdat att den andra invaliditetskommittén endast koncentrerat sig på hans aktuella hälsotillstånd utan att söka efter sjukdomens yrkesrelaterade orsak. Detta framgår enligt sökanden bland annat av de frågor som ställdes av doktor M. och doktor H. vid sammanträdet den 7 maj 2014. Av detta följer enligt sökanden att invaliditetskommittén gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den drog slutsatsen att det inte förelåg några argument som styrker orsakssambandet mellan arbetsoförmågan och den arbetsrelaterade stressen. Sökanden har till stöd för sina argument citerat utdrag ur olika medicinska utlåtanden i vilka det konstateras att orsaken till hans arbetsoförmåga är den press som han varit utsatt för på arbetet.
Sökanden anser dessutom att om den andra invaliditetskommittén ansåg att orsaken till hans invaliditet var överkonsumtion av alkohol, ankom det på kommittén att ha tillgång till medicinska uppgifter som visar detta. Sökanden har påpekat att det i journalen inte finns några anteckningar om detta. I journalen finns ingen uppgift som visar på alkoholkonsumtion i någon form, och än mindre på överkonsumtion av alkohol. Enligt sökanden hade det räckt med att den andra invaliditetskommittén begärt in svaren på de blodprov som sökanden tog före år 2000, vilket skulle ha bevisat att han inte drack alkohol.
Med hänsyn till att majoriteten i den andra invaliditetskommittén fann att invaliditeten hade orsakats av icke-yrkesrelaterade faktorer, kan inte – i motsats till vad tillsättningsmyndigheten hävdat i beslutet om avslag på klagomålet – frågan huruvida dessa faktorer kan kvalificeras som orsaken, och dessutom den enda orsaken, till invaliditeten inte vara en medicinsk bedömning.
Sökanden har även gjort gällande att den andra invaliditetskommittén åsidosatt begreppet yrkessjukdom genom att endast låta sin prövning avse sökandens nuvarande hälsotillstånd samt hans hälsotillstånd under tiden före de händelser som är föremål för Olafs rapport, och inte uttala sig om den försämring av hans hälsotillstånd som orsakats av hans arbetssituation.
Regionkommittén har bestritt sökandens argument. Enligt Regionkommittén har tillsättningsmyndigheten utövat sin kontroll genom att kontrollera och bedöma huruvida den andra invaliditetskommittén försäkrat sig om att den hade tillgång till samtliga uppgifter som krävdes för att fullfölja sitt uppdrag och att den var vederbörligen underrättad om vad som krävdes för att följa domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
).
Enligt Regionkommittén är det fel av sökanden att påstå att den andra invaliditetskommittén endast grundade sin bedömning på hans nuvarande hälsotillstånd. Det var nämligen först efter det att invaliditetskommittén hade gått igenom sökandens hälsojournal och personalakt som den, med hänvisning till sökandens medicinska och psykiska sjukdomshistorik och hans egna förklaringar, konstaterade att orsaken till invaliditeten inte var yrkesrelaterad.
Regionkommittén har påpekat att beaktandet av sökandens nuvarande hälsotillstånd för att bedöma huruvida orsaken till hans invaliditet eventuellt kunde vara yrkesrelaterad utgör en rent medicinsk bedömning, vilken inte kan vara föremål för tribunalens prövning. Det förhåller sig på samma sätt med de icke-yrkesrelaterade orsakerna till invaliditeten.
Tribunalen erinrar om att med hänsyn till att den domstolsprövning som den utför är begränsad när det är fråga rent medicinska bedömningar och att en invändning som avser en uppenbart oriktig bedömning i detta avseende i invaliditetskommitténs utlåtande därför inte kan vinna framgång (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F‑86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I likhet med den kontroll som unionsdomstolen gör på områden som kräver komplicerade bedömningar, särskilt i mål där flera uppgifter, såsom sakkunnigutlåtanden, yttranden och andra handlingar är tillgängliga, ska unionsdomstolen vid kontrollen av ett beslut från en invaliditetskommitté eller ett beslut från tillsättningsmyndigheten som är grundat på ett beslut från en sådan kommitté, inte enbart pröva huruvida de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även om dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och om de styrker de slutsatser som dragits (se, analogt, dom av den 8 december 2011, Chalkor/kommissionen,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, punkt
).
Unionsdomstolen ska utföra sin lagenlighetskontroll genom att pröva de omständigheter som anförts av sökanden till stöd för de grunder som vederbörande har åberopat och denna kontroll kan inte vara begränsad av det utrymme för skönsmässig bedömning som invaliditetskommittén och tillsättningsmyndigheten har i samband med motiveringen av ett beslut när det gäller vilka omständigheter som ska beaktas och vilka omständigheter som ska lämnas utanför bedömningen. Mot denna bakgrund hindrar inte den begränsade domstolskontrollen avseende rent medicinska bedömningar unionsdomstolen från att kontrollera huruvida invaliditetskommittén har tagit samtliga omständigheter, vilka med hänsyn till kommitténs uppdrag framstår som uppenbart relevanta, i beaktande.
I föreliggande fall framgår det, såsom Regionkommittén har erinrat om, av det sammanfattande medicinska utlåtandet att den andra invaliditetskommittén gick igenom sökandens hälsojournal och personalakt samt hänvisade till sökandens psykiska sjukdomshistorik, icke-yrkesrelaterade bakgrundshistoria, nuvarande hälsotillstånd och hans egna förklaringar för att komma till slutsatsen att orsaken till invaliditeten inte var yrkesrelaterad. Såsom sökanden har gjort gällande, bekräftar detta att den andra invaliditetskommittén uteslutade grundat sig på hans psykiska sjukdomshistorik, icke-yrkesrelaterade bakgrundshistoria och hans hälsotillstånd år 2014. Tribunalen noterar i detta avseende att den andra invaliditetskommittén uttryckligen hänvisade till sökandens psykiska sjukdomshistoria och andra icke-yrkesrelaterade faktorer, såsom överkonsumtion av psykofarmaka och alkohol, vilka framgår av hälsojournalen, medan sökandens svåra arbetssituation – vilken även omfattas av hälsojournalen och personalakten – endast nämns i vaga ordalag och avfärdas utan förklaringar (se punkterna 79–81 ovan). Om den andra invaliditetskommittén hade undersökt det eventuella orsakssambandet mellan sökandens arbetssituation och hans hälsa, skulle detta åtminstone ha avspeglat sig i det sammanfattande medicinska utlåtandet genom ett lika omfattande resonemang som resonemanget om sökandens psykiska sjukdomshistoria och hans hälsotillstånd år 2014. I föreliggande fall görs det emellertid endast en hänvisning, utan ytterligare preciseringar, till att den andra invaliditetskommittén har beaktat hälsojournalen och personalakten.
Tribunalen konstaterar att det framgår av handlingarna i målet att även om sökanden tidigare hade haft hälsoproblem, led han inte längre av dem när han tillträdde sin tjänst vid Regionkommittén. Under den tid som han arbetade vid Regionkommittén utsattes han emellertid i sitt arbete för mobbning och press och han drabbades under denna tid och strax därpå av hälsoproblem. Den andra invaliditetskommittén förefaller emellertid ha underlåtit att undersöka dessa omständigheter, vilka är av mycket stor betydelse i föreliggande fall.
I den mån som syftet med den andra invaliditetskommitténs arbete var att fastställa eller utesluta ett samband mellan sökandens arbetssituation och hans invaliditet, finner tribunalen därför att kommittén inte kunde låta det framstå som att den endast grundade sig på sökandens psykiska sjukdomshistoria, hans icke-yrkesrelaterade sjukdomshistoria och hans hälsotillstånd år 2014, utan att därigenom åsidosätta begreppet yrkessjukdom och göra en uppenbart oriktig bedömning i det sammanfattande medicinska utlåtandet. Detta gäller i synnerhet när det i personalakten fastställts att sökanden i sitt arbete hade blivit offer för trakasserier och utsatts för press. Tribunalen erinrar i detta sammanhang om att i komplicerade situationer där en tjänstemans sjukdom har flera orsaker, yrkes- och icke-yrkesrelaterade, fysiska eller psykiska – där var och en av dem bidrar till att sjukdomen uppkommer, ankommer det på läkarkommittén att avgöra om tjänsteutövningen inom unionsinstitutionerna uppvisar ett direkt samband med tjänstemannens sjukdom, exempelvis genom att yrkesutövningen har varit den utlösande faktorn för denna sjukdom. I sådana fall krävs det inte att sjukdomen har sin enda, grundläggande, övervägande eller dominerande orsak i tjänsteutövningen för att orsaken till sjukdomen ska anses vara yrkesrelaterad (dom av den 14 september 2010, AE/kommissionen,
F-79/09
,
EU:F:2010:99
, punkt
).
Mot bakgrund av det anförda finner tribunalen att talan ska vinna bifall på den tredje grunden avseende en uppenbart oriktig bedömning och åsidosättande av begreppet yrkessjukdom.
Den fjärde grunden: Åsidosättande av den andra invaliditetskommitténs förordnande
Sökanden har hävdat den andra invaliditetskommittén åsidosatte sitt förordnande genom att undersöka hans hälsotillstånd år 2014, eftersom kommitténs förordnande var att bedöma huruvida han led av en yrkessjukdom vid tidpunkten för hans invaliditetsförklaring år 2007.
Regionkommittén anser att den andra invaliditetskommittén fullföljt sitt förordnande. Enligt Regionkommittén har invaliditetskommittén dragit de medicinska slutsatserna av sitt arbete och det faktum att den bland annat grundade sig på en ”fördjupad läkarundersökning” av sökanden den 7 maj 2014 och på hans sjukdomshistorik utgör inte åsidosättande av invaliditetskommitténs förordnande. Enligt Regionkommittén ska sökandens argument att den andra invaliditetskommittén skulle ”uttala sig retroaktivt om år 2007” avfärdas, eftersom detta innebär att kommittén skulle fråntas rätten att år 2014 göra en ”fördjupad läkarundersökning” och en medicinsk helhetsbedömning av ärendet.
Det ska erinras om att det inom ramen för invaliditetskommitténs förordnande ålåg kommittén att göra medicinska bedömningar av frågan huruvida orsaken till sökandens invaliditet var yrkesrelaterad. Det ankom således på invaliditetskommittén att undersöka huruvida sökandens invaliditet ur medicinsk synpunkt berodde på en yrkessjukdom som orsakats av sökandens arbetsvillkor när han tjänstgjorde vid Regionkommittén (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 januari 1987, Rienzi/kommissionen,
76/84
,
EU:C:1987:17
, punkterna
och
).
Såvitt den fjärde grunden ska förstås så, att den avser att den andra invaliditetskommittén inte respekterade gränserna för sitt förordnande att undersöka orsaken till sökandens invaliditet, ska det erinras om att det inom ramen för invaliditetskommitténs förordnande ankom på den att göra medicinska bedömningar – inte rättsliga bedömningar – av huruvida orsaken till invaliditeten var yrkesrelaterad. Det ankom således på invaliditetskommittén att undersöka huruvida sökandens invaliditet ur medicinsk synpunkt berodde på en yrkessjukdom som hade orsakats av sökandens arbetsvillkor (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 januari 1987, Rienzi/kommissionen,
76/84
,
EU:C:1987:17
, punkterna
och
).
Tribunalen konstaterar mot denna bakgrund att invaliditetskommittén fullgjorde sitt uppdrag, i ordets strikta bemärkelse, eftersom den i slutsatserna av den 7 maj 2014 om orsaken till invaliditeten uttalade att sökandens invaliditet ur medicinsk synpunkt ”inte [berodde] på en yrkessjukdom”.
Mot bakgrund av det anförda ska den fjärde grunden ogillas.
Den sjunde grunden: Åsidosättande av principen om skälig tidsfrist
Sökanden anser att den period på 19 månader som förflöt mellan meddelandet av domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
) och avslutandet av den andra invaliditetskommitténs arbete den 10 november 2014 utgör ett åsidosättande av principen om skälig tidsfrist. Sökanden har kritiserat Regionkommittén för att den inrättade den andra invaliditetskommittén först den 14 februari 2014. Han har därefter gjort gällande att kommittén inte sammanträdde förrän den 15 april och den 7 maj 2014. Sökanden har lagt doktor H. till last att denne väntade ända till den 10 november 2014 med att skicka de undertecknade protokollen till sin företrädare, doktor G. Sökanden har även gjort gällande att det angripna beslutet tillställdes honom först genom en skrivelse av den 22 december 2014, vilken postades den 5 januari 2015, trots att beslutet hade antagits den 2 december 2014.
Sökanden anser att tillsättningsmyndighetens förklaringar i beslutet om avslag på klagomålet att en av handlingarna var behäftad med ett tekniskt fel inte motiverar tidsutdräkten för att skicka protokollen.
Regionkommittén har bestritt sökandens argument.
Tribunalen erinrar om att skyldigheten att iaktta skäliga tidsfrister vid handläggningen av administrativa förfaranden utgör en allmän princip i unionsrätten som säkerställs av unionsdomstolarna och som för övrigt återges som en del av rätten till en god förvaltning i artikel 41.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (se dom av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén,
F-86/11
,
EU:F:2013:56
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ett eventuellt åsidosättande av principen om iakttagande av en skälig tidsfrist motiverar emellertid inte att det angripna beslutet ogiltigförklaras på grund av handläggningsfel. Att det eventuellt tog oskäligt lång tid att handlägga sökandens ansökan om erkännande av sjukdomen som en yrkessjukdom enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna kan i princip inte påverka innehållet i invaliditetskommitténs utlåtande eller i det angripna beslutet. Att det tog oskäligt lång tid kan inte, utom i undantagsfall, ändra invaliditetskommitténs bedömning av huruvida orsaken till invaliditeten är yrkesrelaterad i den mening som avses i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna (dom av den 21 oktober 2009, V/kommissionen,
F-33/08
,
EU:F:2009:141
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 11 april 2006, Angeletti/kommissionen,
T-394/03
,
EU:T:2006:111
, punkt
). Även om det är riktigt att det medicinska förfarandets längd kan påverka bedömningen av en sjukdoms allvar och konsekvenser och försvåra undersökningen av sjukdomsorsaken (dom av 14 september 2010, AE/kommissionen,
F-79/09
,
EU:F:2010:99
, punkt
), har det i förevarande fall inte fastställts eller ens gjorts gällande att det förhållandet att förfarandet tog oskäligt lång tid påverkade de materiella omständigheter som låg till grund för den andra invaliditetskommitténs slutsatser. Den omständigheten att ett förfarande eventuellt tar oskäligt lång tid kan således inte påverka lagenligheten hos invaliditetskommitténs slutsatser och följaktligen inte heller det angripna beslutets lagenlighet.
Tribunalen konstaterar för övrigt att sökanden felaktigt vill hålla Regionkommittén ansvarig för att 19 månader förflutit och att en skälig tidsfrist inte iakttagits. I motsats till vad sökanden har påstått var det på hemställan av honom som Regionkommittén ansökte om att ordföranden i Europeiska unionens domstol skulle utse den tredje läkaren. Regionkommittén underrättades om att doktor H. utsetts först i februari 2014. Det framgår dessutom av e-postväxlingen mellan doktor M. och doktor G. att doktor G. den 19 september 2013 uttryckte att han föredrog doktor L., som hade föreslagits av doktor M. Det var först den 8 november 2013 som sökanden underrättade Regionkommittén om att varken han eller doktor G. hade gett sitt samtycke till att utse doktor L. Tribunalen konstaterar således att sökanden själv bidragit till den försening som uppstått till följd av att en läkare blev utsedd av ordföranden i Europeiska unionens domstol.
Den sjunde grunden avseende ett åsidosättande av principen om skälig tidsfrist ska följaktligen ogillas.
Den åttonde grunden: Åsidosättande av kollegialitetsprincipen
Sökanden har gjort gällande att den omständigheten att tillsättningsmyndigheten endast frågade ut doktor M., som endast hade samrått med doktor H. utan att informera doktor G., utgör ett åsidosättande av kollegialitetsprincipen.
Regionkommittén anser med hänvisning till den andra invaliditetskommitténs sammanträden den 15 april och den 7 maj 2014 samt den efterföljande skriftväxlingen att respektive ledamot i den andra invaliditetskommittén haft möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt göra gällande sin ståndpunkt och att kollegialitetsprincipen därför inte åsidosatts. Regionkommittén har även erinrat om att omständigheterna i föreliggande fall mycket liknar omständigheterna i det mål som avgjordes genom domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
). I den domen fann personaldomstolen att kollegialitetsprincipen inte hade åsidosatts.
Det framgår av fast rättspraxis att invaliditetskommittén ska genomföra sitt arbete på ett kollegialt sätt, varvid respektive ledamot ska ges möjlighet att framföra sina synpunkter på lämpligt sätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 november 1990, V./parlamentet,
T-54/89
,
EU:T:1990:71
, punkt
, och dom av den 27 februari 2003, Camacho-Fernandes/kommissionen,
T-20/00
,
EU:T:2003:47
, punkt
och följande punkter).
Tribunalen finner att den av sökanden åberopade principen inte har åsidosatts i föreliggande fall. Den andra invaliditetskommittén sammanträdde vid två tillfällen, den 15 april och den 7 maj 2014. Under dessa sammanträden kunde varje läkare framföra sina synpunkter, både muntligen och skriftligen, efter att ha tagit del av sökandens hälsojournal och personalakt. Doktor M. och doktor H. undertecknade slutsatserna och doktor G. kunde avge skiljaktig mening. De tre läkarna har dessutom haft möjlighet att upprätta sitt utlåtande som sedermera fördes in i hälsojournalen. Grunden avseende den andra invaliditetskommitténs åsidosättande av kollegialitetsprincipen ska således ogillas.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den åttonde grunden.
Härav följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde, den sjunde och den åttonde grunden. Eftersom talan ska bifallas såvitt avser den andra grunden avseende bristande motivering och den tredje grunden avseende en uppenbart oriktig bedömning och ett åsidosättande av begreppet yrkessjukdom, ska det angripna beslutet ogiltigförklaras med stöd av dessa grunder.
Prövning av skadeståndsyrkandet och de grunder som avser omständigheter som inträffat efter antagandet av det angripna beslutet
Såsom det angetts i punkterna 56 och 57 ovan kan den första, den femte och den sjätte grunden inte påverka det angripna beslutets lagenlighet. De rättsstridigheter som anförts inom ramen för dessa grunder ska emellertid tas i beaktande i samband med prövningen av skadeståndsyrkandet.
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna till följd av bristande kontroll av den andra invaliditetskommitténs arbete
Sökanden har i princip anfört tre argument, vilka avser att styrka att tillsättningsmyndigheten underlåtit att uppfylla sin skyldighet att kontrollera den andra invaliditetskommitténs arbete. För det första gjorde tillsättningsmyndigheten fel när den beslutade att inte ta del av sökandens hälsojournal, trots att den blivit ombedd att göra detta. För det andra gjorde tillsättningsmyndigheten fel när den nöjde sig med att endast fråga ut doktor M. (se punkt 42 ovan) om huruvida den andra invaliditetskommittén hade genomfört sitt arbete på ett korrekt sätt i syfte att försäkra sig om detta. Enligt sökanden innebär ett sådant tillvägagångssätt att tillsättningsmyndigheten frånsäger sig sin tillsyn och fråntar kontrollen dess ändamålsenliga verkan. Sökanden har för det tredje gjort gällande att tillsättningsmyndigheten åsidosättande de processuella garantierna genom att endast fråga ut den läkare som hade utsetts av Regionkommittén om spörsmålen avseende kontrollen av att den andra invaliditetskommittén genomförde sitt arbete på ett korrekt sätt. Detta utgör enligt sökanden ett åsidosättande av principen om opartiskhet.
Regionkommittén har bestritt sökandens argument.
Beträffande det första argumentet har Regionkommittén anfört att tillsättningsmyndighetens kontroll är begränsad och att myndigheten utfört denna i enlighet med gällande regler.
Regionkommittén har hänvisat till en handling med titeln ”Handbok för handläggningen i invaliditetskommittén”. I avdelning IV i den handboken, som har rubriken ”Invaliditetskommitténs arbete”, slås det fast att kommittén ska vara oavhängig och att dess arbete ska omfattas av sekretess. Av detta följer att tillsättningsmyndigheten inte kunde ha åtkomst till de uppgifter som är hänförliga till invaliditetskommitténs arbete och att myndigheten endast hade tillgång till den andra invaliditetskommitténs slutsatser, vilka inte innehöll någon medicinsk information, för att fatta sitt beslut.
Regionkommittén har även hävdat att i motsats till vad sökanden har påstått var tillsättningsmyndigheten inte skyldig att ta del av hälsojournalen. Det skulle eventuellt kunna ankomma på sökanden att uttryckligen ge in uppgifter från hälsojournalen till tillsättningsmyndigheten för prövningen av klagomålet och samtidigt redogöra för det samband som vederbörande anser finns mellan dessa uppgifter och invändningarna i klagomålet.
Sökandens begäran att tillsättningsmyndigheten skulle ta del av hälsojournalen gjordes dessutom efter det att klagomålet hade getts in.
Regionkommittén har dessutom erinrat om att rent medicinska bedömningar inte kan ifrågasättas i prövningsförfaranden. Med hänsyn till tillsättningsmyndighetens begränsade kontroll i detta avseende ålåg det uteslutande myndigheten att göra en korrekt bedömning av de faktiska omständigheterna och se till att de bestämmelser som gällde för invaliditetskommitténs arbete tillämpats på ett korrekt sätt.
Regionkommittén anser således att tillsättningsmyndigheten inte kan klandras för att den inte har bedömt de faktiska omständigheterna på ett korrekt sätt eller för att ha åsidosatt tillämpliga bestämmelser.
Regionkommittén anser, beträffande det andra argumentet, att den följt reglerna genom att fråga ut doktor M. Regionkommittén har hävdat att tillsättningsmyndigheten valt den metod som minst inkräktar på sekretessen för den andra invaliditetskommitténs arbete, på patientsekretessen, och på skyddet för känsliga personuppgifter genom att använda ett frågeformulär för att samla in de uppgifter som var nödvändiga för att pröva klagomålet.
Beträffande det tredje argumentet att Regionkommittén gjorde fel när den enbart frågade ut den läkare som hade utsetts av den institutionen, har Regionkommittén anfört att de frågor som ställdes av Regionkommittén var tillräckligt neutrala och preciserade för att denna läkares svar skulle vara objektiva. Regionkommittén har vidare erinrat om att det framstår som föga troligt att doktor M. skulle ha åsidosatt sitt oberoende, med hänsyn till de yrkesetiska reglerna som gäller för läkaryrket. Det faktum att doktor M. ombetts att bevara frågor om tillsättningsmyndighetens kontroll åsidosätter följaktligen inte principen om opartiskhet. Ett sådant påstående innebär ett åsidosättande av tillsättningsmyndighetens opartiskhet när den ska pröva ett klagomål.
Regionkommittén har dessutom hävdat att de tre läkare som ingår i den andra invaliditetskommittén har utsetts i enlighet med gällande regler och de har haft möjlighet att uttrycka sina synpunkter vid sammanträdena den 15 april och den 7 maj 2014, vilket de också gjorde. Enligt Regionkommittén frågades doktor M. ut först efter det att den andra invaliditetskommittén hade avslutat sitt arbete och efter det att sökanden anfört sitt klagomål – i vilket han, i förekommande fall med bistånd från sin läkare – har kunnat framföra sina invändningar.
Tribunalen finner beträffande argumentet att tillsättningsmyndighetens kontroll av den andra invaliditetskommitténs arbete inte har varit tillräcklig, eftersom myndigheten inte har velat ta del av hälsojournalen, att även om sökanden hade samtyckt till att sekretessen för den andra invaliditetskommitténs arbete lyftes, ankom det på honom att till tillsättningsmyndigheten uttryckligen ge in de uppgifter i hälsojournalen och samtidigt redogöra för det samband som han anser finns mellan dessa uppgifter och invändningarna i klagomålet.
Tribunalen finner även att tillsättningsmyndigheten i förevarande fall har fäst doktor M:s uppmärksamhet på huvudpunkterna till varför den första invaliditetskommittén beslut ogiltigförklarades i domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
). I ett e-postmeddelande av den 2 april 2014 har tillsättningsmyndigheten mot bakgrund av nämnda dom bland annat erinrat om betydelsen av att invaliditetskommittén på förhand hade tillgång till samtliga uppgifter, av att iaktta motiveringsskyldigheten (generellt och specifikt), att ordna en läkarundersökning samt att göra ytterliga undersökningar om det skulle behövas och att översända kommitténs slutsatser till administrationen samt komplettera hälsojournalen med åtminstone ett sammanfattande medicinskt utlåtande.
Mot bakgrund av dessa överväganden och det faktum att sökanden i sitt klagomål anfört flera argument till styrkande av att inte endast invaliditetskommittés slutsatser utan även den sammanfattande medicinska rapporten var rättsstridiga, särskilt med beaktande av domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
), borde emellertid Regionkommittén i vart fall ha tagit del av utlåtandet. När sökanden bad Regionkommittén att ta del av hans hälsojournal gav Regionkommittén dock följande svar i ett e-postmeddelande av den 8 juni 2015: ”Vi önskar inte be Er om åtkomst till det sammanfattande medicinska utlåtandet inom ramen för prövningen av klagomålet …”
Tribunalen finner därför att det faktum att tillsättningsmyndigheten inte gick igenom denna handling, trots att sökanden hade begärt att myndigheten skulle ta del av den eftersom den var viktig för prövningen av klagomålet, ska anses utgöra en underlåtenhet att kontrollera den andra invaliditetskommitténs arbete. Det är förvisso riktigt att hälsojournalen omfattas av sekretess och att Regionkommittén saknade möjlighet att ta del av den före antagandet av det angripna beslutet, men efter det att sökanden hade bett Regionkommittén att göra detta kunde kommittén vid tidpunkten för klagomålet åtminstone ha gått med på att ta del av det sammanfattande medicinska utlåtandet. Detta skulle ha gjort det möjligt för Regionkommittén att kontrollera huruvida invaliditetskommittén hade följt de rättsliga och processuella skyldigheter som åvilade den, utan att för den skull uttala sig om de medicinska bedömningarna.
Beträffande det andra argumentet erinrar tribunalen om att tillsättningsmyndigheten i föreliggande fall vänt sig till den läkare som hade utsetts av Regionkommittén för att ställa en rad frågor till denne i syfte att Regionkommittén skulle kunna ta ställning till klagomålet.
Tillsättningsmyndigheten har emellertid inte försäkrat sig om att den på ett tillfredsställande sätt hade kontrollerat att den andra invaliditetskommittén hade genomfört sitt arbete på ett korrekt sätt, när myndigheten begränsade sig till att ställa frågor till den läkare som hade utsetts av institutionen och när den uteslutande förlitade sig på de svar som denne hade lämnat i promemorian av den 8 maj 2015. Genom att underlåta att rådfråga de båda andra läkarna och att ta del av det sammanfattande medicinska utlåtandet, skaffade sig tillsättningsmyndigheten nämligen endast en begränsad överblick över den andra invaliditetskommitténs arbete. I föreliggande fal var det emellertid särskilt viktigt att tillsättningsmyndigheten försäkrade sig om att den hade en fullständig överblick över arbetet i syfte att kontrollera att det hade utförts på ett korrekt sätt, särskilt med hänsyn till att de olika processerna mellan sökanden och Regionkommittén pågick sedan flera år tillbaka.
Beträffande det tredje argumentet erinrar tribunalen om att det framgår av rättspraxis att ”[e]nligt ordalydelsen i artikel 41 i stadgan har var och en rätt att, bland annat, få sina angelägenheter behandlade opartiskt av unionens institutioner. Detta krav på opartiskhet omfattar dels den subjektiva opartiskheten, det vill säga ingen av de av institutionens ledamöter som handhar ärendet får ge uttryck för partiskhet eller personliga förutfattade meningar, dels den objektiva opartiskheten, det vill säga att institutionen ska erbjuda tillräckliga garantier för att i detta avseende utesluta varje form av legitimt tvivel (dom av den 11 juli 2013, Ziegler/kommissionen,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, punkt
).
Mot bakgrund av denna rättspraxis finner tribunalen att i avsaknad av samråd med övriga läkare i den andra invaliditetskommittén kunde tillsättningsmyndigheten inte garantera att den hade förfarit på ett sådant sätt att det inte förelåg något tvivel om myndighetens opartiskhet i samband med dess kontroll av kommitténs arbete. Det ska således understrykas att under sådana omständigheter som de som är aktuella i förevarande mål, ankom det på tillsättningsmyndigheten att inte enbart försäkra sig om att Regionkommittén uppträdde på ett opartiskt sätt, utan även att dess handlade uppfattades som opartiskt i förhållande till sökanden och till utomstående. Sökanden hade redan ifrågasatt doktor M:s opartiskhet. Hans tvivel grundade sig på det faktum att doktor M. redan vid den andra invaliditetskommitténs första sammanträde hade gett uttryck för en negativ inställning till sökanden, trots att någon läkarundersökning, och än mindre den ”fördjupade” läkarundersökning som nämns i protokollet från sammanträdet den 7 maj 2015, hade genomförts.
Regionkommittén har följaktligen inte genomfört någon fullständig kontroll av den andra invaliditetskommitténs arbete och har inte på ett tillfredsställande sätt säkerställt principen om opartiskhet.
Av detta följer att det finns fog för de tre argument som har åberopats till stöd för den första grunden och att dessa argument ska tas i beaktande i samband med prövningen av skadeståndsyrkandet.
Den femte grunden: Åsidosättande av omsorgsplikten
Sökanden har gjort gällande att Regionkommittén blivit underrättad om den bristande kontrollen och det åsidosättande av processuella garantier som åberopats inom ramen för den första grunden, och att Regionkommittén borde ha vidtagit åtgärder med anledning av detta, vilket den inte gjort. Detta utgör enligt sökanden ett åsidosättande av omsorgsplikten.
Regionkommittén har gjort gällande att det inte ankommer på tillsättningsmyndigheten att lägga sig i invaliditetskommitténs arbete, vilket ska utföras fullständigt oberoende. Regionkommittén anser att tillsättningsmyndigheten vederbörligen försäkrat sig om att den andra invaliditetskommitténs arbete hade genomförts på ett korrekt sätt genom att ställa frågor till doktor M. Regionkommittén har även erinrat om att flera omgångar av skriftväxling ägt rum och att det ordnats sammanträden mellan sökanden och ledningen för Regionkommittén. Regionkommittén har därför inte åsidosatt sin omsorgsplikt.
Enligt rättspraxis innebär omsorgsplikten och principen om god förvaltningssed, vilka åvilar administrationen, bland annat att när tillsättningsmyndigheten avgör en fråga avseende en tjänstemans ställning ska myndigheten ta i beaktande samtliga omständigheter som kan vara bestämmande för dess beslut och ta hänsyn inte bara till tjänstens intresse, utan även den berörda tjänstemannens intresse (dom av den 7 juni 1991, Weyrich/kommissionen,
T-14/91
,
EU:T:1991:28
, punkt
).
Tribunalen konstaterar mot bakgrund av denna princip och mot vad som anförts ovan att det beträffande tillsättningsmyndighetens kontroll i föreliggande fall låg i både tjänstens och sökandens intresse att myndigheten tog i beaktande samtliga omständigheter som kunde vara bestämmande för dess beslut. Tillsättningsmyndigheten borde därför, utöver slutsatserna av den 7 maj 2014, ha tagit del av det sammanfattande medicinska utlåtandet och yttrandena från de tre läkare som ingick i den andra invaliditetskommittén för att skaffa sig en mer komplett överblick över ärendet. I den utsträckning som detta inte har skett, har tillsättningsmyndigheten även brustit i sin omsorgsplikt. Tribunalen upprepar att det med hänsyn till att de olika processerna mellan sökanden och Regionkommittén pågått under lång tid och till att sökanden kunde hysa tvivel om att den läkare som utsetts av institutionen var opartisk, ankom det på Regionkommittén att försäkra sig om att något sådant tvivel inte kunde kvarstå. Regionkommittén har emellertid brustit i sin omsorgsplikt genom att underlåta att vidta åtgärder i denna riktning.
Tribunalen finner således att talan ska vinna bifall såvitt avser den femte grunden och att den grunden ska beaktas i samband med prövningen av skadeståndsyrkandet.
Den sjätte grunden: Åsidosättande av artikel 266 FEUF
Sökanden har påstått att Regionkommittén inte har följt domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
). Tillsättningsmyndigheten har nämligen inte utövat en verksam kontroll över den andra invaliditetskommitténs arbete, utan endast nöjt sig med att ställa frågor till den läkare som institutionen hade utsett, i enlighet med vad som beskrivits ovan.
Regionkommittén har bestritt sökandens argument och har hävdat att den har följt domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
).
Tribunalen erinrar om att när en rättsakt ogiltigförklaras av unionsdomstolen är den institution som utfärdat akten enligt artikel 266 FEUF skyldig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen. Enligt fast rättspraxis är den institution vars rättsakt har ogiltigförklarats av unionsdomstolen, för att rätta sig efter domen om ogiltigförklaring och följa den fullt ut, skyldig att iaktta inte bara domslutet utan även de domskäl som domslutet grundar sig på och som utgör det nödvändiga stödet för detta, i den meningen att de är nödvändiga för att fastställa den exakta innebörden av domslutet. I dessa domskäl preciseras nämligen vilken bestämmelse som anses vara rättsstridig, och redovisas de exakta skälen för den rättsstridighet som slås fast i domslutet, vilka institutionen ska beakta när den ersätter den ogiltigförklarade rättsakten (se beslut av den 29 juni 2005, Pappas/Regionkommittén,
T-254/04
,
EU:T:2005:260
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska även erinras om att artikel 266 FEUF även ålägger den berörda institutionen att förhindra att den eller de rättsakter som avser att ersätta den ogiltigförklarade rättsakter är behäftade med samma rättsstridigheter som dem som slagits fast i domen om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 november 2010, harmoniseringskontoret/Simões Dos Santos,
T-260/09 P
,
EU:T:2010:461
, punkterna
–
).
En dom om ogiltigförklaring av en rättsakt har retroaktiv verkan (
ex tunc
) och har således som verkan att retroaktivt undanröja den ogiltigförklarade rättsakten från rättsordningen. Svarandeinstitutionen är enligt artikel 266 FEUF skyldig att vidta de åtgärder som krävs för att undanröja verkningarna av de rättsstridigheter som konstaterats, vilket avseende en redan verkställd rättsakt innebär att sökanden ska försättas i exakt samma situation som den vederbörande befann sig i före rättsakten (beslut av den 29 juni 2005, Pappas/Regionkommittén,
T-254/04
,
EU:T:2005:260
, punkt
, och dom av den 15 april 2010, Angelidis/parlamentet,
F-104/08
,
EU:F:2010:23
, punkt
).
Det är mot bakgrund av dessa principer som det ska prövas huruvida Regionkommittén i föreliggande fall har följt domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
) på ett riktigt sätt.
Tribunalen påpekar att sökanden, såsom det konstaterats i samband med prövningen av den första grunden, har förmått visa att Regionkommittén inte utövat tillräcklig kontroll över den andra invaliditetskommitténs arbete. En sådan bristfällig kontroll räcker emellertid inte i sig för att slå fast att Regionkommittén åsidosatt artikel 266 FEUF. Det ankommer nämligen även på sökanden att mot bakgrund av den rättspraxis som det hänvisats till i punkterna 152–154 precisera på vilket sätt den bristfälliga kontrollen bidragit till åsidosättandet av skyldigheten att följa domen av den 7 maj 2013, McCoy/Regionkommittén (
F-86/11
,
EU:F:2013:56
), vilket sökanden inte gjort.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den sjätte grunden. Den grunden kan därför inte tas i beaktande vid prövningen av skadeståndsyrkandet.
Skadeståndsyrkandet
Sökanden har yrkat ersättning med 5000 euro för de rättsstridigheter som bidragit till att han befinner sig i en situation som kännetecknas av väntan och osäkerhet samt ersättning med 20000 euro för Regionkommitténs åsidosättande av artikel 266 FEUF.
Sökanden har hävdat att antagandet av det angripna beslutet fått till följd att han på nytt försatts i en situation som kännetecknas av väntan på det slutliga avgörandet av förfarandet enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, vilket inletts till följd av hans invaliditetsförklaring i juni 2007. En sådan förlängning av väntetiden och osäkerheten, vilken orsakats av rättsstridigheten av både beslutet av den 10 september 2010 och det angripna beslutet, är orsaken till den ideella skada som han har gjort gällande.
Sökanden har dessutom hänvisat till det angripna beslutets betydelse, rättsstridighetens beskaffenhet och de omständigheter under vilka rättsstridigheten begicks. Han har även understrukit att det administrativa förfarandet i sig bidragit till att lyfta fram andra fall av rättsstridighet, vilket visar att Regionkommittén inte velat utöva sin befogenhet och att den bland annat vid två tillfällen uteslutande efterfrågat uppfattningen av den läkare som utsetts av institutionen.
Enligt sökanden utgör ogiltigförklaringen av det angripna beslutet inte i sig en lämplig och tillräcklig gottgörelse av den ideella skadan, eftersom skadan orsakats av den djupa osäkerhet och oro som beslutet gett upphov till.
Regionkommittén har bestritt sökandens skadeståndsyrkande. Regionkommittén har hävdat att sökanden inte visat skadan, att det angripna beslutet inte är rättsstridigt och att artikel 266 FEUF inte har åsidosatts.
Beträffande huruvida det finns fog för sökandens skadeståndsyrkande erinrar tribunalen om att unionens skadeståndsansvar förutsätter att flera villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan (dom av den 25 oktober 2017, Lucaccioni/kommissionen,
T-551/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:751
, punkt
).
En talan om ersättning för en skada som en institution har vållat en tjänsteman eller anställd och som väckts på grundval av artikel 270 FEUF och artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna omfattas av särskilda och speciella regler jämfört med de som följer av de allmänna principerna om unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar inom ramen för artikel 268 FEUF och artikel 340 andra stycket FEUF. Det framgår nämligen av tjänsteföreskrifterna att en tjänsteman eller annan unionsanställd, till skillnad från andra enskilda, är knuten till den institution där han eller hon arbetar enligt ett anställningsförhållande som bygger på en balans mellan ömsesidiga särskilda rättigheter och skyldigheter, vilken återspeglas av institutionens omsorgsplikt gentemot den anställde. Av detta följer att när unionen agerar som arbetsgivare underkastas den ett särskilt ansvar, vilket kommer till uttryck i dess skyldighet att ersätta sin personal för varje skada till följd av en rättsstridighet som unionen i egenskap av arbetsgivare vållar sin personal, utan att det är nödvändigt – för att fastställa en institutions utomobligatoriska skadeståndsansvar i ett europeiskt personalmål – att visa att det föreligger ett tillräckligt klart åsidosättande eller att institutionen uppenbart och allvarligt har missbedömt gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning (se dom av den 19 juni 2013, Goetz/Regionkommittén,
F-89/11
,
EU:F:2013:83
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis kan ogiltigförklaringen av en rättsstridig rättsakt i sig utgöra en lämplig och i princip tillräcklig gottgörelse för den ideella skada som orsakats av rättsakten i fråga, förutom om sökanden visar att han lidit ideell skada som kan särskiljas från den rättsstridighet som ligger till grund för ogiltigförklaringen och som inte kan gottgöras fullt ut genom att beslutet ogiltigförklaras (se dom av den 14 juli 2011, Petrilli/kommissionen,
F-98/07
,
EU:F:2011:119
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av dessa principer som sökandens skadeståndsyrkande ska prövas.
Beträffande den rättsstridighet och det vållande som kan tillskrivas Regionkommittén erinrar tribunalen om att det i föreliggande fall inte är visat att Regionkommittén åsidosatt artikel 266 FEUF.
Tribunalen har vidare slagit fast att motiveringen i det angripna beslutet, vilket fastställer den andra invaliditetskommitténs slutsatser, är bristfällig och att Regionkommittén gjorde en uppenbart oriktig bedömning i det beslutet. I likhet med vad sökanden har anfört är det även relevant att ta i beaktande de övriga fall av rättsstridighet som ägt rum under det administrativa förfarandet. Tribunalen har i detta avseende konstaterat att Regionkommitténs kontroll av den andra invaliditetskommitténs arbete var bristfällig, att Regionkommittén åsidosatte principen om opartiskhet och sin omsorgsplikt. Såsom sökanden har gjort gällande i sina grunder till stöd för skadeståndsyrkandet, hade de fel som häftar vid det angripna beslutet kunnat förhindras. Om tillsättningsmyndigheten inte uteslutande hade förlitat sig på promemorian av den 8 maj 2015, utan även hade tagit initiativet till att göra en erforderlig kontroll av den andra invaliditetskommitténs arbete, bland annat genom att tillmötesgå sökandens begäran om att ta del av det sammanfattande medicinska utlåtandet och genom att ställa frågor till de andra läkarna i den andra invaliditetskommittén, skulle Regionkommittén ha kunnat avhjälpa de fel som det angripna beslutet var behäftat med. Genom att underlåta att göra detta har Regionkommittén bidragit till sökandens utdragna tillstånd av osäkerhet och oro.
Tribunalen konstaterar att i föreliggande fall räcker det inte att ogiltigförklara det angripna beslutet för att gottgöra den skada som sökanden lidit. På grund av det angripna beslutets rättsstridighet och de fall av rättsstridighet som begåtts i samband med handläggningen av klagomålet, befinner sig sökanden på nytt i samma situation av väntan och osäkerhet som den situation som orsakade rättsstridigheten av beslutet av den 10 september 2010. En sådan förlängning av sökandens väntan och osäkerhet, vilken orsakats av det angripna beslutets rättsstridighet, utgör en ersättningsgill ideell skada som Regionkommittén är skyldig att ersätta genom lämplig gottgörelse, vilken ska uppskattas i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono
) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 oktober 2017, Lucaccioni/kommissionen,
T-551/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:751
, punkt
).
Mot bakgrund av det anförda konstaterar tribunalen att sökanden lidit en verklig ideell skada som direkt kan tillskrivas Regionkommitténs handlande. Det belopp som sökanden ska tillerkännas som ersättning för den ideella skada han lidit till följd av Regionkommitténs rättsstridiga handlande ska i enlighet med rätt och billighet (
ex aequo et bono
) fastställas till 5000 euro.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har yrkat att Regionkommittén ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom rådet har tappat målet ska sökandens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (andra avdelningen)
följande:

1)
Det beslut som Regionkommitténs presidium antog den 2 december 2014 att inte erkänna att Robert McCoys invaliditet beror på en yrkessjukdom i den mening som avses i artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna ogiltigförklaras.

2)
Regionkommittén förpliktas att till Robert McCoy utge ett belopp på 5000 euro.

3)
Regionkommittén ska ersätta rättegångskostnaderna.

Prek
Schalin
Costeira
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 23 oktober 2018.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.