CELEX: 62020CJ0054
Kasační opravný prostředek
Veřejná služba
Mimosmluvní odpovědnost Evropské unie založená na nesplnění povinnosti orgánu zajistit ochranu svých úředníků
Delegace Evropské komise v Maroku
Zavražděný úředník
Nemajetková újma, kterou utrpěl bratr a sestra úředníka
Opravný prostředek
Články 270, 268 a 340 SFEU
Služební řád úředníků Evropské unie
Články 40, 42b, 55a, 73, 90 a 91
Pojem ‚osoba, na kterou se vztahuje služební řád‘
Odůvodnění

V rámci svého kasačního opravného prostředku se Evropská komise domáhá zaprvé zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 20. listopadu 2019, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (T‑502/16, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2019:795
), kterým Tribunál uložil Komisi, aby společně a nerozdílně vyplatila jako náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli v důsledku úmrtí Alessandra Missira Mamachiho di Lusignano, částku 10000 eur Stefanu Missir Mamachimu di Lusignano a částku 10000 eur Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano, a zadruhé rozhodnutí ve věci tak, že se žaloba podaná v prvním stupni odmítá jako nepřípustná.
Právní rámec
Článek 40 služebního řádu úředníků Evropské unie, ve znění použitelném na spor (dále jen „služební řád“), stanoví:
„1.   Za výjimečných okolností a na jeho žádost může být úředníkovi v trvalém služebním poměru poskytnuto neplacené pracovní volno z osobních důvodů.
[…]
2.   Aniž jsou dotčena ustanovení článku 15, nepřesáhne délka uvedeného pracovního volna jeden rok. Pracovní volno může být prodlouženo o další období.
Délka každého prodloužení nesmí být delší než jeden rok. Celková délka pracovního volna z osobních důvodů nesmí překročit 12 let za celé období služby úředníka.
Pokud však úředník o uvedené pracovní volno požádá za účelem:
[…]
iii)
pomoc manželovi/manželce, příbuznému ve vzestupné přímé linii, příbuzného v sestupné přímé linii, bratrovi nebo sestře v případě lékařsky potvrzeného vážného onemocnění nebo postižení,
může být pracovní volno neomezeně prodlužováno, pokud jsou v době každého prodloužení nadále plněny podmínky, za kterých bylo volno poskytnuto.
[…]“
Článek 42b první pododstavec služebního řádu stanoví:
V případě lékařsky potvrzeného vážného onemocnění nebo postižení manžela/manželky, příbuzného ve vzestupné linii, příbuzného v sestupné linii, bratra nebo sestry má úředník nárok na neplacené pracovní volno z rodinných důvodů. Celková délka uvedeného pracovního volna nepřesáhne devět měsíců za celou dobu služby úředníka.“
Podle článku 55a služebního řádu:
„1.   Úředník může požádat o povolení výkonu funkce na zkrácený úvazek.
Orgán oprávněný ke jmenování může uvedené povolení udělit, je-li slučitelné se služebními zájmy.
2.   Úředník má nárok na uvedené povolení v těchto případech:
[…]
e)
pečuje-li o vážně nemocného manžela nebo manžela se zdravotním postižením/vážně nemocnou manželku nebo manželku se zdravotním postižením, příbuzného ve vzestupné linii, příbuzného v sestupné linii, bratra nebo sestru,
[…]“
Článek 73 služebního řádu stanoví:
„1.   Počínaje dnem vstupu do služby je úředník pojištěn pro případ nemoci z povolání nebo úrazu způsobem stanoveným v pravidlech vypracovaných společnou dohodou orgánů oprávněných ke jmenování v rámci příslušných orgánů Unie po projednání s výborem pro služební řád. Na pojištění pro případ nemoci nebo úrazu mimo službu přispívá částkou do výše 0,1 % základního platu.
Tato pravidla stanoví případy, na které se pojištění nevztahuje.
2.   Zaručené dávky jsou následující:
a)
V případě úmrtí:
Výplata jednorázové částky rovnající se pětinásobku ročního základního platu zemřelého vypočtené na základě výše platu pobíraného během dvanácti měsíců před úrazem. Tato částka je vyplacena níže uvedeným osobám:
–
manželovi/manželce a dětem zemřelého úředníka v souladu s ustanoveními dědického práva platného pro úředníka; částka vyplacená manželovi/manželce však nesmí být nižší než 25 % celkové částky,
–
pokud osoby výše uvedené kategorie neexistují, jiným potomkům v souladu s ustanoveními dědického práva platného pro úředníka,
–
pokud neexistují osoby výše uvedených dvou kategorií, předkům v přímé linii v souladu s ustanoveními dědického práva platného pro úředníka,
–
pokud neexistují žádné osoby výše uvedených tří kategorií, orgánu.
[…]“
Článek 90 služebního řádu uvádí:
„1.   Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit orgánu oprávněnému ke jmenování žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí. Orgán sdělí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání žádosti. Neobdrží-li žadatel do konce této lhůty žádnou odpověď na žádost, má se za to, že rozhodnutí je zamítavé, proti takovému rozhodnutí je možné podat stížnost v souladu s následujícím odstavcem.
2.   Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká, pokud uvedený orgán rozhodl nebo pokud nepřijal opatření stanovené služebním řádem. Tato stížnost musí být podána do tří měsíců. […]
[…]
[…] Neobdrží-li dotyčná osoba do konce uvedené lhůty odpověď na svou stížnost, má se za to, že stížnost byla zamítnuta, proti čemuž lze podat žalobu podle článku 91.“
Článek 91 odst. 1 služebního řádu stanoví:
„Soudní dvůr Evropské unie má pravomoc rozhodovat ve všech sporech mezi Unií a každou osobou, na kterou se vztahuje tento služební řád, týkajících se zákonnosti opatření, jež se osoby nepříznivě dotýkají ve smyslu čl. 90 odst. 2. […]“
Skutečnosti předcházející sporu
Skutečnosti předcházející sporu, jak jsou uvedeny v bodech 1 až 9 napadeného rozsudku, lze shrnout následovně.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, který měl nastoupit na místo politického a diplomatického poradce u delegace Komise v Maroku, byl se svou manželkou dne 18. září 2006 zavražděn v Rabatu (Maroko). Vraždy byly spáchány v domě pronajatém touto delegací pro Alessandra Missira Mamachiho di Lusignano (dále jen „zesnulý úředník“), jeho manželku a jejich čtyři děti.
Dne 12. května 2009 podal Livio Missir Mamachi di Lusignano, otec zesnulého úředníka, žalobu k Soudu pro veřejnou službu Evropské unie, kterou se domáhal, aby bylo Komisi uloženo nahradit jak majetkovou újmu, kterou utrpěly děti zesnulého úředníka, tak nemajetkovou újmu, která byla způsobena těmto dětem, jemu samotnému jakožto otci zesnulého úředníka a zesnulému úředníkovi, přičemž tento nárok uplatnil jménem jeho dětí, které nastoupily do práv svého otce.
Rozsudkem ze dne 12. května 2011, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), Soud pro veřejnou službu odmítl tuto žalobu jako nepřípustnou v rozsahu, v němž zněla na náhradu nemajetkové újmy, a jako neopodstatněnou v rozsahu, v němž zněla na náhradu majetkové újmy.
Otec a děti zesnulého úředníka podali proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k Tribunálu, kterým se domáhali jeho zrušení.
Tribunál tomuto kasačnímu opravnému prostředku vyhověl rozsudkem ze dne 10. července 2014, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
). Tento rozsudek byl předmětem přezkumu ze strany Soudního dvora, který jej částečně zrušil rozsudkem ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
). Po vrácení věci po přezkumu Tribunál rozsudkem ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), rozhodl o důvodech, které nezkoumal v rozsudku ze dne 10. července 2014, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
).
Dne 16. září 2011 podali otec a děti zesnulého úředníka, k nimž se připojili matka, bratr a sestra tohoto úředníka, k Tribunálu žalobu založenou na článcích 268 a 340 SFEU, která byla po zpětvzetí žalobci vyškrtnuta usnesením ze dne 25. listopadu 2015, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑494/11
, nezveřejněné,
EU:T:2015:909
).
Dne 17. září 2011 otec zesnulého úředníka, nahrazený po své smrti oprávněnými pozůstalými, jakož i děti zesnulého úředníka, k nimž se připojili matka, bratr a sestra daného úředníka, podali opět návrhy na náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli, v souladu s postupem stanoveným v čl. 90 odst. 1 služebního řádu.
Rozhodnutím ze dne 17. ledna 2012 Komise tyto návrhy zamítla. Dne 13. dubna 2012 právní nástupci otce zesnulého úředníka, děti, matka, bratr a sestra tohoto úředníka podali stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu proti rozhodnutí ze dne 17. ledna 2012. Rozhodnutím ze dne 26. července 2012 orgán oprávněný ke jmenování tuto stížnost zamítl.
Řízení před Soudem pro veřejnou službu a Tribunálem a napadený rozsudek
Dne 7. listopadu 2012 podali právní nástupci otce zesnulého úředníka, děti, matka, bratr a sestra tohoto úředníka žalobu k Soudu pro veřejnou službu proti rozhodnutí ze dne 26. července 2012 na základě článku 270 SFEU. Tato žaloba byla zapsána do rejstříku pod číslem F‑132/12.
Touto žalobou se domáhali, aby Soud pro veřejnou službu zrušil uvedené rozhodnutí, uložil Komisi náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli, jakož i nemajetkové újmy zesnulého úředníka, a uložil tomuto orgánu zaplatit kompenzační úroky, jakož i úroky z prodlení. Konkrétně bratr a sestra zesnulého úředníka navrhovali, aby byla Komisi uložena povinnost zaplatit každému z nich částku 154350 eur jako náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli.
Řízení před Soudem pro veřejnou službu bylo poprvé přerušeno za účelem zohlednění rozhodnutí ukončujících řízení ve věcech T‑401/11 P a T‑494/11 uvedených v bodech 13 a 14 tohoto rozsudku a podruhé za účelem zohlednění přezkumu ze strany Soudního dvora ve věci C‑417/14 RX-II, jakož i vrácení věci Tribunálu ve věci T‑401/11 P RENV-RX, zmíněných ve výše uvedených bodech.
Dne 2. září 2016 byla na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2016/1192 ze dne 6. července 2016 o přenesení pravomoci rozhodovat v prvním stupni spory mezi Evropskou unií a jejími zaměstnanci na Tribunál (
Úř. věst. 2016, L 200, s. 137
) věc F‑132/12 předána Tribunálu a zapsána do rejstříku pod číslem T‑502/16.
Komise zpochybnila jak přípustnost, tak opodstatněnost uvedené žaloby.
Pokud jde o přípustnost, Komise měla za to, že bratr a sestra zesnulého úředníka nemohou být považováni za osoby, na které se vztahuje služební řád, ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu, takže Tribunál, jemuž byla věc předložena na základě pravomoci soudu pro veřejnou službu přiznané v článku 270 SFEU, není příslušný a žaloba je nepřípustná.
Tribunál tuto námitku nepřípustnosti zamítl v bodech 40 až 64 napadeného rozsudku, když měl za to, že bratr a sestra zemřelého úředníka mají aktivní legitimaci k podání žaloby podle článku 270 SFEU.
Na podporu tohoto zamítnutí Tribunál připomněl, že žaloba podaná na základě článku 270 SFEU a článku 91 služebního řádu je přípustná pouze tehdy, pokud se týká sporu mezi Unií a osobou, na kterou se vztahuje služební řád. Tribunál měl za to, že k tomu, aby byl žalobce považován za osobu, na kterou se vztahuje služební řád, je třeba, aby byl takovou osobou nikoli z jakéhokoli důvodu, ale z důvodu, který buď odráží relevantní vztah mezi ním a aktem, který napadá, nebo odráží takový vztah mezi ním a úředníkem, u něhož došlo k zásahu do práv, které údajně způsobují újmu i jemu samému. Podle Tribunálu tak tomu je v případě sourozenců úředníka, pokud jsou uvedeni v článcích 40, 42b a 55a služebního řádu. Tribunál v tomto ohledu zdůrazňuje, že unijní normotvůrce chtěl konkrétními ustanoveními služebního řádu zohlednit jejich blízký vztah k úředníkovi. Tribunál upřesnil, že skutečnost, že v době vraždy zesnulého úředníka jeho bratr ani sestra nebyli skutečně v žádné ze situací uvedených v článcích 40, 42b a 55a služebního řádu, nemá v žádném případě vliv na to, že služební řád uznává sourozenecký vztah. Podle bodu 54 napadeného rozsudku jsou tato ustanovení služebního řádu relevantní nikoliv proto, že by odpovídaly konkrétní situaci účastníků řízení v rozhodné době, ale proto, že jsou projevem skutečnosti, že služební řád uznává rodinné vazby mezi úředníky a jejich sourozenci. Podle Tribunálu je toto posouzení podepřeno posouzením Soudního dvora v bodech 41 a 42 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
).
Tribunál v bodě 57 napadeného rozsudku rozhodl, že sourozence úředníka je třeba považovat za osoby, „na které se vztahuje služební řád“, pro účely určení právního prostředku, který je třeba použít, jestliže žádají o náhradu nemajetkové újmy, která jim byla způsobena úmrtím jejich sourozence úředníka, za něž je podle nich odpovědný orgán. Tribunál dále v podstatě uvedl, že skutečnost, že sourozenci úředníka nejsou uvedeni v seznamu alternativních příjemců v článku 73 služebního řádu, a nejsou tedy potenciálními příjemci plnění zaručených uvedeným článkem, avšak jsou uvedeni v jiných ustanoveních služebního řádu odrážejících relevantní vztah k zesnulému úředníkovi, nikterak neznamená, že jsou zbaveni procesní možnosti požadovat prostřednictvím článku 270 SFEU náhradu své vlastní újmy.
Pokud jde o posouzení opodstatněnosti návrhů na náhradu újmy sourozenců zesnulého úředníka, Tribunál v bodech 134 a 135 napadeného rozsudku zejména zamítl výtky Komise založené na bodech 33 a 34 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
), a to z důvodu, že tyto body se týkají pravomoci Tribunálu, a nikoli opodstatněnosti těchto návrhů.
Kromě toho Tribunál v bodech 155 až 172 napadeného rozsudku odmítl argumentaci Komise, podle níž sourozenci zesnulého úředníka dostatečně neprokázali příčinnou souvislost mezi porušením povinnosti Komise chránit zesnulého úředníka a jejich újmou. V tomto ohledu Tribunál vycházel z definitivního uznání příčinné souvislosti mezi tímto porušením a vraždou zesnulého úředníka v rozsudcích ze dne 12. května 2011, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), a ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
, bod
), a měl za to, že skutečnost, že nemajetková újma bratra a sestry tohoto úředníka představuje zprostředkovanou nebo nepřímou újmu ve vztahu k újmě, kterou utrpěl zesnulý úředník, nic nemění na skutečnosti, že tato nemajetková újma musí být podle obecných zásad společných členským státům považována za nahraditelnou.
Konečně na základě všech důvodů uvedených v napadeném rozsudku Tribunál uložil Komisi společně a nerozdílně vyplatit částku 10000 eur každému ze sourozenců zesnulého úředníka z titulu náhrady jimi utrpěné nemajetkové újmy navýšené o úroky z prodlení.
Návrhová žádání účastníků řízení
Komise v kasačním opravném prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek, kterým jí Tribunál uložil nahradit nemajetkovou újmu způsobenou Stefanu Missir Mamachimu di Lusignano a Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano úmrtím jejich bratra;
–
rozhodl ve věci samé a odmítl žalobu podanou v prvním stupni jako nepřípustnou a
–
uložil Stefanu Missir Mamachimu di Lusignano a Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano náhradu nákladů tohoto řízení a řízení v prvním stupni.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano navrhují, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku a řízení v prvním stupni.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku Komise předkládá dva důvody kasačního opravného prostředku. V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku má Komise za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že bratr a sestra zesnulého úředníka měli právní zájem na podání žaloby na základě článku 270 SFEU za účelem získání náhrady újmy způsobené úmrtím tohoto úředníka. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku uplatněného podpůrně Komise tvrdí, že Tribunál porušil svou povinnost uvést odůvodnění.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
První důvod se dělí na dvě části.
K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastníků řízení
Komise vytýká Tribunálu, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že bratr a sestra zesnulého úředníka mohou podat žalobu na základě článku 270 SFEU, jelikož jsou osobami, na které se vztahuje služební řád ve smyslu čl. 91 odst. 1 tohoto řádu.
Komise na prvním místě tvrdí, že Tribunál v bodech 48 až 64 napadeného rozsudku nesprávně formuloval a aplikoval princip, podle kterého je rodinný příslušník úředníka osobou, na kterou se vztahuje služební řád z důvodu jeho rodinné vazby s úředníkem. Článek 91 odst. 1 služebního řádu se podle Komise nevztahuje na vztah, na jehož základě je osoba považována za osobu, na kterou se vztahuje služební řád, ale na právo osoby, na kterou se vztahuje služební řád, napadnout akt, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení. Podle názoru Komise Tribunál nemohl z článků 40, 42b a 55a služebního řádu vyvodit, že se na bratra nebo sestru úředníka vztahuje služební řád ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu, jelikož povinnosti stanovené těmito články existují pouze ve vztahu k úředníkům, a nikoli jejich rodinným příslušníkům. Unijní zákonodárce tyto rodinné příslušníky podle Komise neoznačuje jako osoby, které mohou mít nárok na dávku stanovenou služebním řádem. V důsledku toho mají podle názoru Komise právo podat žalobu na základě uvedených článků pouze úředníci.
Na druhém místě má Komise za to, že kritérium, které Tribunál uvedl a uplatnil v bodech 51 až 62 napadeného rozsudku, podle kterého se na osobu vztahuje služební řád z důvodu, který odráží relevantní vztah mezi ní a úředníkem, u něhož došlo k zásahu do práv, které údajně způsobují újmu i dotyčné osobě, je v rozporu se zněním čl. 91 odst. 1 služebního řádu, který uvádí osobu, na kterou se vztahuje služební řád, napadající akt, jenž se jí nepříznivě dotýká. Rozhodujícím kritériem pro Tribunál je podle názoru Komise kritérium zásahu do zájmů úředníka, a nikoli kritérium zásahu do zájmů osoby, která vykonává své právo na přístup k soudu. Kritérium, které zvolil Tribunál, tak podle názoru Komise vede k diskrečnímu posouzení relevantnosti vztahu mezi žalobcem a aktem, který napadá, a zevšeobecňuje tak přístup k soudu, jak je uveden v čl. 91 odst. 1 služebního řádu. Toto kritérium podle Komise zbavuje podmínku přípustnosti týkající se existence aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení žalobce veškerého obsahu, neboť bez ohledu na jakékoli ustanovení služebního řádu, i když se neuplatňuje na určitou osobu, by bylo možné tuto osobu vždy považovat za osobu, na kterou se služební řád vztahuje, nezávisle na jakékoli souvislosti mezi aktem, který napadá, a povinnostmi stanovenými služebním řádem.
Na třetím místě na rozdíl od toho, co vyplývá z napadeného rozsudku, body 30 až 35 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
), nepodporují podle názoru Komise výklad pojmu „osoba, na kterou se vztahuje služební řád“ ve smyslu jeho čl. 91 odst. 1, který zvolil Tribunál. V bodě 34 uvedeného rozsudku tak Soudní dvůr podle Komise stanovil, že se na určitou osobu vztahuje služební řád, pokud spadá do jeho působnosti, která je vymezena zvláštními ustanoveními služebního řádu, která se týkají jiných osob než úředníků jako potenciálních příjemců konkrétní dávky, podobně jako článek 73 služebního řádu, který stanoví, že rodinní příslušníci úředníka jsou potenciálními příjemci určitých dávek v případě jeho úmrtí. Soudní dvůr tak měl podle názoru Komise za to, že článek 73 služebního řádu je relevantní pro určení toho, zda sourozenci úředníka jsou, či nejsou osobami, na které se vztahuje služební řád, nikoli proto, že vyjadřuje vztah mezi úředníkem a jeho rodinou obecně, nýbrž proto, že se může použít na určité konkrétní rodinné příslušníky úředníka v případě jeho úmrtí. Komise je toho názoru, že jelikož se bratr a sestra zesnulého úředníka na podporu své žaloby dovolávají nemajetkové újmy vyplývající z úmrtí dotyčného úředníka, je článek 73 služebního řádu jediným relevantním ustanovením pro určení, zda jsou, či nejsou osobami, na které se vztahuje služební řád. Podle tohoto článku tomu tak však není.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano mají za to, že první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Podle článku 270 SFEU má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat všechny spory mezi Unií a jejími zaměstnanci v mezích a za podmínek stanovených ve služebním řádu úředníků Evropské unie a pracovním řádu ostatních zaměstnanců Unie. Podle čl. 256 odst. 1 SFEU a článků 50a a 56 statutu Soudního dvora Evropské unie vykonává tuto pravomoc v prvním stupni Tribunál a ve fázi kasačního opravného prostředku Soudní dvůr.
Článek 270 SFEU tak vytváří procesní prostředek pro spory v oblasti veřejné služby odlišný od takových obecných procesních prostředků, jako je žaloba na neplatnost upravená v článku 263 SFEU a žaloba na náhradu újmy upravená v článku 268 SFEU a čl. 340 druhém a třetím pododstavci SFEU.
Pro účely určení příslušnosti unijního soudu, kterému byla věc předložena na základě článku 270 SFEU, je třeba vzít v úvahu kromě znění tohoto článku i ustanovení služebního řádu, s ohledem na odkaz na posledně uvedený článek, a zejména články 90 a 91 služebního řádu, které provádějí článek 270 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, bod
a citovaná judikatura). Tato ustanovení definují uvedenou příslušnost jak
ratione materiae
, tak
ratione personae
.
Pokud jde o příslušnost
ratione materiae
unijních soudů podle článku 270 SFEU, je třeba uvést, že účelem služebního řádu je upravit právní vztahy mezi unijními orgány a jejich úředníky tak, že zakotvuje soubor vzájemných práv a povinností (rozsudek ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, bod
a citovaná judikatura). Služební řád tedy upravuje podmínky zaměstnávání úředníků v orgánech Unie. Článek 270 SFEU tudíž přiznává unijním soudům věcnou pravomoc rozhodovat spory, které mají svůj původ v pracovněprávním vztahu mezi těmito osobami a unijními orgány.
Vzhledem k tomu, že podle článku 270 SFEU, tak jak byl proveden v čl. 91 odst. 1 služebního řádu, má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat ve „všech sporech“ mezi Unií a každou osobou, na kterou se vztahuje služební řád, z ustálené judikatury vyplývá, že do působnosti tohoto článku spadají všechny spory mezi úředníkem a orgánem, kterému podléhá, v případě, že tento spor má původ v pracovním poměru, který spojuje tohoto úředníka s tímto orgánem, i když jde o žalobu na náhradu újmy [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2021, OH (Vynětí z pravomoci soudů),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, bod
a citovaná judikatura].
Příslušnost
ratione materiae
unijních soudů podle článku 270 SFEU tak vychází z původu dotyčného sporu, jak je definován v bodě 41 tohoto rozsudku, a nikoliv z právního základu, o nějž se může opírat nárok na odškodnění jako takový (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, bod
).
Pokud jde o příslušnost
ratione personae
unijních soudů podle článku 270 SFEU, týká se pouze individuálních sporů. Články 90 a 91 služebního řádu totiž zavádějí řízení, které je koncipováno výlučně pro individuální spory (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. října 1974, Union syndicale – Service public européen a další v. Rada,
175/73
,
EU:C:1974:95
, bod
).
Kromě toho čl. 91 odst. 1 služebního řádu upřesňuje, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat ve všech sporech mezi Unií a „každou osobou, na kterou se vztahuje […] služební řád“, týkajících se zákonnosti opatření, jež se osoby nepříznivě dotýkají ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu se může „[k]aždá osoba, na kterou se [vztahuje služební řád]“, obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností proti aktu, který se jí nepříznivě dotýká.
Tato ustanovení, která se obecně týkají každé osoby, na kterou se vztahuje služební řád, sama o sobě neumožňují rozlišovat podle toho, zda je žaloba podána úředníkem, nebo jakoukoliv jinou osobou, na kterou se vztahuje služební řád (viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, bod
). Podle uvedených ustanovení se tak příslušnost
ratione personae
unijních soudů podle článku 270 SFEU neomezuje pouze na žaloby podané úředníky, nýbrž zahrnuje i žaloby, které jsou podány jakoukoli jinou osobou, na kterou se služební řád vztahuje.
Pro účely určení jiných osob než úředníka, které lze považovat za osoby, „na které se vztahuje služební řád“ ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu, je třeba připomenout, jak vyplývá z bodu 41 tohoto rozsudku, že účelem služebního řádu je upravit právní vztahy mezi unijními orgány a jejich úředníky.
K dosažení tohoto cíle služební řád stanoví nejen řadu vzájemných práv a povinností mezi těmito orgány a jejich úředníky, ale rovněž přiznává práva a výhody určitým rodinným příslušníkům úředníků.
Článek 73 služebního řádu tedy přiznává za určitých podmínek nárok na dávky v případě úmrtí úředníka jeho pozůstalému manželovi/manželce, jeho dětem, jeho jiným potomkům nebo předkům v přímé linii.
Kromě toho články 40, 42b a 55a služebního řádu umožňují manželovi/manželce, příbuznému ve vzestupné přímé linii, příbuznému v sestupné přímé linii, bratrovi nebo sestře úředníka, kteří jsou vážně nemocní nebo postižení, získat podporu od tohoto úředníka, pokud tento úředník pro účely této podpory využije svého práva požádat o pracovní volno z osobních důvodů, převedení na volno z rodinných důvodů nebo práci na částečný úvazek. Tato ustanovení, jejichž cílem je umožnit úředníkovi sladit jeho profesní život s určitými požadavky jeho soukromého života, tak zvýhodňují některé jeho rodinné příslušníky v obtížích, když je tomuto úředníkovi poskytnut čas k tomu, aby se o ně staral.
Přiznání těchto práv a výhod těmto označeným rodinným příslušníkům úředníka představuje uznání úzkých rodinných vztahů, které pojí tyto osoby s úředníkem, a případného vlivu těchto rodinných vztahů na podmínky, za kterých má úředník vykonávat svou práci.
Skutečnost, že služební řád tímto způsobem zohledňuje tyto rodinné příslušníky úředníka, znamená, že se jedná o osoby, na které „se vztahuje služební řád“ ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu, a to bez ohledu na to, zda žalobce v projednávané věci skutečně požívá takového práva nebo výhody přiznané služebním řádem, jako jsou práva nebo výhody uvedené v bodech 49 a 50 tohoto rozsudku. Určení příslušnosti
ratione personae
unijních soudů podle článku 270 SFEU a čl. 91 odst. 1 služebního řádu je totiž nezávislé na otázce skutečného přiznání práva nebo výhody osobě, na kterou se služební řád vztahuje a která podává žalobu k těmto soudům. V opačném případě by pro účely rozhodnutí o této příslušnosti k rozhodnutí o žalobě, která byla podána u uvedených soudů, bylo nezbytné předběžně posoudit opodstatněnost této žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, bod
).
Posouzení, že rodinní příslušníci úředníka uvedení v článcích 40, 42b a 55a služebního řádu jsou osobami, na které se vztahuje služební řád, ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu, není zpochybněn skutečností, že posledně uvedené ustanovení stanoví, že spor se musí týkat legality aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení osoby, na kterou se vztahuje služební řád, ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Článek 90 služebního řádu totiž stanoví povinný postup před podáním žaloby, takže žalobu podle článku 270 SFEU lze podat až poté, co byla stížnost podaná žalobcem zamítnuta na základě výslovného nebo implicitního rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování o zamítnutí jeho žádosti. Žaloba na neplatnost nebo na náhradu újmy podaná na základě článku 270 SFEU je tedy přípustná pouze v případě, že bylo vydáno výslovné nebo implicitní rozhodnutí o zamítnutí správní stížnosti, které je aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení osoby, na kterou se vztahuje služební řád, ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu. Nic přitom nebrání tomu, aby rodinný příslušník úředníka určený podle článků 40, 42b a 55a služebního řádu byl adresátem rozhodnutí o zamítnutí stížnosti týkající se původního rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení v souladu s články 90 a 91 služebního řádu.
Kromě toho na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, posouzení, podle kterého se příslušnost
ratione personae
unijních soudů, kterým byla věc předložena na základě článku 270 SFEU, může zakládat na článcích 40, 42b a 55a služebního řádu, které přiznávají výhody některým rodinným příslušníkům úředníka, není založeno na diskrečním posouzení vztahu existujícího mezi žalobcem a aktem, který napadá. Je totiž nesprávné mít za to, že ve vztahu k jakémukoli ustanovení služebního řádu by bylo možné žalobce vždy považovat za osobu, na kterou se vztahuje služební řád, bez ohledu na jakoukoli souvislost mezi aktem, který napadá, a povinnostmi stanovenými služebním řádem. Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU je přípustná pouze za podmínky, že se na žalobce vztahuje služební řád a zpochybňuje rozhodnutí o zamítnutí jeho administrativní stížnosti ve smyslu článků 90 a 91 služebního řádu a spor má svůj původ v pracovním poměru, který spojuje úředníka nebo zaměstnance s orgánem nebo jiným subjektem Unie.
Rodinní příslušníci úředníka uvedení v článcích 40, 42b a 55a služebního řádu jsou tedy osobami, na které se, ačkoli nejsou úředníky, vztahuje služební řád ve smyslu jeho čl. 91 odst. 1, z důvodu rodinných vazeb, které udržují s tímto úředníkem, a tudíž mohou podat žalobu na náhradu škody, pokud spor vychází z pracovního poměru uvedeného v předchozím bodě tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, bod
).
Tribunál se tudíž nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodech 48 až 64 napadeného rozsudku v podstatě za to, že s ohledem na obsah článků 40, 42b a 55a služebního řádu, z kterých vyplývá, že služební řád uznává vazby mezi úředníkem a jeho sourozenci, jsou tito sourozenci osobami, na které se vztahuje služební řád ve smyslu jeho čl. 91 odst. 1.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
K druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastníků řízení
Komise má v podstatě za to, že pokud by Soudní dvůr dospěl k závěru, že sourozenci zesnulého úředníka jsou osobami, na které se vztahuje služební řád ve smyslu jeho čl. 91 odst. 1, musel by nicméně zohlednit skutečnost, že z bodů 31 až 35 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
), vyplývá, že v případě úmrtí úředníka jsou osobami, na které se vztahuje služební řád pro účely podání žaloby o náhradu újmy způsobené tímto úmrtím, pouze osoby výslovně uvedené v článku 73 služebního řádu.
V důsledku toho se Tribunál podle názoru Komise dopustil v bodech 134 a 135 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení, když uznal aktivní legitimaci bratra a sestry zesnulého úředníka k podání žaloby podle článku 270 SFEU k uplatnění nároku na náhradu nemajetkové újmy na základě jiného ustanovení služebního řádu, než je jeho článek 73, a když rozhodl, že odkaz uvedený v bodech 33 a 34 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
), je nesprávný a měl by být zrušen.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano mají za to, že druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že v bodech 33 až 35 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
), Soudní dvůr uznal příslušnost
ratione personae
Soudu pro veřejnou službu k rozhodování o návrhu na náhradu újmy podaném otcem zesnulého úředníka jeho vlastním jménem a jménem dětí zesnulého úředníka. V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že se na tyto osoby vztahuje čl. 73 odst. 2 písm. a) služebního řádu, jelikož toto ustanovení výslovně označuje děti úředníka, jakož i jeho příbuzné v přímé vzestupné linii jako osoby, které mohou v případě úmrtí úředníka pobírat dávky stanovené v uvedeném ustanovení. Jak však vyplývá z bodu 52 tohoto rozsudku, Soudní dvůr rovněž upřesnil, že otázka, zda uvedené osoby skutečně mají nárok na dávky zaručené služebním řádem, nemůže být zohledněna pro účely určení příslušnosti
ratione personae
tohoto Tribunálu, neboť pokud by tomu tak bylo, bylo by pro účely rozhodnutí o této příslušnosti nezbytné nejprve zkoumat opodstatněnost žaloby, která k němu byla podána.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, z bodů 33 a 34 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) nevyplývá, že jedinými osobami jinými než úředníky, které mohou po úmrtí úředníka podat žalobu na náhradu újmy na základě článku 270 SFEU, jsou osoby uvedené v čl. 73 odst. 2 písm. a) služebního řádu. Označení manžela/manželky úředníka, jeho potomků a jeho předků v přímé linii v posledně uvedeném ustanovení jako osob, které mohou mít v případě úmrtí úředníka nárok na dávku, představuje pouze jeden z řady případů, kdy se ustanovení služebního řádu ve smyslu jeho čl. 91 odst. 1 vztahuje na jiné osoby než úředníky, a proto mohou podat žalobu na náhradu újmy na základě článku 270 SFEU. Označení učiněné v čl. 73 odst. 2 písm. a) služebního řádu, které je ustanovením stanovujícím paušální výplatu určitých peněžitých dávek konkrétním osobám v případě úmrtí úředníka, tedy neohraničuje okruh osob, na které se vztahuje služební řád a které mohou podat žalobu na vyplacení náhrady újmy odlišné od uvedených dávek na základě článku 270 SFEU z důvodu újmy způsobené úmrtím úředníka.
Tribunál se tudíž nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodech 134 a 135 napadeného rozsudku v rámci posouzení opodstatněnosti návrhů na náhradu újmy bratra a sestry zesnulého úředníka zaslaných Komisi za to, že se body 33 a 34 rozsudku ze dne 10. září 2015, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
), týkají určení soudu příslušného
ratione personae
, a odkaz na tyto body je tudíž nesprávný, a musí být odmítnut.
Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnuta jako neopodstatněná, a tento důvod tudíž musí být zamítnut v plném rozsahu.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku uplatněného podpůrně má Komise za to, že Tribunál nesplnil povinnost uvést odůvodnění.
Tribunál v bodech 154 až 168, 171, 172 a 181 napadeného rozsudku podle Komise neodůvodnil existenci příčinné souvislosti mezi jednáním Komise a nemajetkovou újmou způsobenou bratrovi a sestře zesnulého úředníka. Důvody uvedené v bodech 155 a 161 napadeného rozsudku, podle nichž Komise nezpochybnila existenci této příčinné souvislosti a tato souvislost vyplývala z rozsudku ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), nejsou relevantní, neboť jsou nesprávné.
Dále je odůvodnění Tribunálu nekonzistentní, jelikož měl v bodech 161 a 162 napadeného rozsudku za to, že je vázán rozsudkem ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), který zakládá odpovědnost Komise za úmrtí dotyčného úředníka, zatímco v bodě 166 napadeného rozsudku vyloučil, že by stanovení této odpovědnosti mohlo být v projednávané věci relevantní. Tribunál tudíž nemohl v bodech 172 a 181 napadeného rozsudku dospět k závěru, že Komise byla odpovědná za nemajetkovou újmu, kterou utrpěli bratr a sestra zesnulého úředníka.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano mají za to, že druhý důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Z ustálené judikatury vyplývá, že povinnost uvést odůvodnění, kterou má Tribunál na základě čl. 296 druhého pododstavce SFEU a článku 36 statutu Soudního dvora Evropské unie, představuje podstatnou formální náležitost, která musí být odlišena od opodstatněnosti odůvodnění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. listopadu 2016, Komise v. Francie a Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, bod
).
Podle ustálené judikatury mu tak tato povinnost ukládá, aby jasně a jednoznačně uvedl své úvahy, tak aby se zúčastněné strany mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí rozhodnutí, a Soudní dvůr mohl vykonat svůj soudní přezkum (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. července 2017, Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen v. EUIPO,
C‑471/16 P
, nezveřejněný,
EU:C:2017:602
, bod
, a ze dne 25. listopadu 2020, Komise v. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci měl Tribunál v bodech 153 až 155 napadeného rozsudku za to, že Soud pro veřejnou službu v bodech 182 až 190 rozsudku ze dne 12. května 2011, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), rozhodl, že existuje příčinná souvislost mezi zaviněným nesplněním povinnosti Komise zajistit ochranu dotyčného úředníka a jeho vraždou a že toto posouzení je konečné, pokud Komise proti tomuto rozsudku nepodá kasační opravný prostředek. Tribunál rovněž připomněl, že v rozsudku ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), uvedl, že Komise uvedené posouzení Soudu pro veřejnou službu nezpochybňuje.
Kromě toho Tribunál v bodech 156 až 161 napadeného rozsudku zejména uvedl, že diskuse o vztahu mezi teoriemi rovnocennosti podmínek a přiměřené příčinné souvislosti, k níž došlo v rámci řízení, které vedlo k vydání rozsudku ze dne 12. května 2011, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), jakož i v rámci řízení, které vedlo k vydání rozsudku ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), byla vedena výlučně s cílem určit, zda může být Komise činěna odpovědnou za úmrtí dotyčného úředníka.
V bodech 162 až 166 napadeného rozsudku měl Tribunál v podstatě za to, že konečné rozhodnutí unijního soudu o existenci příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním Komise a vraždou dotyčného úředníka je plně použitelné na projednávanou věc. Tribunál měl zejména za to, že okolnost, že žalobci v prvním stupni byli nikoliv děti nebo rodiče zesnulého úředníka, nýbrž jeho bratr a sestra, je irelevantní, jelikož článek 73 služebního řádu nebrání tomu, aby sourozenci úředníka získali odškodnění, a že z obecných zásad společných členským státům vyplývá právo sourozenců požadovat případně náhradu nemajetkové újmy za ztrátu jejich bratra. Kromě toho Tribunál uvedl, že okolnost, že nemajetková újma sourozenců úředníka představuje zprostředkovanou nebo nepřímou újmu ve vztahu k újmě, kterou utrpěl zesnulý úředník, nevylučuje, že tuto nemajetkovou újmu lze podle obecných zásad společných členským státům považovat za nahraditelnou.
Konečně v bodech 167 až 169 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že žalobci v prvním stupni podložili prokázání existence a intenzity nemajetkové újmy, kterou utrpěli v důsledku smrti svého bratra, konkrétními úvahami, přičemž se dovolávali ojedinělých a obzvláště dramatických okolností tohoto úmrtí, velké obavy rodiny o budoucnost dětí tohoto úředníka a nespravedlivé bolesti a utrpení ze ztráty jejich bratra. Tribunál uznal, že tyto úvahy skutečně mohly způsobit sourozencům zesnulého úředníka psychické utrpení neobvyklé intenzity, avšak nad rámec tohoto utrpení nepředložili důkaz o existenci citových vazeb mezi tímto úředníkem a jeho sourozenci, které by překračovaly obvyklé citové vazby mezi samostatně žijícími dospělými sourozenci.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba konstatovat, že Tribunál řádně odůvodnil, proč měl za to, že existuje příčinná souvislost mezi porušením povinnosti Komise chránit zesnulého úředníka a nemajetkovou újmou, kterou utrpěli jeho bratr a sestra v důsledku vraždy dotyčného úředníka. Body 153 až 169 napadeného rozsudku totiž dostatečně jasně a jednoznačně uvádějí úvahy Tribunálu a umožňují zejména Komisi seznámit se s důvody přijatého rozhodnutí a Soudnímu dvoru vykonat soudní přezkum.
Toto posouzení nezpochybňují argumenty Komise, podle kterých zaprvé Komise v rámci řízení, které vedlo k vydání napadeného rozsudku, zpochybnila existenci příčinné souvislosti mezi svým jednáním a nemajetkovou újmou bratra a sestry zesnulého úředníka, zadruhé nemohla podat kasační opravný prostředek proti rozsudku ze dne 12. května 2011, Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
), neboť nebyla neúspěšná se svými návrhy, a proto z tohoto nepodání kasačního opravného prostředku nelze vyvodit, že nezpochybnila posouzení obsažená v tomto rozsudku, a zatřetí úvahy uvedené v rozsudku ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) neumožnily, aby byl Tribunál zbaven povinnosti prokázat důvody příčinné souvislosti mezi jednáním Komise a nemajetkovou újmou, kterou požadovali bratr a sestra zesnulého úředníka.
Těmito argumenty totiž Komise zpochybňuje opodstatněnost závěrů Tribunálu týkajících se existence této příčinné souvislosti, a nikoli skutečnost, že Tribunál jasně a jednoznačně neuvedl úvahy, kterými se řídil v napadeném rozsudku. Jak přitom bylo uvedeno v bodě 69 tohoto rozsudku, povinnost uvést odůvodnění představuje podstatnou formální náležitost, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění.
Kromě toho posouzení, podle kterého je napadený rozsudek řádně odůvodněn, nemůže být zpochybněno argumentem Komise vycházejícím z rozporu mezi odůvodněním obsaženým v bodech 161 a 162 napadeného rozsudku a odůvodněním obsaženým v bodě 166 tohoto rozsudku. Tribunál totiž mohl, aniž si protiřečil, konstatovat, že jednak rozsudek ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), je relevantní pro účely prokázání příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním Komise a vraždou dotyčného úředníka a jednak úvaha, že nemajetková újma, kterou utrpěli sourozenci úředníka v důsledku jeho smrti, je újmou, kterou lze podle obecných zásad společných členským státům považovat za nahraditelnou, nebyla rozsudkem ze dne 7. prosince 2017, Missir Mamachi di Lusignano a další v. Komise (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), zpochybněna, neboť ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, se Tribunál nezabýval otázkou náhrady nemajetkové újmy, kterou utrpěli bratr a sestra zesnulého úředníka.
Z toho vyplývá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný, a v důsledku toho musí být kasační opravný prostředek zamítnut v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora platí, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr rozhodne o nákladech řízení.
Článek 138 tohoto jednacího řádu, který se na základě jeho čl. 184 odst. 1 použije na řízení o kasačním opravném prostředku, v odstavci 1 stanoví, že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Stefano Missir Mamachi di Lusignano a Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano požadovali náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Stefanem Missir Mamachim di Lusignano a Marií Letiziou Missir Mamachi di Lusignano.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Stefanem Missir Mamachim di Lusignano a Marií Letiziou Missir Mamachi di Lusignano.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.