CELEX: 62017TJ0218
Veřejná služba
Smluvní zaměstnanci
Článek 24 služebního řádu
Žádost o pomoc
Článek 12a služebního řádu
Psychické obtěžování
Poradní výbor zabývající se obtěžováním a jeho prevencí na pracovišti
Rozhodnutí o zamítnutí žádosti o pomoc
Právo být vyslechnut
Zásada kontradiktornosti
Odmítnutí sdělit stanovisko poradního výboru a poskytnout zápisy ze slyšení svědků
Délka správního řízení
Přiměřená lhůta

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyně, HF, byla zaměstnána orgánem Evropského parlamentu oprávněným k uzavírání pracovních smluv (dále jen „OOUPS“) prostřednictvím na sebe navazujících smluv od 6. ledna do 14. února 2003, od 15. února do 31. března 2003, od 1. dubna do 30. června 2003 a od 1. do 31. července 2003 jako pomocná zaměstnankyně, což je kategorie zaměstnání upravená pracovním řádem ostatních zaměstnanců Evropské unie ve znění před 1. květnem 2004. Žalobkyně byla přidělena do „Audiovizuálního“ odboru, který se poté stal oddělením (dále jen „audiovizuální oddělení“) ředitelství pro sdělovací prostředky generálního ředitelství (GŘ) pro „Informace a vztahy s veřejností“, které se stalo GŘ pro „Komunikaci“. V tomto oddělení vykonávala funkci asistentky kategorie B skupiny V třídy 3.
Následně byla žalobkyně od 1. srpna 2003 do 31. března 2005 zaměstnána společností se sídlem ve Francii, která poskytovala služby pro Parlament, jako administrátorka produkce za účelem zvládnutí nárůstu činnosti související s produkcí v audiovizuálním oddělení.
Žalobkyně byla OOUPS od 1. dubna 2005 do 31. ledna 2006 znovu zaměstnána jako smluvní zaměstnankyně přidělená k audiovizuálnímu oddělení a následně byla od 1. února 2006 do 31. ledna 2012 přidělena jako dočasná zaměstnankyně k témuž oddělení.
Od 1. února 2012 do 31. května 2015 zůstala žalobkyně zaměstnána prostřednictvím na sebe navazujících smluv na dobu určitou jako smluvní zaměstnankyně pro pomocné práce přidělená audiovizuálnímu oddělení.
Od 26. září 2014 žalobkyně čerpala volno z důvodu nemoci a od té doby v Parlamentu již nikdy nepracovala.
Dopisem ze dne 11. prosince 2014 adresovaným generálnímu tajemníkovi Parlamentu (dále jen „generální tajemník“), jehož kopie byla adresována předsedovi poradního výboru zabývajícího se obtěžováním a jeho prevencí na pracovišti (dále jen „poradní výbor“), jakož i předsedovi Parlamentu a generálnímu řediteli GŘ pro „Personál“ generálního sekretariátu Parlamentu (dále jen „generální ředitel pro personál“), podala žalobkyně na základě čl. 90 odst. 1 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) žádost o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu (dále jen „žádost o pomoc“), přičemž uvedené články jsou na smluvní zaměstnance použitelné
per analogiam
na základě článků 92 a 117 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie.
Na podporu žádosti o pomoc žalobkyně uvedla, že se stala obětí psychického obtěžování ze strany vedoucího audiovizuálního oddělení, přičemž toto obtěžování se projevovalo jeho chováním a mluvenými a psanými projevy zejména při schůzích útvaru. Požadovala, aby byla přijata naléhavá opatření k tomu, aby byla okamžitě chráněna před domnělým obtěžovatelem a aby OOUPS zahájil správní šetření za účelem zjištění skutečností.
Dopisem ze dne 13. ledna 2015 vedoucí oddělení pro „Lidské zdroje“ (dále jen „oddělení pro lidské zdroje“) ředitelství pro zdroje GŘ pro „Personál“, R. N., mimo jiné předseda poradního výboru, potvrdil přijetí žádosti žalobkyně o pomoc a informoval ji o tom, že tato žádost bude předána generálnímu řediteli pro personál, který o uvedené žádosti rozhodne jako OOUPS ve lhůtě čtyř měsíců, přičemž v případě uplynutí této lhůty je možné mít případně za to, že bylo přijato implicitní rozhodnutí o zamítnutí této žádosti o pomoc, které může být následně předmětem stížnosti na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu.
Dopisem ze dne 23. ledna 2015 poradce žalobkyně oznámil generálnímu řediteli pro personál, že vedoucí audiovizuálního oddělení byl informován o podání žádosti o pomoc a o tom, že OOUPS zahájil správní šetření. Tato informace totiž byla obsažena v zápise ze schůze audiovizuálního oddělení, což přispělo k rozšíření určitých důvěrných informací nejen mezi kolegy žalobkyně, ale rovněž mezi některými osobami mimo Parlament. Na této schůzi vedoucí oddělení údajně rovněž oznámil, že se žalobkyně do audiovizuálního oddělení nevrátí, a že je proto třeba uvažovat o restrukturalizaci odboru audiovizuálního oddělení zvaného „Newsdesk Hotline“ (dále jen „Newsdesk Hotline“), jehož koordinaci zajišťovala.
E-mailem ze dne 26. ledna 2015 zaměstnanec oddělení pro „Přijímání smluvních zaměstnanců a akreditovaných parlamentních asistentů“ ředitelství pro „Rozvoj lidských zdrojů“ GŘ pro „Personál“ postoupil žalobkyni „sdělení potvrzující změnu [jejího] útvaru od 21. [ledna] 2015“. Toto sdělení, které bylo opatřeno rovněž datem ze dne 26. ledna 2015, uvádělo, že žalobkyně je přidělena se zpětným účinkem k 21. lednu 2015 do oddělení pro návštěvnický program Evropské unie (dále jen „oddělení pro návštěvnický program“) ředitelství pro vztahy s občany GŘ pro „Komunikaci“ a s výjimkou této změny přidělení není její pracovní smlouva nijak pozměněna.
Dopisem ze dne 4. února 2015 (dále jen „rozhodnutí ze dne 4. února 2015“) generální ředitel pro personál odpověděl na dopis poradce žalobkyně ze dne 23. ledna 2015, přičemž uvedl, že ve prospěch žalobkyně bylo přijato opatření k jejímu přeložení od vedoucího audiovizuálního oddělení spočívající v jejím přeřazení do oddělení pro návštěvnický program. Pokud jde o informace poskytnuté vedoucím audiovizuálního oddělení na schůzi tohoto oddělení, žalobkyni bylo oznámeno, že tyto informace „mají být chápány v kontextu opatření o přeložení přijatého [v její] prospěch [...], a nikoli jako zastrašování vůči ostatním členům jejího oddělení, [a] vůbec ne jako nový projev [jejího] obtěžování“. Generální ředitel pro personál kromě toho žalobkyni informoval, že po důkladném přezkoumání jejího spisu a na základě její žádosti o zahájení správního šetření rozhodl o postoupení tohoto spisu poradnímu výboru, jehož předseda ji bude informovat o dalším postupu. Generální ředitel pro personál měl za to, že takto odpověděl na žádost o pomoc a tím v oblasti své působnosti „uzavřel případ“ žalobkyně.
Dopisem ze dne 12. února 2015 poradce žalobkyně požádal generálního ředitele pro personál, aby blíže vysvětlil rozsah opatření, které oznámil v rozhodnutí ze dne 4. února 2015, a zejména aby uvedl, zda bylo opatření o přeložení žalobkyně přijato dočasně. Dále mu připomněl, že podle vnitřních pravidel týkajících se poradního výboru zabývajícího se obtěžováním a jeho prevencí na pracovišti (dále jen „vnitřní pravidla v oblasti obtěžování“), a to konkrétně jejich článků 14 a 15, poradnímu výboru nepřísluší rozhodovat o žádosti o pomoc. Přísluší mu totiž pouze předat důvěrnou zprávu generálnímu tajemníkovi, který má v každém případě pravomoc přijmout opatření podle článku 16 těchto vnitřních pravidel. Žalobkyně tedy měla za to, že osobou oprávněnou rozhodovat o žádosti o pomoc zůstal generální ředitel pro personál jakožto OOUPS, a nikoli poradní výbor.
Dopisem ze dne 4. března 2015 generální ředitel pro personál zopakoval své stanovisko, podle něhož svým rozhodnutím předat žádost o pomoc poradnímu výboru „tento spis uzavřel, pokud jde o oblast jeho působnosti“, a podle něhož mu sice předsednictvo Parlamentu svěřilo pravomoci OOUPS k rozhodování o žádostech o pomoc podaných na základě článku 24 služebního řádu, avšak to nemění nic na tom, že nemůže ignorovat vnitřní pravidla v oblasti obtěžování, která pravomoci jednat v případě přetrvávajícího obtěžování svěřují výlučně generálnímu tajemníkovi. Kromě toho uvedl, že opatření o přeložení žalobkyně z audiovizuálního oddělení do oddělení pro návštěvnický program bylo přijato jak na základě žádosti dotyčné vyjádřené v její žádosti o pomoc, tak „v zájmu útvaru, aby došlo k pokrytí rostoucích potřeb [oddělení pro návštěvnický program]“, a že toto přeřazení platí do uplynutí doby platnosti její smlouvy.
E-mailem ze dne 17. března 2015 byla žalobkyně předvolána poradním výborem, aby ji tento výbor vyslechl dne 25. března 2015.
Dopisem ze dne 24. dubna 2015 žalobkyně podala na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu stížnost zaprvé proti rozhodnutí o přeřazení v rozsahu, v němž ji OOUPS tímto rozhodnutím trvale, a nikoli dočasně přeřadil do oddělení pro návštěvnický program; zadruhé proti rozhodnutí ze dne 4. února 2015, kterým generální ředitel pro personál rozhodl o žádosti o pomoc, když měl za to, že věc je uzavřena v „rámci jeho pravomoci“, a zatřetí proti rozhodnutí, které podle ní bylo přijato dne 11. dubna 2015 a jímž OOUPS žádost o pomoc implicitně zamítl.
Rozhodnutím ze dne 28. května 2015, které bylo přijato v reakci na žádost o obnovení smlouvy podané žalobkyní dne 22. května 2015, OOUPS rozhodl o neobnovení uvedené smlouvy vzhledem k tomu, že v rámci oddělení pro návštěvnický program, ke kterému byla přidělena, již potřeba posílení personálu nebyla opodstatněná (dále jen „rozhodnutí o neobnovení smlouvy“).
Dopisem ze dne 20. srpna 2015 se generální tajemník jakožto OOUPS rozhodl částečně vyhovět stížnosti žalobkyně podané dne 24. dubna 2015. Pokud jde o přeřazení žalobkyně do oddělení pro návštěvnický program, generální tajemník připomněl, že toto přeřazení bylo nutně dočasné a mělo trvat po celou dobu správního šetření, které stále probíhalo, a v podstatě zamítl argumenty žalobkyně proti opodstatněnosti nebo způsobu provedení opatření o přeložení.
V rozhodnutí ze dne 20. srpna 2015 naopak generální tajemník rozhodl o změně rozhodnutí ze dne 4. února 2015 v rozsahu, v němž měl generální ředitel pro personál v tomto rozhodnutí chybně za to, že OOUPS uzavřel případ týkající se žádosti o pomoc. V tomto ohledu upřesnil, že žádost o pomoc povede následně ke konečnému rozhodnutí generálního ředitele pro personál, a proto na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nebylo přijato žádné implicitní rozhodnutí o zamítnutí žádosti o pomoc, takže její stížnost je v tomto ohledu nepřípustná.
Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu Evropské unie dne 17. listopadu 2015 podala žalobkyně na základě článku 270 SFEU žalobu, původně vedenou pod číslem F‑142/15, směřující ke zrušení rozhodnutí, které podle ní bylo přijato implicitně dne 11. dubna 2015 a jímž OOUPS zamítl žádost o pomoc, jakož i ke zrušení rozhodnutí ze dne 20. srpna 2015 o zamítnutí stížnosti ze dne 24. dubna 2015.
Dopisem ze dne 8. prosince 2015 generální ředitel pro personál žalobkyni informoval o svém úmyslu považovat žádost o pomoc za neopodstatněnou, a to konkrétně po vyslechnutí vedoucího audiovizuálního oddělení a čtrnácti dalších úředníků a zaměstnanců tohoto oddělení poradním výborem. Vyzval žalobkyni v souladu s čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie, aby se vyjádřila k jeho úmyslu prohlásit žádost o pomoc za neopodstatněnou, a vyzval ji, aby tak učinila dle své preference buď v rámci pohovoru, nebo písemně. Žalobkyni byla k tomu, aby oznámila svůj úmysl v tomto ohledu generálnímu řediteli, stanovena lhůta končící dne 20. prosince 2015.
Dopisem ze dne 17. prosince 2015 poradce žalobkyně informoval generálního ředitele pro personál o tom, že podá vyjádření písemně. Požádal však s odvoláním na rozsudek ze dne 23. září 2015, Cerafogli v. ECB (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), o předání zprávy, kterou nazval „vyšetřovací“, vyhotovené poradním výborem, přičemž tato žádost byla zopakována v dopise ze dne 5. února 2016.
Dopisem ze dne 9. února 2016 generální ředitel pro personál určil žalobkyni lhůtu k podání písemného vyjádření končící dne 1. dubna 2016, pokud jde o jeho úmysl zamítnout žádost o pomoc. Kromě toho ji informoval o tom, že mu poradní výbor zaslal pouze stanovisko, v němž byl učiněn závěr, že v případě žalobkyně k psychickému obtěžování nedošlo. V tomto ohledu je podle něj běžné, že mu poradní výbor zprávu ve smyslu článku 14 vnitřních pravidel v oblasti obtěžování nepředal, jelikož takovou zprávu poradní výbor vyhotovuje, pouze pokud konstatuje, že k psychickému obtěžování došlo.
Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 14. března 2016 podala žalobkyně žalobu, původně vedenou pod číslem F‑14/16, směřující ke zrušení rozhodnutí o neobnovení smlouvy.
Dne 1. dubna 2016 předložila žalobkyně písemné vyjádření k dopisům generálního ředitele pro personál ze dne 8. prosince 2015 a ze dne 9. února 2016. V něm žalobkyně zopakovala, že chování vedoucího audiovizuálního oddělení vůči ní představovalo psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu, a zpochybňovala konkrétně tvrzení generálního ředitele pro personál, podle kterého poradní výbor nevypracoval zprávu ve smyslu článku 14 vnitřních pravidel v oblasti obtěžování, ale pouze vydal stanovisko. V tomto ohledu uvedla, že odmítnutí generálního ředitele pro personál poskytnout jí všechny závěry poradního výboru porušuje její právo na obhajobu a zbavuje vyjádření, která učinila, užitečného účinku.
Rozhodnutím ze dne 3. června 2016 generální ředitel pro personál jakožto OOUPS zamítl žádost o pomoc (dále jen „napadené rozhodnutí“). V tomto rozhodnutí konkrétně uvedl, že žalobkyně byla úplně a podrobně informována o důvodech, které jej vedly k zamítnutí žádosti o pomoc dne 8. prosince 2015. Připomněl však, že vyřízení žádosti o pomoc spadá výlučně do jeho pravomoci a poradní výbor v tomto ohledu nemá žádnou rozhodovací pravomoc. Podle něj přitom žalobkyně neměla žádné subjektivní právo na předání vyšetřovací zprávy, stanoviska nebo zápisů poradního výboru.
Pokud jde o procesní pochybení uplatněná žalobkyní, generální ředitel pro personál měl konkrétně za to, že žalobkyně tím, že předsedovi poradního výboru předala kopii žádosti o pomoc, tomuto poradnímu výboru formálně nepředložila stížnost ve smyslu vnitřních pravidel v oblasti obtěžování.
Pokud jde o věc samou, generální ředitel pro personál trval na analýze, kterou uvedl v dopise ze dne 8. prosince 2015, a tudíž rozhodl, že neuzná, že situace popsaná žalobkyní spadá pod pojem „psychické obtěžování“ ve smyslu článku 12a služebního řádu.
Podle článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2016/1192 ze dne 6. července 2016 o přenesení pravomoci rozhodovat v prvním stupni spory mezi Evropskou unií a jejími zaměstnanci na Tribunál (
Úř. věst. 2016, L 200, s. 137
) byly věci F‑142/15 a F‑14/16 postoupeny Tribunálu ve stavu, v jakém se nacházely ke dni 31. srpna 2016. Byly zaevidovány pod čísly T‑570/16 a T‑584/16 a poté přiděleny prvnímu senátu Tribunálu.
Dne 6. září 2016 žalobkyně podala proti napadenému rozhodnutí stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Na podporu této stížnosti se dovolávala porušení práva na obhajobu, článku 41 Listiny základních práv, práva být vyslechnut a zásady kontradiktornosti řízení, jakož i vad řízení vedeného poradním výborem, zjevně nesprávného posouzení, porušení článků 12a a 24 služebního řádu a porušení povinnosti poskytnout pomoc a povinnosti náležité péče.
Rozhodnutím ze dne 4. ledna 2017 generální tajemník jakožto OOUPS uvedenou stížnost zamítl (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“).
Pokud jde o výtku týkající se neposkytnutí zprávy vyhotovené poradním výborem a zápisů ze slyšení svědků ze strany OOUPS, generální tajemník konkrétně konstatoval, že s ohledem na judikaturu vyplývající z rozsudků ze dne 11. července 2013, Tzirani v. Komise (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
), a ze dne 23. září 2015, Cerafogli v. ECB (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), neměl OOUPS povinnost předat tyto dokumenty žalobkyni zejména proto, že poradní výbor musí v rámci Parlamentu pracovat při zachování nejvyšší důvěrnosti a jeho práce jsou tajné. Pro účely zajištění svobody projevu všech zúčastněných včetně svědků přitom nebylo možné, aby OOUPS předal tyto dokumenty žalobkyni.
Generální tajemník kromě toho zdůraznil, že členové poradního výboru v něm nezasedali z titulu své funkce v administrativě Parlamentu a že mezi těmito členy a svědky, kteří byli vyslechnuti poradním výborem, neexistoval vztah nadřízenosti a podřízenosti. Co se týče dvou svědků, které žalobkyně chtěla nechat vyslechnout, generální tajemník uvedl, že tito odmítli poskytnout svědectví. Pokud jde o slyšení dvou lékařů požadované žalobkyní, trval na tom, že nikdy nebyli svědky toho, k čemu došlo mezi žalobkyní a domnělým obtěžovatelem, a že tudíž jejich svědecké výpovědi nejsou relevantní.
Konečně pokud jde o existenci psychického obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu v projednávané věci, generální tajemník připustil, že důkazy předložené žalobkyní mohly dokládat opakované a úmyslné jednání ve smyslu tohoto ustanovení. Konstatoval však toto:
„Je třeba mít na paměti, že domnělý obtěžovatel je nadřízeným [žalobkyně]. Z povahy funkce vedoucího oddělení přitom vyplývá, že připomíná svým spolupracovníkům, že musí dodržovat jeho pokyny, přispívat k dobré spolupráci mezi kolegy, přiměřeně sdílet informace užitečné pro práci nebo podat vysvětlení, pokud byli nepřítomni na schůzích. Při komplexním posouzení skutečností uplatňovaných [žalobkyní] se nejeví, že by se mělo jednat o nepřístojné chování vedoucího oddělení vůči podřízenému. Skutkový stav spíše naznačuje, že vedoucí oddělení shledal, že jeho vedoucí pozice je zpochybňována, což vedlo k napětí, takže bylo třeba zasáhnout s cílem zlepšit fungování útvaru. K údajnému očerňování [žalobkyně] před jejími kolegy bez možnosti bránit se docházelo právě na schůzích, jejichž cílem bylo hovořit o špatném fungování útvaru. Výroky přisuzované domnělému obtěžovateli jsou sice politováníhodné, avšak musí být vnímány v tomto kontextu napětí a špatného fungování […]“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. dubna 2017 podala žalobkyně tuto žalobu.
Rozsudky ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
), a HF v. Parlament (
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
), Tribunál zamítl žaloby původně podané žalobkyní.
Dopisem soudní kanceláře ze dne 1. září 2017 byl Parlament požádán, aby v rámci organizačních procesních opatření předložil Tribunálu zprávu nebo případně závěry, které poradní výbor postoupil OOUPS, aniž tím byla dotčena ustanovení čl. 92 odst. 3 a článku 103 jednacího řádu Tribunálu.
Dopisem ze dne 12. září 2017 Parlament vysvětlil, že jednání poradního výboru jsou tajná a že se na jména svědků vyslechnutých tímto výborem musí vztahovat důvěrnost. Za těchto podmínek požádal, aby stanovisko poradního výboru bylo považováno za důvěrné podle článku 103 jednacího řádu.
Usnesením ze dne 21. září 2017 Tribunál nařídil Parlamentu na základě čl. 92 odst. 3 jednacího řádu předložit zprávu nebo stanovisko, které poradní výbor v projednávané věci postoupil OOUPS a které Parlament odmítl předložit v odpověď na organizační procesní opatření přijaté Tribunálem, přičemž uvedl, že tento dokument nebude v této fázi řízení předán žalobkyni.
Dopisem soudní kanceláře ze dne 22. září 2017 byl Parlament rovněž požádán, aby v rámci organizačního procesního opatření Tribunálu sdělil, zda byly v projednávané věci poradním výborem či jiným orgánem Parlamentu pořízeny zápisy ze slyšení svědků. Parlament byl vyzván, aby je případně předložil Tribunálu, aniž tím byla dotčena ustanovení čl. 92 odst. 3 a článku 103 jednacího řádu.
Dne 25. září 2017 Parlament předložil závěry poradního výboru ze dne 12. října 2015, které měly formu stanoviska (dále jen „stanovisko poradního výboru“). Dopisem z téhož dne požádal ze stejných důvodů, jaké uvedl ohledně tohoto stanoviska, aby byly zápisy ze slyšení svědků poradním výborem považovány za důvěrné ve smyslu článku 103 jednacího řádu.
Usnesením ze dne 2. října 2017 nařídil Tribunál Parlamentu na základě čl. 92 odst. 3 jednacího řádu, aby předložil zápisy ze slyšení svědků poradním výborem, které Parlament odmítl předložit v odpověď na organizační procesní opatření přijaté Tribunálem, přičemž uvedl, že tyto dokumenty nebudou v této fázi řízení předány žalobkyni.
Po dvojí výměně vyjádření účastníků řízení byla písemná část řízení ukončena dne 10. října 2017.
Dne 12. října 2017 Parlament předložil zápisy ze slyšení svědků poradním výborem, které podle jeho názoru měly ve vztahu k žalobkyni zůstat důvěrné.
Usnesením ze dne 30. listopadu 2017 Tribunál nařídil Parlamentu předložit nedůvěrnou verzi stanoviska poradního výboru s vynechanými jmény čtrnácti vyslechnutých osob a nedůvěrné znění zápisů ze slyšení svědků tímto výborem pouze s vynechanými údaji umožňujících určit bez důvodné pochybnosti totožnost jednotlivých svědků. Téhož dne rovněž Tribunál v rámci organizačních procesních opatření položil účastníkům otázky k písemnému zodpovězení a účastníci této žádosti ve stanovených lhůtách vyhověli.
Dne 12. a 15. prosince 2018 žalobkyně a Parlament odpověděly na otázky položené Tribunálem v rámci organizačních procesních opatření.
Poté, co Parlament předložil nedůvěrnou verzi stanoviska poradního výboru, jakož i zápisy ze slyšení čtrnácti svědků včetně vedoucího audiovizuálního oddělení a zápis ze slyšení žalobkyně, byly tyto poskytnuty žalobkyni, která se k nim a k písemným odpovědím Parlamentu na otázky Tribunálu dne 15. ledna 2018 vyjádřila.
Účastníci řízení byli vyslechnuti na jednání konaném dne 23. února 2018. Vzhledem k tomu, že Parlament nepodal jasnou a jednoznačnou odpověď na jednu z otázek Tribunálu, byla mu dána možnost odpovědět písemně. V návaznosti na odpověď Parlamentu podanou dne 7. března 2018 a na vyjádření žalobkyně k této odpovědi dne 26. března 2018 ukončil Tribunál ústní část řízení.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí a v případě potřeby také rozhodnutí o zamítnutí stížnosti,
–
uložil Parlamentu náhradu újmy stanovenou
ex æquo et bono
ve výši 90000 eur jakožto náhradu nemajetkové újmy, která jí měla vzniknout v důsledku porušení práva, jichž se dopustil OOUPS při vyřizování žádosti o pomoc;
–
uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
Parlament navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K předmětu žaloby
Podle ustálené judikatury návrhová žádání, která formálně směřují ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, mají za účinek to, že je Tribunálu předložen akt, proti kterému byla stížnost podána, pokud jako taková nemají samostatný obsah (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. ledna 1989, Vainker v. Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, bod
, a ze dne 6. dubna 2006, Camós Grau v. Komise,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, bod
).
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci rozhodnutí o zamítnutí stížnosti pouze potvrdilo napadené rozhodnutí, je třeba konstatovat, že návrhová žádání směřující ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nemají samostatný obsah, a není tedy namístě o nich rozhodovat zvlášť, i když při posuzování legality napadeného rozhodnutí je třeba vzít v úvahu odůvodnění obsažené v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, neboť toto odůvodnění je považováno za shodné s odůvodněním napadeného rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. prosince 2009, Komise v. Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, body
a
a citovaná judikatura), a dále též odůvodnění uvedené v dopise ze dne 8. prosince 2015, kterým byla žalobkyně předtím ze strany OOUPS vyslechnuta, vzhledem k tomu, že v napadeném rozhodnutí je uvedeno, že toto rozhodnutí je doplněno odkazem na tento dopis, pokud jde o důvody, pro které OOUPS nemá za to, že se žalobkyně stala obětí psychického obtěžování.
K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení
Na podporu návrhových žádání směřujících ke zrušení žalobkyně formálně uplatňuje tři žalobní důvody:
–
zaprvé porušení práva na obhajobu, článku 41 Listiny základních práv, práva být vyslechnut a zásady kontradiktornosti;
–
zadruhé procesní vady spočívající v tom, že postup poradního výboru byl protiprávní a neobjektivní;
–
zatřetí zjevně nesprávné posouzení, porušení povinnosti poskytnout pomoc a povinnosti náležité péče a porušení článků 12a a 24 služebního řádu.
K prvnímu žalobnímu důvodu založenému na porušení práva na obhajobu, článku 41 Listiny základních práv, práva být vyslechnut a zásady kontradiktornosti
Na podporu prvního žalobního důvodu žalobkyně připomíná, že podle článku 15 vnitřních pravidel v oblasti obtěžování předá poradní orgán závěry OOUPS, je-li odpovědný za vyšetřování, jak tomu bylo v projednávané věci.
Žalobkyně zdůrazňuje, že ve svém rozhodnutí ze dne 9. února 2016 odůvodnil generální ředitel pro personál své odmítnutí předat jí zprávu poradního výboru, o kterou žádala, skutečností, že žádná zpráva nebyla v projednávané věci vypracována a že mu tento výbor předal pouhé stanovisko. Přednostně před tím, než dosáhne v rámci soudního řízení předání stanoviska poradního výboru, žalobkyně zpochybňuje skutečnost, že poradní výbor v projednávaném případě nevypracoval zprávu nebo že nevypracoval podstatné závěry v souladu s vnitřními pravidly v oblasti obtěžování. Podle ní je totiž nepravděpodobné, že by dopis ze dne 8. prosince 2015, který má pouze dvě strany, mohl vyčerpávajícím způsobem odrážet obsah závěrů poradního výboru, které měly být výsledkem patnáctiměsíčního vyšetřování a slyšení vedoucího audiovizuálního oddělení a třinácti osob jakožto svědků. Kromě ze samotného obsahu tohoto nebyla s to pochopit všechny důvody zohledněné OOUPS v napadeném rozhodnutí ani zpochybnit prohlášení, která mohli někteří svědkové učinit, nebo jejich případné zkreslení ze strany OOUPS.
Žalobkyně v každém případě zpochybňuje stanovisko generálního tajemníka podané v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, podle něhož jí jakožto stěžovatelce bylo právo na obhajobu přiznáno v omezenějším rozsahu. V této souvislosti se domnívá, že zásada kontradiktornosti a právo na obhajobu v každém případě ukládá OOUPS poskytnout jí nejen závěry poradního výboru, ale i zápisy ze slyšení svědků, tj. dokumenty, které nakonec v průběhu řízení získala, zejména protože jak v napadeném rozhodnutí, tak v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti OOUPS neodůvodnil své odmítnutí poskytnout dokumenty potřebou chránit důvěrnost totožnosti prověřovaných osob a osob, které podaly během šetření svědectví, ve smyslu judikatury vyplývající z rozsudku ze dne 11. července 2013, Tzirani v. Komise (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
).
Podle žalobkyně nemůže poukaz na tajnost a důvěrnost prací poradního výboru, jak je upravena vnitřními pravidly v oblasti obtěžování, obstát. OOUPS navíc podle ní mohl zvážit vypracování nedůvěrného znění zprávy nebo závěrů poradního výboru, jakož i zápisů ze slyšení, což ostatně Parlament nakonec v návaznosti na důkazní opatření Tribunálu učinil.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně neměla tyto dokumenty k dispozici pro své vyjádření ze dne 1. dubna 2016, nebyla podle jejího názoru obeznámena s odůvodněním a veškerými úvahami, které OOUPS zohlednil při přijetí napadeného rozhodnutí. OOUPS tedy v projednávaném případě rovněž porušil její právo na to být vyslechnuta ve smyslu článku 41 Listiny základních práv.
Žalobkyně kromě toho uvádí, že se OOUPS ve fázi před zahájením soudního řízení nedovolával ochrany důvěrnosti svědků upravené v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv za účelem odůvodnění odepření přístupu k závěrům poradního výboru a zápisům ze slyšení svědků. V důsledku toho s ohledem na judikaturu vycházející z rozsudku ze dne 12. prosince 2013, Simpson v. Rada (
F‑142/11
,
EU:F:2013:201
, bod
), se Parlament podle ní nemůže ve stadiu soudního řízení dovolávat tohoto aspektu za účelem odůvodnění opodstatněnosti rozhodnutí OOUPS o odepření přístupu k těmto dokumentům, jelikož taková argumentace je uplatňována pozdě, a je tudíž nepřípustná.
Parlament navrhuje první žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný s tím, že judikatura, jíž se žalobkyně dovolává, v každém případě OOUPS neukládá povinnost zpřístupnit jí činnost poradního výboru. Kromě toho zdůrazňuje, že OOUPS se v projednávané věci rozhodl zaručit důvěrnost svědeckých výpovědí nejen vůči domnělému obtěžovateli, ale také vůči stěžovatelce s cílem zajistit svobodu projevu svědků. V tomto ohledu odkazuje na bod 41 rozsudku ze dne 11. července 2013, Tzirani v. Komise (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
), v němž Soud pro veřejnou službu rozhodl, že „v kontextu žaloby z důvodu psychického obtěžování je třeba až na výjimečné situace zaručit důvěrnost shromážděných svědectví včetně těch získaných během soudního řízení, protože možnost eventuálního odstranění této důvěrnosti ve stadiu soudního řízení by mohla bránit tomu, aby probíhající šetření bylo nestranné a objektivní a mohlo těžit ze spolupráce bez zábran ze strany zaměstnanců předvolaných ke slyšení jako svědci“.
–
Úvodní poznámky k vyřizování žádosti o pomoc podle služebního řádu
Úvodem je třeba připomenout, že jestliže je OOUPS nebo případně orgánu instituce oprávněnému ke jmenování (dále jen „OOJ“) předložena na základě čl. 90 odst. 1 služebního řádu žádost o pomoc ve smyslu článku 24 uvedeného služebního řádu, musí tento orgán v rámci povinnosti poskytnout pomoc v případě události neslučitelné s řádným a nerušeným výkonem služby s veškerou nutnou energií zasáhnout a s rychlostí a péčí vyžadovanými okolnostmi daného případu reagovat tak, aby zjistil skutkový stav a vyvodil z něj se znalostí věci příslušné důsledky. Za tímto účelem stačí, aby úředník nebo zaměstnanec, který se domáhá ochrany od svého orgánu, předložil alespoň neúplný důkaz o existenci útoků, o nichž tvrdí, že směřují proti němu. Jsou-li takové skutečnosti dány, je na dotyčném orgánu, aby přijal vhodná opatření, zejména tak, že provede ve spolupráci se stěžovatelem správní šetření za účelem prokázání skutkového základu žádosti o pomoc (rozsudky ze dne 26. ledna 1989, Koutchoumoff v. Komise,
224/87
,
EU:C:1989:38
, body
a
; ze dne 12. července 2011, Komise v. Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, bod
, a ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
).
V případě tvrzeného obtěžování zahrnuje povinnost poskytnout pomoc konkrétně povinnost administrativy s vážností, rychle a ve vší důvěrnosti přezkoumat žádost o pomoc, v níž je obtěžování tvrzeno, a informovat žadatele o postupu jejího vyřizování (rozsudky ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
; ze dne 27. listopadu 2008, Klug v. EMEA,
F‑35/07
,
EU:F:2008:150
, bod
, a ze dne 6. října 2015, CH v. Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, bod
).
Co se týče opatření, která je třeba přijmout v situaci, jaká nastala v projednávané věci, která spadá do působnosti článku 24 služebního řádu, administrativa má při volbě opatření a prostředků pro uplatnění článku 24 služebního řádu širokou posuzovací pravomoc podléhající přezkumu ze strany unijního soudu (rozsudky ze dne 15. září 1998, Haas a další v. Komise,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, bod
; ze dne 25. října 2007, Lo Giudice v. Komise,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, bod
, a ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
).
Pokud po podání žádosti o pomoc takového druhu jako v projednávaném případě administrativa rozhodne o správním šetření, přičemž v případě potřeby jím jako v projednávaném případě pověří poradní výbor (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2015, CH v. Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, bod
), samotným předmětem tohoto správního šetření je potvrdit či vyvrátit existenci psychického obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu, takže OOUPS nemůže předjímat výsledek šetření a nemá byť implicitně zaujímat stanovisko k existenci tvrzeného obtěžování předtím, než obdrží výsledky správního šetření. Jinými slovy, zahájení správního šetření je vlastní, že administrativa nezaujímá předčasně stanovisko především na základě jednostranného popisu skutečností poskytnutého v žádosti o pomoc, neboť si musí naopak svůj postoj vyhradit do okamžiku, kdy bude dokončeno uvedené šetření, v rámci kterého musí dojít ke konfrontaci tvrzení úředníka či zaměstnance, který podal žádost o pomoc, se skutkovou verzí podanou domnělým obtěžovatelem a verzí osob, jež mohly být svědky tvrzených skutečností, které údajně představují porušení článku 12a služebního řádu domnělým obtěžovatelem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu může mít konstatování existence psychického obtěžování administrativou po skončení správního šetření, provedeného případně s pomocí orgánu odlišného od OOUPS, jako je poradní výbor, samo o sobě příznivý účinek v rámci terapeutického procesu psychického zotavení obtěžovaného úředníka nebo zaměstnance a může též odůvodnit nejen disciplinární důsledky vůči obtěžovateli, ale může být i použito obětí pro účely případné vnitrostátní žaloby, v rámci níž se uplatní povinnost OOUPS poskytnout pomoc na základě článku 24 služebního řádu, přičemž ukončením zaměstnání dotčeného zaměstnance tato povinnost nezanikne. Dovedení správního šetření až do konce pak může naopak umožnit vyvrátit tvrzení údajné oběti a napravit v takovém případě křivdy, které by takové obvinění, které se nakonec ukáže jako neopodstatněné, mohlo způsobit na straně osoby dotčené šetřením jako domnělý obtěžovatel (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je nejprve třeba uvést, že služební řád neupravuje zvláštní postup, jímž by administrativa byla vázána při vyřizování žádosti o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu, podané na základě čl. 90 odst. 1 služebního řádu, jejímž předmětem je tvrzení úředníka nebo zaměstnance, podle kterého se vůči němu jiný úředník nebo zaměstnanec dopustil jednání, které je v rozporu s článkem 12a služebního řádu.
Dále je třeba připomenout, že správní šetření zahájené na základě žádosti o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu podané úředníkem nebo zaměstnancem pro jednání třetí osoby, úředníka nebo zaměstnance, které má představovat psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu, je sice zahájeno k jeho žádosti, avšak nelze je považovat za šetření zahájené vůči uvedenému úředníkovi nebo zaměstnanci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. května 2012, Skareby v. Komise,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, bod
). Podle ustálené judikatury totiž úloha osoby, která podala žádost o pomoc, v níž tvrdí, že došlo k obtěžování, spočívá především ve spolupráci na řádném vedení správního šetření za účelem prokázání skutkového stavu (rozsudky ze dne 26. ledna 1989, Koutchoumoff v. Komise,
224/87
,
EU:C:1989:38
, body
a
; ze dne 25. října 2007, Lo Giudice v. Komise,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, bod
, a ze dne 6. října 2015, CH v. Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, bod
).
Právo na obhajobu, jak je upraveno v článku 48 Listiny základních práv, nadepsaném „Presumpce neviny a právo na obhajobu“, tak ukládá povinnost, aby osoby, kterým jsou určena rozhodnutí, která významně ovlivňují jejich zájmy, mohly užitečně vyjádřit své stanovisko ke skutečnostem, které jim mohou být „vytýkány“ a mohou sloužit k odůvodnění těchto rozhodnutí (rozsudek ze dne 14. června 2016, Marchiani v. Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, bod
), a zahrnuje povinnost dodržovat zásadu kontradiktornosti, která jde nad rámec dodržování práva být vyslechnut, jež je ostatně rovněž zaručeno jakožto součást článku 41 Listiny, nadepsaného „Právo na řádnou správu“. Toto dodržování práva na obhajobu ve smyslu článku 48 Listiny základních práv však má být uplatňováno pouze v rámci řízení, které je zahájeno „vůči“ osobě a může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, v němž administrativa uvádí skutečnosti v neprospěch této osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. května 2012, Skareby v. Komise,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, bod
).
Z toho vyplývá, že v rámci postupu OOJ nebo OOUPS uplatňovaného s cílem rozhodnout o žádosti o pomoc podané pro porušení článku 12a služebního řádu se osoba, která tuto žádost podala, nemůže dovolávat dodržování práva na obhajobu dle článku 48 Listiny základních práv jako takového, a to ani ve formě porušení zásady kontradiktornosti.
Totéž dále platí i pro domnělého obtěžovatele. Ten totiž samozřejmě může být osobně uvržen v podezření žádostí o pomoc, která vedla k zahájení správního šetření, a může potřebovat se již v této fázi hájit proti obviněním vůči své osobě, která odůvodňují, aby byl v rámci šetření případně i opakovaně vyslechnut (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
). Avšak teprve v pozdější fázi řízení, je-li třeba proti němu zahájit disciplinární řízení, v projednávaném případě předložením věci disciplinární komisi, mu svědčí právo na obhajobu dle článku 48 Listiny základních práv a zejména zásada kontradiktornosti s tím, že služební řád stanoví pouze právo být vyslechnut na principu zahájení disciplinárního řízení a že řízení se stává kontradiktorním teprve předložením věci disciplinární komisi (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 1998, Tzoanos v. Komise,
T‑74/96
,
EU:T:1998:58
, bod
).
Vzhledem k výše uvedenému je třeba osobě, které podala žádost o pomoc, přiznat jakožto domnělé oběti procesní práva odlišná od práva na obhajobu dle článku 48 Listiny základních práv, která nejsou tak rozsáhlá jako toto právo (rozsudky ze dne 16. května 2012, Skareby v. Komise,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, bod
, a ze dne 16. prosince 2015, De Loecker v. ESVČ,
F‑34/15
,
EU:F:2015:153
, bod
) a v konečném důsledku jsou součástí práva na řádnou správu, jak je upraveno v článku 41 Listiny základních práv.
Je totiž třeba připomenout, že cílem správního šetření zahájeného administrativou na základě žádosti o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu je vyjasnit na základě závěrů šetření sporné skutečnosti, aby administrativa mohla v tomto ohledu zaujmout konečný postoj, což jí umožní buď žádost o pomoc odložit, nebo v případě, že se tvrzené skutečnosti prokáží a spadají do působnosti článku 12a služebního řádu, eventuálně zahájit disciplinární řízení za účelem případného přijetí disciplinárních postihů vůči domnělému obtěžovateli (viz rozsudek ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud se tedy v rámci opatření, která se rozhodne přijmout v reakci na žádost o pomoc, administrativa rozhodne zahájit disciplinární řízení na základě článku 86 služebního řádu z důvodu, že osoba v této žádosti obviněná porušila zákaz stanovený v článku 12a služebního řádu, je toto řízení zahájeno vůči tomuto úředníkovi nebo zaměstnanci, domnělému obtěžovateli, takže ten má k dispozici všechny procesní záruky, jimiž je realizováno právo na obhajobu ve smyslu článku 48 Listiny základních práv a konkrétně zásada kontradiktornosti. Těmito zárukami jsou záruky stanovené v příloze IX služebního řádu.
Pokud administrativa na druhou stranu v reakci na žádost o pomoc rozhodne, že skutečnosti uplatněné na podporu žádosti o pomoc nejsou opodstatněné a že vytýkané skutky tudíž nepředstavují psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu, zasahuje takové rozhodnutí nepříznivě do právního postavení osoby, která žádost o pomoc podala (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. září 2007,Combescot v. Komise,
T‑249/04
,
EU:T:2007:261
, bod
, a ze dne 11. května 2010, Nanopoulos v. Komise,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, bod
), a nepříznivě se jí dotýká ve smyslu čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv.
Aby bylo dodrženo právo na řádnou správu, musí být osoba, která podala žádost o pomoc, nutně v souladu s čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv účinně vyslechnuta předtím, než OOJ nebo OOUPS přijme toto rozhodnutí o zamítnutí žádosti o pomoc. To znamená, že dotčená osoba je předtím vyslechnuta ohledně důvodů, které OOJ nebo OOUPS hodlá uplatnit na podporu zamítnutí této žádosti.
V projednávaném případě je nesporné, že žalobkyně byla OOUPS vyslechnuta v daném případě na základě dopisu ze dne 8. prosince 2015 generálního ředitele pro personál, v němž tento přesně vyložil důvody, kvůli kterým jakožto OOUPS nehodlal uznat, že skutečnosti uplatněné žalobkyní představují psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu. Žalobkyně se nicméně domnívá, že v rámci písemného vyjádření, které podala dne 1. dubna 2016, nebyla užitečně vyslechnuta, protože za tímto účelem nedisponovala stanoviskem poradního výboru ani zápisy ze slyšení svědků.
Je tudíž třeba určit, zda v projednávaném případě bylo na základě práva žalobkyně být vyslechnuta nutné, aby měla rovněž k dispozici stanovisko poradního výboru a zápisy ze slyšení vedených tímto výborem za účelem vyjádření se k důvodům uváděným OOUPS v dopise ze dne 8. prosince 2015 pro zamítnutí žádosti o pomoc.
–
K povinnosti OOUPS předat žalobkyni stanovisko poradního výboru před přijetím napadeného rozhodnutí
Ve věci týkající se souboru jiných norem než služebního řádu použitelných na Evropskou centrální banku (ECB) Tribunál rozhodl, že pokud administrativa rozhodne o zahájení správního šetření a to povede k vypracování zprávy, zaměstnanci tohoto orgánu, který podal dle terminologie vlastní předpisům uvedeného orgánu „stížnost“ na skutečnosti, které údajně spadají pod pojem psychické obtěžování ve smyslu vymezeném v předpisech použitelných na personál ECB, by měla být dána stejně jako obviněné osobě před tím, než administrativa ECB o stížnosti rozhodne, možnost uplatnit připomínky k návrhu vyšetřovací zprávy ve smyslu uvedených předpisů, nebo alespoň ke skutečnostem, které administrativa zohlednila při přijímání rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. září 2015, Cerafogli v. ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, bod
).
V oblasti služebního řádu se má OOJ či případně OOUPS zabývat nikoli stížností, ale žádostí o pomoc podanou na základě článku 24 a čl. 90 odst. 1 služebního řádu. V tomto ohledu na rozdíl služební řád od režimu použitelného na ECB neupravuje zvláštní postup upravující způsob, jímž by OOJ nebo OOUPS měly vyřizovat žádost o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu týkající se porušení článku 12a služebního řádu, ani ustanovení, které by jako takové ukládalo povinnost předat stanovisko poradního výboru nebo zápisy ze slyšení svědků, kteří byli tímto výborem vyslechnuti, osobě, která žádost o pomoc podala, nebo osobě v této žádosti obviněné jakožto domnělému obtěžovateli.
Bylo však rozhodnuto, že s výhradou ochrany zájmů prověřovaných osob a osob, které podaly v rámci šetření svědectví, žádné ustanovení služebního řádu nezakazuje, aby byla závěrečná zpráva o šetření předána třetí osobě, která má legitimní zájem na tom se s ní seznámit, jako je tomu v případě osoby, která podá žádost o pomoc podle článku 24 služebního řádu založenou na porušení článku 12a služebního řádu. V této souvislosti však bylo zdůrazněno, že určité orgány v rámci své autonomie při provádění těchto ustanovení služebního řádu někdy přijaly toto řešení a žadateli o pomoc předaly závěrečnou zprávu o šetření buď před podáním žaloby tak, že ji připojily ke konečnému rozhodnutí o žádosti o pomoc, nebo v rámci výkonu organizačního procesního opatření, o kterém rozhodl unijní soud v řízení v prvním stupni (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Tzirani v. Komise,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, bod
).
Tribunál však má za to, že v případě, že se OOUPS rozhodne tak jako v projednávaném případě opatřit si stanovisko poradního výboru, jemuž svěří vedení správního šetření, a v rozhodnutí o žádosti o pomoc zohlední stanovisko vydané tímto poradním výborem, uvedené stanovisko, které je poradní a může být vyhotoveno v nedůvěrné podobě respektující anonymitu poskytnutou svědkům, musí být v zásadě předáno osobě, která podala žádost o pomoc, pro účely uplatnění jejího práva na to být vyslechnuta, i když vnitřní předpisy v oblasti obtěžování takové předání neupravují.
OOUPS tedy porušil právo být vyslechnut ve smyslu článku 41 Listiny základních práv, když v rozhodnutí ze dne 9. února 2016, v napadeném rozhodnutí a v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti odmítl žalobkyni předat stanovisko poradního výboru a vyslechl ji v projednávaném případě pouze na základě dopisu ze dne 8. prosince 2015 obsahujícího důvody, pro něž generální ředitel pro personál hodlal žádost o pomoc zamítnout.
–
K povinnosti OOUPS předat žalobkyni zápisy ze slyšení svědků před přijetím napadeného rozhodnutí
Pokud jde o zápisy ze slyšení svědků poradním výborem, OOUPS je odmítl žalobkyni poskytnout kvůli zaručení důvěrnosti činnosti poradního výboru, která je nezbytná k zajištění svobody projevu svědků, s čímž byli seznámeni před každým jejich pohovorem s poradním výborem. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, byl tento důvod spočívající v ochraně důvěrnosti svědků uveden v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, a může tedy být Parlamentem s ohledem na evolutivní povahu postupu před zahájením soudního řízení zopakován a upřesněn ve fázi soudního řízení.
V tomto ohledu má Tribunál za to, že k zajištění účinného uplatňování zákazu jakékoli formy psychického či sexuálního obtěžování na pracovišti může administrativa v zásadě upravit možnost zaručit svědkům, kteří souhlasí s poskytnutím svých výpovědí o sporných skutečnostech, v tvrzeném případě obtěžování, že jejich svědectví zůstanou důvěrná přinejmenším v rámci postupu pro vyřízení žádosti o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu, a to jak vůči domnělému obtěžovateli, tak domnělé oběti.
Vzhledem k tomu, že jedním z cílů uložených administrativě v rámci vyřizování žádosti o pomoc je obnovení klidu na pracovišti, seznámení se s obsahem svědectví, a to jak ze strany domnělého obtěžovatele, tak domnělé oběti, by mohlo tento cíl ohrozit, jelikož by oživovalo případné meziosobní nepřátelství na pracovišti a do budoucna odrazovalo osoby, které mohou poskytnout relevantní svědectví, aby tak učinily.
Jsou-li dále informace orgánu poskytnuty dobrovolně, avšak s žádostí o zachování důvěrnosti za účelem ochrany anonymity informátora, je orgán, který tyto informace přijme, povinen takovouto podmínku respektovat (v tomto smyslu viz obdobně rozsudek ze dne 7. listopadu 1985, Adams v. Komise,
145/83
,
EU:C:1985:448
, bod
). Tak tomu může být i v případě, že úředníci nebo zaměstnanci svolí k poskytnutí svědectví, aby administrativa mohla objasnit skutečnosti, které jsou předmětem žádosti o pomoc, ale na oplátku vyžadují, aby byla zajištěna jejich anonymita vůči domnělému obtěžovateli a/nebo domnělé oběti, přičemž je třeba zdůraznit, že i když jejich účast je žádoucí z hlediska služebního řádu, nejsou nutně povinni při vyšetřování spolupracovat tak, že poskytnou svědectví.
Pokud se nicméně administrativa rozhodne zahájit disciplinární řízení proti domnělému obtěžovateli, jeho právo na obhajobu je výslovně upraveno v příloze IX služebního řádu a je na OOJ nebo OOUPS, aby dotčené osobě poskytl všechny dokumenty, které hodlá předložit k posouzení disciplinární komisi, jíž případně přísluší znovu vyslechnout svědky vytýkaných skutečností.
S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že OOUPS neporušil právo být vyslechnut ve smyslu článku 41 Listiny základních práv, když v projednávaném případě odmítl předat žalobkyni zápisy ze slyšení svědků ve fázi před zahájením soudního řízení.
–
K důsledkům porušení práva být vyslechnut spočívajícího v nepředání stanoviska poradního výboru ve fázi před zahájením soudního řízení
Co se týče důsledků nezpřístupnění stanoviska poradního výboru žalobkyni ve fázi před zahájením soudního řízení, je třeba připomenout, že podle judikatury lze i v případě, kdy došlo k porušení práva být vyslechnut, vyhovět žalobnímu důvodu pouze tehdy, jestliže řízení mohlo vést k odlišnému výsledku v případě, že by k této vadě nedošlo (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. dubna 2016, Dalli v. Komise,
C‑394/15 P
, nezveřejněno,
EU:C:2016:262
, bod
; rozsudky ze dne 6. února 2007, Wunenburger v. Komise,
T‑246/04 a T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, bod
, a ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
, bod
).
V projednávaném případě žalobkyně ve svém vyjádření ze dne 15. ledna 2018 uvedla, že stanovisko poradního výboru bylo stručné a v případě, že skutečně odráží práci výboru, je třeba jej považovat za nedostatečné s ohledem na stížnost, kterou podala. Vzhledem k široké posuzovací pravomoci poradního výboru při organizaci své práce však Tribunál není toho názoru, že by stručnost stanoviska tohoto výboru bránila tomu, aby plnilo poradní účel. OOUPS navíc měl pro potřeby rozhodnutí o žádosti o pomoc popisující podrobně vytýkané skutečnosti k dispozici nejen toto – byť stručné – poradní stanovisko, ale i zápisy ze slyšení svědků, které mu poskytly komplexní a podrobný přehled o těchto skutečnostech, jakož i jejich vnímání ze strany jednotlivých členů personálu dotčeného oddělení.
Když byla žalobkyně k tomuto znovu dotazována na jednání, nebyla schopna vysvětlit, jaký další argument odlišný od těch, jež uvedla ve fázi před zahájením soudního řízení, který by mohl mít dopad na napadené rozhodnutí, jehož odůvodnění jí bylo výslovně poskytnuto v dopise ze dne 8. prosince 2015, by bývala mohla konkrétně uplatnit, pokud by měla k dispozici stanovisko poradního výboru. Argumenty, které předložila, včetně těch předložených na jednání, totiž směřují k prokázání struktury audiovizuálního oddělení, kterou označuje za klanovou, a k neopodstatněnosti kritiky vedoucího oddělení, pokud jde o kvalitu její práce, zejména zadržování informací, kterého se údajně dopouštěla, a jejího nedostatečného týmového ducha. Tyto argumenty se týkají obsahu svědectví zaznamenaných v zápisech ze slyšení svědků, a nikoli stanoviska poradního výboru, se kterým se nicméně v průběhu soudního řízení seznámila. Je to však pouze tento posledně uvedený dokument, který měl OOUPS poskytnout žalobkyni, aby ji užitečně vyslechl před zamítnutím žádosti o pomoc.
Za těchto podmínek je třeba první žalobní důvod zamítnout.
K druhému žalobnímu důvodu založenému na procesních vadách spočívajících v tom, že postup poradního výboru byl protiprávní a neobjektivní
Na podporu druhého žalobního důvodu žalobkyně v podstatě tvrdí, že třináct ze čtrnácti svědků, kteří byli vyslechnuti poradním výborem, jsou úředníci nebo zaměstnanci podřízení domnělému obtěžovateli, takže nemohli podat objektivní svědectví. To podle ní ještě zhoršila skutečnost, že předsedou poradního výboru byl vedoucí oddělení lidských zdrojů, jehož přítomnost v rámci poradního výboru nemohla u vyslýchaných svědků vzbuzovat důvěru v to, že jejich svědectví nebude mít důsledky na jejich kariéru.
Žalobkyně rovněž OOUPS vytýká, že poradní výbor nevyslechl jednoho z posudkových lékařů ani psychologa Parlamentu, přestože to požadovala. Podle žalobkyně přitom tyto osoby mohly poskytnout „více neutrální svědectví“ vzhledem k neexistenci vztahu podřízenosti mezi nimi a domnělým obtěžovatelem. Mohly konkrétně potvrdit, že si žalobkyně před tím, než se obrátila na svého osobního lékaře, stěžovala již na půdě Parlamentu, že je obětí psychického obtěžování, a že se u ní vyskytují typické příznaky vystavení situaci psychického obtěžování. Z toho vyvozuje, že poradní výbor v projednávaném případě vedl šetření neobjektivně.
Žalobkyně má konečně za to, že OOUPS nepředložil důkaz o tom, že poradní výbor skutečně kontaktoval oba svědky, které uvedla a kteří podle OOUPS údajně odmítli před tímto výborem vypovídat. V každém případě zpochybňuje výroky připisované jednomu z těchto dvou svědků, Z, podle nichž tato nebyla v každodenním kontaktu s žalobkyní. Z totiž pracovala v sousední kanceláři a mnohokrát s ní byla v kontaktu, jak ukazuje e-mailová korespondence, kterou žalobkyně připojila k replice.
Parlament navrhuje zamítnout druhý žalobní důvod jako neopodstatněný.
V tomto ohledu zdůrazňuje, že členové poradního výboru v něm nezasedají v postavení úředníka nebo zaměstnance Parlamentu, ale jako soukromé osoby. Navíc na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, předseda poradního výboru není nijak odpovědný za veškerý svůj personál a nemá žádný hierarchický vztah k osobám, které v projednávané věci poskytly svědeckou výpověď. Parlament rovněž zpochybňuje tvrzení žalobkyně, podle kterého skutečnost, že třináct ze čtrnácti svědků bylo ve vztahu podřízenosti vůči domnělému obtěžovateli, měla za následek, že nemohli svobodně vypovídat. Podle Parlamentu totiž tyto osoby byly přirozeně nejlépe disponované k podání užitečného svědectví o sporných skutečnostech. Navíc právě s cílem zajistit svobodu projevu svědků rozhodl, že ani domnělý obtěžovatel ani údajná oběť nebudou mít přístup k obsahu jejich svědectví. Co se konečně týče dvou svědků jmenovaných žalobkyní, Parlament poskytuje e-mail, který dne 4. září 2015 zaslal jeden z jeho úředníků, člen sekretariátu poradního výboru, předsedovi poradního výboru, v němž tento úředník podává zprávy o svých kontaktech s oběma osobami označenými žalobkyní za svědky a o důvodech, které tyto dvě osoby vedly k odmítnutí vypovídat.
Pokud jde o skutečnost, že poradní výbor nevyslechl všechny osoby, které žalobkyně chtěla nechat svědčit, Tribunál připomíná, že subjekt pověřený správním šetřením, kterému přísluší přiměřeným způsobem prošetřit případy, které jsou mu předloženy, má širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o vedení šetření a zejména pro posouzení kvality a užitečnosti spolupráce poskytnuté svědky (rozsudek ze dne 11. července 2013, Tzirani v. Komise,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z e-mailu, který poskytl Parlament, vyplývá, že jeden z dvou členů sekretariátu poradního výboru kontaktoval obě osoby, které chtěla nechat uvedeným výborem vyslechnout, ale tyto dvě osoby z různých důvodů odmítly svědčit.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že i když je žádoucí, aby úředníci a zaměstnanci orgánu, ať už v činné službě nebo v důchodu, poskytli pomoc při správním šetření, z hlediska služebního řádu nemají nutně povinnost svědčit před takovým subjektem, jako je poradní výbor.
Vzhledem k tomu, že vyžádané osoby včetně Z mohly odepřít výpověď a nemusely v tomto ohledu uvádět platný důvod, snaží se žalobkyně marně vyvracet výroky učiněné jedním z dvou členů sekretariátu poradního výboru, podle kterých Z, toho času v důchodu, prohlásil, že se ho skutečnosti, které byly předmětem šetření, přímo netýkaly, že s žalobkyní udržoval jen minimální kontakt a neúčastnil se schůzí audiovizuálního oddělení dotčených v projednávaném případě a že se o existenci konfliktu mezi žalobkyní a vedoucím audiovizuálního oddělení dozvěděl toliko nepřímo prostřednictvím jednoho ze svých kolegů.
Poradní výbor navíc v každém případě nebyl v rámci šetření nikterak povinen předvolat všechny svědky navržené žalobkyní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2012, Donati v. ECB,
F‑63/09
,
EU:F:2012:193
, bod
).
Pokud jde o údajnou zaujatost poradního výboru, je třeba uvést, že podle rozhodnutí D (2014) 3983 generálního tajemníka ze dne 4. února 2014 poradnímu výboru předsedá R. N. a že se skládá ze dvou členů administrativy doplněných o jednoho náhradníka, dvou členů výboru zaměstnanců Parlamentu doplněných o jednoho náhradníka, jakož i jednoho posudkového lékaře orgánu doplněného o náhradního posudkového lékaře.
I když mezi členy určenými administrativou a členy určenými zástupci zaměstnanců nepanuje úplná rovnost, neboť R. N., vedoucí oddělení lidských zdrojů ředitelství pro zdroje GŘ pro „Personál“, náleží k administrativě, má Tribunál za to, že zaprvé přítomnost posudkového lékaře orgánu v rámci poradního výboru, zadruhé skutečnost, že článek 7 vnitřních pravidel v oblasti obtěžování stanoví, že poradní výbor „pracuje v nejúplnější samostatnosti, nezávislosti a důvěrnosti“, a zatřetí kolektivní povaha rozhodování představují dostatečné záruky nestrannosti a objektivity stanoviska, které má poradní výbor formulovat a přijmout pro OOUPS (v tomto smyslu obdobně viz rozsudky ze dne 30. května 2002, Onidi v. Komise,
T‑197/00
,
EU:T:2002:135
, bod
, a ze dne 17. března 2015, AX v. ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, bod
).
To, že předseda poradního výboru je dále vedoucím oddělení lidských zdrojů ředitelství pro zdroje GŘ pro „Personál“, v této souvislosti neznamená na rozdíl od toho, co spekulativně tvrdí žalobkyně, že má nebo může mít moc nad zaměstnanci, a tedy i nad rozhodováním poradního výboru (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2015, AX v. ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, bod
), jakož i nad obsahem svědectví podaným třinácti ze čtrnácti svědků. V každém případě není prokázáno, že předseda poradního výboru, vedoucí oddělení lidských zdrojů ředitelství pro zdroje GŘ pro „Personál“, nutně jednal v neprospěch žalobkyně (obdobně viz rozsudek ze dne 17. března 2015, AX v. ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, bod
). Kromě toho je třeba dodat, že na rozdíl od toho, co patrně naznačuje žalobkyně, vnitřní pravidla v oblasti obtěžování nestanoví, že musí být v daném případě nutně přítomen, aby vedl všechna slyšení svědků.
Co se dále týče argumentace žalobkyně směřující ke zpochybnění pravdivosti svědectví poskytnutých vyslechnutými svědky z důvodu, že všichni byli podřízeni vedoucímu audiovizuálního oddělení, Tribunál konstatuje, že se žalobkyni nepodařilo prokázat, že uvedení svědci mohli mít důvodné obavy z odvety nebo že byli podrobeni nátlaku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2012, Donati v. ECB,
F‑63/09
,
EU:F:2012:193
, bod
). Pokud by měla být tato argumentace přijata, znamenalo by to dále, že administrativa by se nemohla opřít o svědectví členů administrativy podřízených vedoucímu zaměstnanci orgánu, kdykoli by byl tento vedoucí zaměstnanec obviněn prostřednictvím žádosti o pomoc. To by přitom administrativě bránilo zjistit skutečnosti, na jejichž základě byla žádost o pomoc podána, neboť často jsou to právě tito členové dotčeného administrativního oddělení, kteří jsou nejbližšími svědky událostí tvrzených v žádosti o pomoc.
Pokud jde o žalobkyní požadované slyšení obou posudkových lékařů, tito ji sice poskytli konzultaci v rámci služby lékařského útvaru Parlamentu, je však nutno připomenout, že stanoviska lékařských odborníků nemohou sama o sobě prokázat právní existenci obtěžování nebo pochybení orgánu, pokud jde o povinnost poskytnout pomoc (rozsudky ze dne 6. února 2015, BQ v. Účetní dvůr,
T‑7/14 P
,
EU:T:2015:79
, bod
; ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
, a ze dne 6. října 2015, CH v. Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, bod
). Lékařská potvrzení předložená žalobkyní, jakož i případná svědectví obou posudkových lékařů sice mohla prokázat existenci psychických problémů žalobkyně, nemohla však prokázat, že uvedené problémy byly způsobeny psychickým obtěžováním, jelikož lékaři, kteří tato potvrzení vydali, vycházeli při závěru o existenci takového obtěžování nutně výhradně z popisu pracovních podmínek v rámci Parlamentu, který jim poskytla žalobkyně (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. prosince 2008, K v. Parlament,
F‑15/07
,
EU:F:2008:158
, bod
, a ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
).
Pokud jde konečně o kritiku žalobkyně týkající se stručné nebo přinejmenším nikoli vyčerpávající povahy shrnutí slyšení, jak je uvedeno v zápisech ze slyšení, Tribunál se domnívá, že pokud jde o její vlastní svědectví, žalobkyně neprokázala, která nebo které z jejích odpovědí na otázky položené poradním výborem nebyly v zápise, který se jí týká, uvedeny nebo byly uvedeny nedostatečně. Totéž platí pro slyšení ostatních svědků, ohledně nichž má Tribunál za to, že zápisy poskytnuté Parlamentem byly dostatečné s ohledem na informativní funkci, kterou plnily v projednávaném případě pro účely vypracování stanoviska poradního výboru.
Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod je třeba zamítnout jako neopodstatněný.
K třetímu žalobnímu důvodu založenému na „zjevně nesprávném posouzení“, porušení povinnosti poskytnout pomoc a povinnosti náležité péče a porušení článků 12a a 24 služebního řádu.
Na podporu třetího žalobního důvodu žalobkyně uvádí, že se OOUPS v napadeném rozhodnutí, které bylo potvrzeno rozhodnutím o zamítnutí stížnosti, dopustil „zjevně nesprávného posouzení“, když odmítl kvalifikovat události, které popsala v žádosti o pomoc, jako psychické obtěžování. Tím podle ní byl porušen článek 12a služebního řádu, a tato žádost tak byla zamítnuta v rozporu s článkem 24 služebního řádu ukládajícím OOUPS povinnost poskytnout pomoc. OOUPS přitom podle ní rovněž porušil povinnost náležité péče.
S odkazem na výčet jednání, která mohou být kvalifikována jako psychické obtěžování, zpracovaný OOUPS v interním sdělení ze dne 11. května 2016 se žalobkyně domnívá, že na rozdíl od toho, co uvedl v napadeném rozhodnutí OOUPS s odvoláním na kontext organizačních obtíží oddělení, byla ze strany vedoucího oddělení vystavena neustálé kritice, nedostatku úcty, nedostatečnému zohledňování názorů, která mohla vyjadřovat, nadměrnému dohledu nad svou prací, urážkám nebo urážlivým poznámkám, chování spočívajícím v jejím přehlížení, trvalému nepřátelství a chování směřujícímu k jejímu ponižování nebo zesměšnění z důvodu její práce. V tomto ohledu se domnívá, že na rozdíl od toho, co uvádí Parlament v žalobní odpovědi, nemusí jednání záměrně směřovat k zhoršování pracovních podmínek oběti, aby bylo kvalifikováno jako psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu.
Chování, na které žalobkyně poukazuje, je obsaženo v popisu sporných skutečností, který uvedla v žádosti o pomoc. V tomto ohledu se domnívá, že na rozdíl od toho, co tvrdí OOUPS a nyní Parlament, agresivní, ironické a sarkastické chování vedoucího audiovizuálního oddělení vůči ní nemohlo být v žádném případě odůvodněno obtížemi při fungování oddělení, které měl uvedený vedoucí oddělení řešit, a že mu v žádném případě nemůže být jakožto vedoucímu oddělení dovoleno uchylovat se při jejich řešení k takovémuto jednání, které porušovalo článek 12a služebního řádu.
Parlament navrhuje zamítnout třetí žalobní důvod jako neopodstatněný. Konstatuje, že výtky adresované žalobkyni vedoucímu audiovizuálního oddělení byly přímo spojené s potřebou zlepšit fungování oddělení a že žalobkyně sama uznala, že tyto výtky byly vyjádřeny při jednáních na téma špatného fungování útvaru v důsledku nárůstu pracovního zatížení a restrukturalizace provozních útvarů. Uznává, že některé výroky tohoto vedoucího oddělení, jako jsou výroky uvedené žalobkyní v žalobě, byly někdy přehnané nebo politováníhodné, Parlament však tvrdí, že nebyly založeny na účelových obviněních postrádajících jakoukoli souvislost s objektivními skutečnostmi přičitatelnými žalobkyni a že musí být vnímány v souvislosti s napětím, které v dané době existovalo v důsledku špatného fungování oddělení a zvýšení pracovní zátěže.
Parlament se domnívá, že žalobkyně, pokud jde o upozorňování ze strany vedoucího audiovizuálního oddělení na konec její smlouvy, nepředložila důkazy, které by prokazovaly, že tyto případné výroky byly učiněny za jiným účelem než v souvislosti s posuzováním zájmu útvaru, přičemž je pochopitelné, že hodnocení pracovních výkonů žalobkyně spadá do působnosti jejího vedoucího oddělení.
I když je podle Parlamentu politováníhodné, že vedoucí audiovizuálního oddělení odhalil, že žalobkyně podala žádost o pomoc, nepředstavuje to samo o sobě psychické obtěžování.
Parlament konečně tvrdí, pokud jde o povinnost náležité péče, že při přeřazení žalobkyně do jiného útvaru vzal její zdravotní stav v úvahu.
–
K pojmu „psychické obtěžování“ ve služebním řádu
Úvodem je třeba připomenout, že před vstupem služebního řádu ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství (Úř. Věst. 2004, L 124, s. 1), v platnost Tribunál soudní cestou vymezil pojem „psychické obtěžování“ tak, že odpovídá, nezávisle na jeho možném subjektivním vnímání osobou údajné oběti, souboru skutečností umožňujících prokázat, že tato osoba byla vystavena jednání, které ji mělo objektivně diskreditovat nebo úmyslně zhoršovat její pracovní podmínky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. února 2001, De Nicola v. EIB,
T‑7/98, T‑208/98 a T‑109/99
,
EU:T:2001:69
, bod
, a ze dne 8. července 2004, Schochaert v. Rada,
T‑136/03
,
EU:T:2004:229
, bod
). Pro prokázání existence psychického obtěžování muselo mít dotčené chování objektivně úmyslnou povahu (rozsudky ze dne 4. května 2005, Schmit v. Komise,
T‑144/03
,
EU:T:2005:158
, bod
, a ze dne 25. října 2007, Lo Giudice v. Komise,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, bod
).
Od 1. května 2004, kdy vstoupil v platnost čl. 12a odst. 1 a 3 služebního řádu, podle něhož „se každý úředník zdrží veškerých projevů psychického nebo sexuálního obtěžování“, se psychickým obtěžováním rozumí „každé nepřístojné chování, které trvá po delší dobu, je opakované nebo systematické a zahrnuje úmyslné chování, mluvené nebo psané projevy, jednání nebo gesta, které mohou poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka“.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že ve znění čl. 12a odst. 3 služebního řádu unijní zákonodárce nepřevzal předchozí judikatorní požadavek uvedený v bodě 116 výše, podle něhož k tomu, aby jednání spadalo pod pojem psychického obtěžování, mělo objektivně „diskreditovat nebo úmyslně zhoršovat pracovní podmínky“ osoby, vůči které bylo takovéto jednání projevováno.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že pojem psychické obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu je vymezen jako „nepřístojné chování“, které má zaprvé formu chování, mluvených či psaných projevů jednání či gest, která trvají „po delší dobu“ a jsou „opakovaná nebo systematická“, což znamená, že psychické obtěžování musí být chápáno jako proces probíhající nutně v čase a předpokládá existenci opakovaného nebo pokračujícího jednání, které je „úmyslné“ v protikladu k „nahodilému“. Zadruhé, aby tato chování, mluvené či psané projevy, jednání či gesta spadala pod tento pojem, musí být způsobilá poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka (viz rozsudek ze dne 13. prosince 2017, HQ v. CPVO,
T‑592/16
, nezveřejněný,
EU:T:2017:897
, bod
; viz rovněž rozsudek ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
a citovaná judikatura).
Není tedy nezbytné prokázat, že dotčené chování, mluvené nebo psané projevy, jednání nebo gesta byly uskutečněny s úmyslem poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka. Jinými slovy, k psychickému obtěžování může dojít, aniž bylo prokázáno, že obtěžovatel svým jednáním zamýšlel zdiskreditovat oběť nebo úmyslně zhoršit její pracovní podmínky. Stačí, že toto jednání, došlo-li k němu úmyslně, takové následky objektivně způsobilo (viz rozsudky ze dne 5. června 2012, Cantisani v. Komise,
F‑71/10
,
EU:F:2012:71
, bod
, a ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
a citovaná judikatura).
Jelikož dotčené jednání musí mít konečně na základě čl. 12a odst. 3 služebního řádu zneužívající povahu, vyplývá z toho, že kvalifikace „obtěžování“ závisí na tom, zda sporné chování vykazuje dostatečné objektivní znaky v tom smyslu, že nestranný a rozumný pozorovatel s běžnou citlivostí nacházející se ve stejné situaci bude dotčené chování nebo jednání považovat za přehnané a hodné kritiky (rozsudky ze dne 16. května 2012, Skareby v. Komise,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, bod
, a ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
).
Právě ve světle těchto judikaturních úvah je třeba zkoumat třetí žalobní důvod, pro účely jehož analýzy je třeba se chronologicky zabývat jednotlivými událostmi uvedenými žalobkyní k článku 12a služebního řádu a následně tyto celkově posoudit s cílem určit, zda se OOUPS dopustil nesprávného posouzení skutkových okolností a tím porušil jak článek 12a, tak článek 24 služebního řádu, jak tvrdí žalobkyně.
V tomto ohledu je rovněž třeba zdůraznit, že definice uvedená v článku 12a služebního řádu představuje objektivní pojem, který sice vychází z kontextuální kvalifikace jednání a chování třetích osob, v projednávaném případě úředníků a zaměstnanců, což není vždy snadné provést, avšak nevyžaduje takové komplexní posouzení jako v případě hospodářských pojmů (k ochranným obchodním opatřením viz rozsudky ze dne 7. května 1991, Nakajima v. Rada,
C‑69/89
,
EU:C:1991:186
, bod
, a ze dne 27. září 2007, Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
, bod
), vědecké povahy [k rozhodnutím Evropské agentury pro chemické látky (ECHA) viz rozsudek ze dne 7. března 2013, Rütgers Germany a další v. ECHA,
T‑94/10
,
EU:T:2013:107
, body
a
], nebo technické povahy [viz k rozhodnutím Odrůdového úřadu Společenství (CPVO) rozsudek 15. dubna 2010, Schräder v. CPVO,
C‑38/09 P
,
EU:C:2010:196
, bod
], které by bylo důvodem pro to, aby měla administrativa při uplatňování dotčeného pojmu prostor pro uvážení. V případě údajného porušení článku 12a služebního řádu je proto třeba zkoumat, zda se OOUPS s ohledem na definici psychického obtěžování uvedenou v tomto ustanovení dopustil nesprávného posouzení skutkového stavu, a nikoliv zjevně nesprávného posouzení tohoto skutkového stavu.
–
K tvrzeným sporným jednáním
Žalobkyně vysvětluje, že ačkoli měla vždy dobré záznamy o zaměstnání a byli s ní spokojeni tři po sobě jdoucí vedoucí oddělení, přičemž posledním byl vedoucí audiovizuálního oddělení, chování posledně uvedeného vůči ní se změnilo od konce roku 2011 a ještě více v průběhu roku 2012. Toto chování pokračovalo i po tomto období, v daném případě od prosince 2012 do září 2014. Konkrétně se tento vedoucí oddělení choval nepřístojně s cílem ji systematicky očerňovat, což spočívalo v kritických projevech v zásadě za přítomnosti třetích osob v její přítomnosti i nepřítomnosti, a někdy i písemně. Hlavní výtky, které jí takto byly určeny, se přímo zaměřovaly na její osobu, zejména na její údajné charakterové vady a její údajnou aroganci. Vedoucí oddělení jí systematicky připomínal, že je jejím nadřízeným a že ho musí poslouchat, a opakovaně ji žádal, aby vysvětlila své jednání, aniž přitom vyvodil důsledky z vysvětlení, která takto poskytla. Také na ni vyvíjel nátlak hrozbou ukončení jejího pracovního poměru nebo přinejmenším tím, že nepožádá o obnovení její smlouvy smluvního zaměstnance pro pomocné práce. Když se na ni obracel, užíval konkrétně slova: „Kdo si myslíte, že jste, paní markýzo?“ a vyčítal jí její „charakterové vady“. Žalobkyně naopak svému vedoucímu oddělení vytýká, že jeho reakce byly neodůvodněné.
Například v otázce nedostatečné koordinace vedoucího audiovizuálního oddělení při uplatňování zvláštního postupu pro vyřizování žádostí sdělovacích prostředků, jíž se nejprve musela zabývat sekce audiovizuálního oddělení koordinovaná žalobkyní, se žalobkyně domnívá, že si na toto stěžovala e-mailem ze dne 25. října 2011 oprávněně.
Pokud jde o e-mail, který vedoucí audiovizuálního oddělení zaslal jí a v kopii dvěma dalším zaměstnancům Newsdesk Hotline dne 26. září 2011, v němž tento uvedl, že opakovaně marně toto oddělení žádal, aby pomohlo osobě z jiného odboru s návštěvou delegace Tuniské republiky, její e-mailová odpověď ze dne 26. září 2011 byla podle ní vhodná a vyčerpávající a ukázala na neopodstatněnost této výtky, která v podstatě v konečném důsledku mířila na ni osobně.
Pokud jde dále o e-mail ze dne 19. ledna 2012, v němž žalobkyně poskytla informace řediteli ředitelství pro sdělovací prostředky o tom, jak bude organizováno převzetí vysílání francouzské televize, a e-mailovou odpověď vedoucího audiovizuálního oddělení ze dne 19. ledna 2012, ve které jí vytkl, že poskytla řediteli ředitelství pro sdělovací prostředky informace o této události předčasně, zatímco on sám připravoval komplexní reakci specifikující přínos všech zúčastněných stran, žalobkyně považuje tuto výtku za nedůvodnou stejně jako výtku, že byla „sólistou“, který „bombarduje“ ostatní útvary informacemi, které má předávat a koordinovat on jakožto vedoucí oddělení, a výtku, že vyvolávala nedostatečně profesionální dojem, který údajně nevypovídal o týmové práci, natož aby týmovou práci útvaru podporoval.
V návaznosti na e-mail, který zaslala dne 28. února 2012 do jiného odboru, v němž žádala, aby byla informována o změnách, doplněních nebo rušeních témat na kanálu EuropeBySatellite (dále jen „EbS“), žalobkyně vyjadřuje politování nad tónem a obsahem e-mailové odpovědi, kterou jí téhož dne zaslal její vedoucí oddělení, jakož i nad druhou výměnou e-mailů, která následovala, v níž poukázal na to, že v Newsdesk Hotline pracovaly čtyři osoby, takže jedna z těchto čtyř osob mohla mít sama bez problému za úkol sledovat a zjišťovat změny na EbS s tím, že není možné „neustále přenášet odpovědnost, resp. přehazovat ‚míč‘, na ostatní (‚nejsme informováni!!‘)“, a s požadavkem, aby čtyři osoby z Newsdesk Hotline „byly při vyhledávání informací interně a externě interaktivní“.
Žalobkyně zmiňuje rovněž e-mailovou korespondenci ze dne 19. března 2012 týkají se schůze k pokrytí akce „Rabat [(Maroko)] – Euromed“, jež byla svolána osobou z jiného odboru a na kterou se nakonec dostavila pouze jedna z uvedených čtyř osob pracujících v Newsdesk Hotline. V tomto ohledu vyjadřuje politování nad kritikou vedoucího audiovizuální oddělení vůči třem chybějícím osobám včetně žalobkyně v e-mailu, ve kterém tento zdůrazňoval, že je neúčelné svolávat koordinační schůze, pokud se nakonec sejdou tři osoby, a to on sám, osoba, která schůzi svolala, a jediná osoba z Newsdesk Hotline, která se této schůze zúčastnila. Podle žalobkyně bylo pro takovéto schůze zvykem, že tento útvar byl zastoupen pouze jednou osobou, takže na rozdíl od toho, co naznačoval vedoucí oddělení v kritickém e-mailu, přítomnost ostatních tří, včetně jí samotné, nebyla nutná.
Žalobkyně vyjadřuje rovněž politování nad tónem a obsahem e-mailové korespondence ze dne 8. května 2012. V tomto ohledu v prvním e-mailu adresovaném vedoucímu audiovizuálního oddělení a v kopii osmi osobám a jednomu útvaru žalobkyně v post-skriptu požádala jednoho z adresátů o následující:
„[X], mohl bys do budoucna počkat, než dokončíme náš průzkum a konzultace se zúčastněnými stranami před tím, než „přepošleš“ e-mail s chybějícími nebo neúplnými informacemi za můj odbor“.
V e-mailové odpovědi zaslané žalobkyni a v kopii osobě, jež jí byla zmiňována, jakož i další osobě poté vedoucí oddělení napsal následující:
„Přestaňte se pokoušet všechny usazovat... Tento případ […] byl správně a profesionálně veden [X] [...] Neměl jsem čas reagovat dříve, ale mám v úmyslu se s vámi k tomuto co nejdříve setkat. Nehodnotil jsem e-mailovou korespondenci k tomuto případu. Jedna věc je vytvářet výkaz a stanovit systém práce, [...] [úplně] jiná [věc je] chovat se zdvořile ke kolegům. Telefonním hovorem se také předejde řadě nedorozumění. Všechny tyto způsoby jsou pro mě přežité a chci se velmi důrazně ohradit vůči takovému jednání zcela mimo základní pravidla naší společné práce a požádat o přímou odpovědnost ty, kteří nerozuměli sdělením, které jsem vám všem opakovaně adresoval. Zpráva je jasná. Jsme tým, který musí a bude spolupracovat, a to za každou cenu. Nemusím respektovat ‚odbor‘, který chce být sólistou nebo mít poslední slovo. To je a zůstane v mé výlučné pravomoci.“
Žalobkyně pak na tento poslední e-mail odpověděla, že nesouhlasí s vedoucím oddělení a má za to, že je to opět odbor Newsdesk Hotline, který „funguje“, zatímco jiné odbory „fungují špatně, zadržují informace nebo vyvolávají zmatek“. Také v tomto e-mailu poukázala na to, že členové Newsdesk Hotline byli v mnoha případech jinými odbory postaveni před hotovou věc a že se nesnažili mít poslední slovo. Kromě toho uvedla, že ona i ostatní členové Newsdesk Hotline jsou tímto vším vyčerpáni.
Na schůzi oddělení, která se konala dne 10. května 2012 a jejímž předmětem bylo diskutovat o stávajících problémech v oddělení a dobrat se jejich řešení, se podle žalobkyně vedoucí audiovizuálního oddělení pustil přímo do ní, otevřeně kritizoval výlučně ji, přičemž ji obviňoval ze zadržování informací a chybějícího týmového ducha a s konečnou platností ji tak činil odpovědnou za špatné fungování. Rovněž ji osobně napadl a vyptával se na jiná témata, která nijak nesouvisela s koordinací tří úseků oddělení, aniž jí dal možnost reagovat. V e-mailu nadepsaném „Důvěrné“ adresovaném vedoucímu audiovizuálního oddělení dne 12. května téhož roku Y mimo jiné uvedl, že „se vrátil domů se sevřeným žaludkem a špatně spal“. Podle této osoby „byla tato schůze velmi tvrdá a vybočila ze svého kontextu s irelevantními poznámkami“ a ptal se „jak se žalobkyni podařilo kontrolovat své emoce a udržet si klid“. Následující den po schůzi byla žalobkyně v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci.
Žalobkyně se rovněž odvolává na incident, k němuž došlo v průběhu měsíce listopadu 2012 a který se týkal nahrazování kolegyně z útvaru pro akreditace audiovizuálního oddělení během polední přestávky, která měla sama zajistit přijetí novinářů v Parlamentu během návštěvy šestnácti hlav států a předsedů vlád na události nazvané „Friends of Cohesion“. Během dne vedoucí oddělení nadával žalobkyni z důvodu, že členové Newsdesk Hotline nezajistili posilu, o kterou žádal, aby jejich kolegyně, Z, mohla mít přestávku na oběd. V tomto ohledu žalobkyně uvádí, že si dne 4. října 2012 se Z vyměnila e-maily za účelem zajištění podpory, která by jí umožnila tuto přestávku mít.
V e-mailu ze dne 13. listopadu 2012 určeném členům oddělení však vedoucí oddělení uvedl, že ačkoliv si Z nestěžovala, on a další kolegové zjistili, že střídání dotčené, o jehož zorganizování žádal od září, nebylo dodržováno, takže tato nemohla mít přestávku. Na toto navázal takto:
„Konečně jsem právě mluvil s osobou, která doposud koordinovala tým a která mi poté, co jsem jí připomněl, že dnes při příjezdu velkého počtu týmů na ‚Friends of Cohesion‘ a na slyšení komisařů bude zapotřebí nabídnout pomocnou ruku Z, odpověděla provokativně a velmi nepříjemně. Zdá se, že zpráva nebyla zohledněna ve vašich denních ‚prioritách‘. Jak jsme diskutovali včera na plánovací schůzi, nevidím dnes nic důležitějšího než toto přijetí novinářů, jakmile dorazí, a samozřejmě napříště chci závazný harmonogram se jménem pro každý den, aby bylo zajištěno střídání naší kolegyně přinejmenším během polední přestávky a kdykoliv bude například chtít čerpat dovolenou stejně, jako to děláte vy. Doufám, že tato zpráva je dostatečně jasná pro všechny. Jste součástí týmu, a pokud ten či onen nenalezne mezi námi své místo, máte možnost hledat si jinde práci, která lépe vyhovuje vašim přáním.“
Následně vedoucí audiovizuálního oddělení na schůzi, která se konala dne 4. prosince 2012 za přítomnosti asistenta, žalobkyni sdělil, že on je tím, kdo dává pokyny bez ohledu na to, zda se to žalobkyni líbí nebo ne. V této souvislosti dle tvrzení žalobkyně prohlásil výhrůžně následující:
„Tým funguje s vámi nebo bez vás, každý den dostávám stovky životopisů od lidí, kteří velmi dobře umí dělat to, co děláte vy. Pokud nezměníte svůj postoj, přijmu rozhodnutí.“
Žalobkyně rovněž uvádí, že vedoucí oddělení v její nepřítomnosti kritizoval práci skupiny, kterou koordinovala, a to zejména na dvou schůzích, na což ho žalobkyně upozornila v e-mailu ze dne 12. listopadu 2013, ve kterém vyjádřila zklamání nad takovým chováním vedoucího oddělení. Kromě toho v tomto ohledu předkládá mimo jiné e-mailovou korespondenci mezi Y a vedoucím audiovizuálního oddělení ze dne 18. března 2014, ve kterém mu Y sděloval, že se domnívá, že „cílem schůze konané dne 17. března 2014 bylo lynčovat a očerňovat nepřítomné osoby a útvar“. Dále předkládá e-mail bývalé sekretářky vedoucího audiovizuálního oddělení, která ke svému přeřazení do jiného oddělení napsala následující:
„Moje zkušenost v audiovizuálním?! Je to jako být závislý na heroinu: nastřelíte si drogu a věříte, že najdete ráj, zatímco klesáte stále níž a níž do pekla. Nikdy jsem nebyla tak šťastná, že jsem se z toho dostala.“
Žalobkyně také zmiňuje odstoupení sekretářky vedoucího audiovizuálního oddělení, které bylo v lakonickém e-mailu ze dne 27. ledna 2015 prezentováno jako projev nepohody způsobené chováním uvedeného vedoucího oddělení.
Dne 25. září 2014 na schůzi svolané vedoucím audiovizuálního oddělení došlo ke sporu mezi ním a žalobkyní. V této souvislosti, když ho žádala, aby otevřel historii počítačového programu a zjistil, že v rozporu s tím, co tvrdil, příspěvky členů Newsdesk Hotline byly pozitivní, jí surově skočil do řeči a připomněl jí, že je vedoucím a že on je tím, kdo rozhoduje, zda má osoba reprezentovat odbor během schůze útvaru. Rovněž konstatoval, že Newsdesk Hotline je zbytečný.
Po tomto incidentu navštívila žalobkyně lékařskou službu Parlamentu a od 26. září 2014 byla v pracovní neschopnosti a nevrátila se od té doby do zaměstnání. V tomto ohledu se domnívá, že OOUPS při vyřizování žádosti o pomoc v rozporu s povinností postupovat s náležitou péčí dostatečně nezohlednil jí poskytnutá lékařská potvrzení.
–
K individuálnímu posouzení jednotlivých sporných jednání
Na úvod Tribunál připomíná, že i když nelze vyloučit, že vedoucí audiovizuálního oddělení mohl během schůzí oddělení nebo při jednání s žalobkyní volit nevhodný tón, nahodilé mluvené projevy nebo gesta, byť se mohou jevit jako nevhodné, jsou vyloučeny z působnosti čl. 12a odst. 3 služebního řádu (rozsudek ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
).
S ohledem na širokou posuzovací pravomoc, jíž požívají orgány při organizaci svých služeb, dále nemohou administrativní rozhodnutí v otázkách organizace služeb, a to i když je obtížné je přijmout, ani neshody s administrativou v těchto otázkách samy o sobě prokázat existenci psychického obtěžování (viz rozsudek ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě popsané skutečnosti samozřejmě odhalují konfliktní vztah ve složitých administrativních podmínkách, ale nesvědčí o činech nepřístojné nebo nepřiměřené povahy, zdokumentované výroky a jednání prokazují nanejvýše obtížné, resp. někdy i neobratné, řízení konfliktní situace vedoucím audiovizuálního oddělení.
Tón, který vedoucí oddělení v některých z těchto e-mailů zvolil, se sice může z jazykového nebo stylistického hlediska jevit jako familiární nebo málo uhlazený, byť není přehnaný, avšak to je třeba zasadit do kontextu problémů fungování útvaru v návaznosti na jeho restrukturalizaci.
V této souvislosti Tribunál uvádí, že většina e-mailů, které předložila žalobkyně a které jí zaslal její vedoucí oddělení, se týkala výtek tohoto vedoucího oddělení, což v zásadě spadá do jeho pravomocí jakožto nadřízeného.
Pokud jde o e-maily, ve kterých zaslal žalobkyni výtky k chování, jednání nebo opomenutí, které považoval za nesplňující požadavky služby, jako jsou e-maily ze dne 26. září 2011 a ze dne 19. ledna, 28. února a 19. března 2012, je třeba uvést, že tyto by se nestrannému a rozumnému pozorovateli s běžnou citlivostí nacházejícímu se ve stejné situaci nejevily nutně jako přehnané nebo hodné kritiky. Proto mohly být takovéto výtky, vyjádřené uměřeně, objektivně odůvodněny s ohledem na chování žalobkyně, které jí bylo vytýkáno vedoucím audiovizuálního oddělení.
Je totiž třeba připomenout, že kritika nadřízeného směřující vůči výkonu práce nebo plnění pracovního úkolu podřízeným není sama o sobě nevhodným chováním, neboť pokud by tomu tak bylo, nebylo by možné útvar v praxi řídit (rozsudky ze dne 11. července 2013, Tzirani v. Komise,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, bod
, a ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
). Stejně tak ani negativní poznámky určené zaměstnanci nepoškozují nutně jeho osobnost, důstojnost nebo integritu, pokud jsou formulovány uměřeně a nespočívají na účelových obviněních postrádajících jakoukoli souvislost s objektivními skutečnostmi (rozsudek ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 24. února 2010, Menghi v. ENISA,
F‑2/09
,
EU:F:2010:12
, bod
).
Co se přitom týče e-mailu ze dne 26. září 2011, bez ohledu na vysvětlení, která následně poskytla žalobkyně a k nimž se vedoucí audiovizuálního oddělení na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, neměl nutně povinnost vyjádřit písemně či ve stanovené lhůtě, uvedený vedoucí oddělení pouze zopakoval stížnost kolegy z jiného útvaru týkající se nedostatečné podpory žalobkyně a ostatních členů Newsdesk Hotline. Taková uměřeně formulovaná výtka by se vnějšímu nestrannému a rozumnému pozorovateli nejevila přehnanou nebo hodnou kritiky.
Co se týče e-mailu ze dne 19. ledna 2012, žalobkyně podle všeho převzala iniciativu při předávání informací řediteli ředitelství pro sdělovací prostředky, nadřízenému vedoucího audiovizuálního oddělení, aniž se na tohoto vedoucího obrátila, takže nebylo nevhodné, aby to uvedený vedoucí oddělení žalobkyni vyčetl a uměřeným způsobem jí připomněl svůj požadavek, aby členové oddělení jednali jako kolektiv a pod jeho vedením, ačkoli po formální stránce mohl být tón tohoto e-mailu volen lépe. V tomto ohledu je skutečnost, že žalobkyně měla příležitost nebo zvyk v minulosti a následně komunikovat s dotyčným ředitelem přímo, irelevantní, neboť je nesporné, že vedoucí oddělení byl jejím přímým nadřízeným, a mohl tak po ní požadovat, aby jednala s ohledem na kolektiv.
Pokud jde o e-mailovou korespondenci ze dne 28. února 2012, je třeba uvést, že v e-mailu zaslaném v 11:04 žalobkyně sdělila vedoucímu audiovizuálního oddělení, že je „třeba, aby někdo z EbS oznámil Newsdesk Hotline změny nebo pochybnosti, aby měli pro ‚klienty‘ důvěryhodné informace“. Vzhledem k tomu, že vyžadovala, aby osoba z kanceláře odpovědné za EbS informovala o těchto změnách Newsdesk Hotline v reálném čase, nebylo nepřiměřené, že vedoucí oddělení odpověděl, že z jeho pohledu jakožto nadřízeného, který má na starosti jak Newsdesk Hotline, tak i EbS, jedna ze čtyř osob pracujících pro Newsdesk Hotline měla převzít tento úkol, který žalobkyně pokládala za nezbytný a přála si, aby se jej zhostila třetí osoba.
Navíc tento e-mail neobdržela žalobkyně jako jediný adresát, a ačkoli tón tohoto e-mailu mohl být opět méně familiární, výtky takto adresované žalobkyni, ale také jedné z jejích kolegyň z Newsdesk Hotline, se nejeví jako nepřiměřené či přehnané. Tribunál konečně uvádí, že v odpovědi na e-mail žalobkyně a e-mail vedoucího oddělení osoba z EbS v e-mailu psaném ve španělštině jasně zpochybňovala pravdivost tvrzení žalobkyně, podle něhož se posledně uvedená pokoušela tento útvar telefonicky kontaktovat, a dokonce ji obvinila z lhaní a svalování viny na ostatní.
Pokud jde o výtku vedoucího audiovizuálního oddělení v e-mailu ze dne 19. března 2012 týkající se nepřítomnosti žalobkyně a dvou jejích dalších kolegů na schůzi, je třeba připomenout, že úředník nebo zaměstnanec je povinen být připraven se sejít se svým nadřízeným, pokud ho na schůzi povolá (rozsudek ze dne 10. července 2014, CW v. Parlament,
F‑48/13
,
EU:F:2014:186
, bod
). Bez ohledu na následné odůvodnění této nepřítomnosti žalobkyní by se proto e-mail vedoucího oddělení ze dne 19. března 2012 nejevil být nestrannému a rozumnému pozorovateli nepřiměřený.
Pokud jde o e-mailovou korespondenci ze dne 8. května 2012, je třeba uvést, že v e-mailu původně zaslaném žalobkyní vedoucímu audiovizuálního oddělení, osmi dalším osobám a jednomu útvaru žalobkyně přímo obvinila kolegu z jiného útvaru, když naznačila, že šíří neúplné informace o Newsdesk Hotline. Takové tvrzení, které bylo učiněno v rámci e-mailu zaslaného více adresátům, mohla dotčená osoba vnímat jako očerňování kvality své práce, přestože žalobkyně, vzhledem ke své funkci a platové třídě nebyla v nadřízeném postavení, které by ji opravňovalo k hodnocení a vyjadřování se ke kvalitě pracovních výkonů této osoby. Každý úředník nebo zaměstnanec se navíc musí nejen zdržet nepodloženého zpochybňování autority svých nadřízených, ale také prokazovat obezřetnost zejména při výběru více příjemců při rozesílání e-mailů s takovýmto obsahem nebo e-mailů kritizujících kvalitu práce jednoho z kolegů.
Za těchto okolností sice vedoucí audiovizuálního oddělení mohl použít méně familiární výraz než „[p]řestaňte se pokoušet všechny usazovat“, avšak to nemění na tom, že bylo přiměřené a oprávněné, aby tento žalobkyni vysvětlil, že překročila meze své pravomoci, a současně ujistil dotčenou osobu o kvalitě jejích pracovních výkonů, jejichž hodnocení příslušelo primárně uvedenému vedoucímu oddělení. I když si dále žalobkyně stěžovala na X ve formě pokynu obsaženého v e-mailu zaslaném více adresátům, vedoucí oddělení dbal na to, aby zaslal svou odpověď pouze žalobkyni, X a osobě odpovědné za plánování využívání zdrojů.
Co se týče otázky střídání Z během přijímání novinářů v Parlamentu, strohost tónu použitého v e-mailu ze dne 13. listopadu 2012 samozřejmě poukazuje na konflikt s žalobkyní v této věci a zjevně i na komunikační obtíže. Tento kritický e-mail, který byl ostatně určen celému dotčenému týmu, však jako takový nepředstavuje psaný projev poškozující osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu žalobkyně nebo ostatních členů tohoto týmu.
Pokud jde konečně o údajné opakované hrozby vedoucího audiovizuálního oddělení neobnovit žalobkyni smlouvu, pokud nezmění své chování, ze spisu vyplývá, že tento vedoucí oddělení sice zaujal podobný postoj vůči všem členům Newsdesk Hotline, v tomto případě v e-mailu ze dne 13. listopadu 2012 (viz bod 135 výše), avšak žalobkyni se nepodařilo prokázat existenci hrozby, kterou uvedený vedoucí oddělení výslovně vyjádřil vůči její osobě, pokud jde o obnovení její pracovní smlouvy. Jeden svědek sice konkrétně uvedl, že pokud jde o něj, vedoucí audiovizuálního oddělení mu připomněl, „že je pouze dočasným zaměstnancem“ a jiný svědek „byl toho názoru, že jeho vlastní smlouva pokračuje, protože nepodal stížnost“, avšak to se netýká smlouvy samotné žalobkyně.
Dokud byla žalobkyně pracovně činná, její smlouva byla navíc v každém případě obnovena, a zejména z bodu 94 rozsudku ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
), vyplývá, že vedoucí oddělení podnikl nezbytné kroky k tomu, aby zajistil, že smlouvy osob, jako je žalobkyně, budou obnoveny na celý rok a že v rámci svých pravomocí usiloval v rámci možností o prodloužení délky jejich pracovních poměrů v rámci svého oddělení ve větším rozsahu než dříve. I když tón e-mailu ze dne 13. listopadu 2012 zaslaný všem spolupracovníkům z Newsdesk Hotline může být vnímán jako familiární a nelze vyloučit, že na schůzi zmiňované v tomto e-mailu vedoucí oddělení naznačil, že možnost obnovení smluv dočasných zaměstnanců může posoudit z hlediska dodržování jeho pokynů, není nutně nepřiměřené, že nadřízený může projevit nespokojenost s jednáním a kvalitou pracovních výkonů svých podřízených.
–
K celkovému posouzení sporných jednání
S přihlédnutím k různým sporným skutečnostem, které byly výše zkoumány jednotlivě, ačkoli nemohly být nutně všechny zdokumentovány, a ke všem ostatním skutečnostem a událostem popsaným žalobkyní v jejích písemnostech, zejména živým výměnám, k nimž došlo na schůzích ze dne 4. prosince 2012 a ze dne 25. září 2014, se Tribunál domnívá, že styl a tón některých psaných projevů vedoucího audiovizuálního oddělení a jeho jednání během těchto schůzí, nebo dokonce během přímých dvoustranných rozhovorů s žalobkyní, sice mohly být vnímány i z hlediska slovních obratů jako zvláště přímé a otevřené, nebo dokonce kvůli některým nahodilým obratům jako sarkastické, avšak to nic nemění na tom, že s ohledem na kontext, v němž byly formulovány, a konkrétně existenci organizačních obtíží, ale také na tón užívaný žalobkyní samotnou v některých jejích e-mailech zaslaných jejímu vedení nebo dalším kolegům, jak uvedli i někteří svědci, by nestranný a rozumný pozorovatel nutně nevnímal chování dotčeného vedoucího oddělení jako nepřístojné ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu.
Pokud jde o možnost OOUPS posoudit vytýkané skutečnosti s ohledem na obtíže ve fungování útvaru, v tomto ohledu je třeba zdůraznit, jak vyplývá z judikatury připomínané v bodě 121 výše, že posouzení existence psychického obtěžování vyžaduje zkoumání toho, zda tvrzené skutečnosti vykazují dostatečné objektivní znaky v tom smyslu, že nestranný a rozumný pozorovatel s běžnou citlivostí nacházející se ve stejné situaci je bude považovat za přehnané a hodné kritiky. V projednávaném případě jsou problémy s fungováním útvaru součástí kontextu, v němž došlo k tvrzeným skutečnostem, takže bylo možné je vzít v úvahu a definovat podmínky, v jakých by se měl tento pozorovatel nacházet, aby bylo možné určit, jak by tvrzené skutečnosti posoudil, pokud by byl jejich pozorovatelem.
Tribunál navíc v tomto ohledu uvádí, že výtky vedoucího audiovizuálního oddělení vyjádřené v emailech nebo na schůzích nebyly určeny výhradně žalobkyni a že jakožto nadřízený byl oprávněn dávat pokyny, připomínat je a v případě potřeby vyjádřit nespokojenost s úrovní a kvalitou pracovních výkonů členů oddělení včetně žalobkyně. Ačkoli dále pracovní prostředí v rámci audiovizuálního oddělení nemuselo nutně být jedno z nejpřívětivějších, o čemž svědčí i odchod dvou spolupracovníků vedoucího audiovizuálního oddělení, neumožňuje to prokázat existenci psychického obtěžování žalobkyně. Dokumenty poskytnuté žalobkyní a zápisy ze slyšení svědků konečně naznačují, že sama žalobkyně mohla například svými emaily ze dne 25. září 2011, jakož i 28. února a 8. května 2012 přispět k napětí popisovanému OOUPS v napadeném rozhodnutí ve světle dopisu ze dne 8. prosince 2015.
Pokud jde o zápisy ze slyšení svědků, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, způsob, jakým byla svědectví zaznamenána pro potřeby takového dokumentu, a sice zpracování stanoviska poradního výboru, neumožňuje konstatovat, že byla vylíčena mezerovitě nebo že nemohou sloužit jako dostatečné věcné důkazy při analýze tohoto žalobního důvodu. Poradnímu výboru konkrétně nemůže vytýkat, že formuloval neurčité nebo irelevantní otázky, ačkoli měl širokou posuzovací pravomoc při vedení správního šetření, které mu svěřil OOUPS.
Co se týče obsahu svědectví, ta sice potvrzují existenci „klanů“ úředníků a zaměstnanců v audiovizuálním oddělení, z nichž jeden byl zjevně soustředěn kolem Newsdesk Hotline koordinované žalobkyní, jakož i na organizační obtíže mezi různými odbory tohoto oddělení, které měly důsledky na čitelnost dělby pravomocí pro jednotlivé aktéry jednající s uvedeným oddělením, jak uvnitř, tak vně Parlamentu, ale na vzájemnou interakci mezi těmito odbory, což v projednávaném případě dokládají poukazy na problémy se střídáním osoby o poledních přestávkách, problémy týkající se způsobu předávání určitých informací nebo problémy týkající se určení příslušného rozhodovacího postupu pro pořádání akcí.
Několik svědectví dokládá opodstatněnost některých tvrzení žalobkyně, pokud jde o výraznou osobnost vedoucího audiovizuálního oddělení, jeho určitou agresivitu vůči ní a problémy ve vztazích mezi vedoucím oddělení a dalšími pracovníky jeho oddělení, z nichž však žádný nepodal žádost o pomoc podle článku 24 služebního řádu. Shodný nebo dokonce větší počet svědectví však vypovídá o nevhodném chování žalobkyně, což potvrzuje opodstatněnost výtek vedoucího oddělení vůči její osobě, jakož i existenci pracovních sporů mezi žalobkyní a ostatními pracovníky audiovizuálního oddělení, její sklon zadržovat informace, aby ji nebylo možné při fungování Newsdesk Hotline a audiovizuálního oddělení obejít, malou ochotu žalobkyně poskytnout pomocnou ruku dalším odborům audiovizuálního oddělení nebo dokonce její agresivitu a lži o některých jejích pracovních výkonech. Některá svědectví rovněž ukazují, že výtky vedoucího oddělení se netýkaly konkrétně žalobkyně, nýbrž fungování a výkonnosti odboru Newsdesk Hotline, který ona
de facto
koordinovala.
Tribunál má tudíž za to, že různé písemnosti ve spise v projednávané věci včetně stanoviska poradního výboru a zápisů ze slyšení svědků sice poukazují na určité nepopiratelné nedostatky ve stylu řízení vedoucího audiovizuálního oddělení, zejména jeho nevhodné narážky určené více zaměstnancům oddělení včetně žalobkyně o tom, že mají „možnost hledat si [práci] jinde“, avšak OOUPS mohl, aniž porušil článek 12a služebního řádu nebo se dopustil nesprávného posouzení skutkového stavu v napadeném rozhodnutí, konstatovat s odkazem na závěry uvedené v dopise ze dne 8. prosince 2015, že tvrzené skutečnosti posouzené celkově neprokazují nepřístojné chování vedoucího oddělení vůči žalobkyni, protože objektivní pozorovatel s běžnou citlivostí by neměl za to, že popsaná skutková situace mohla vést k poškození osobnosti, důstojnosti nebo fyzické či psychické integrity žalobkyně.
Tento závěr není zpochybněn okolností, že vedoucí audiovizuálního oddělení byl informován o tom, že žalobkyně podala žádost o pomoc, a že o tom sám informoval členy svého oddělení na schůzi konané dne 13. ledna 2015. V zájmu ochrany jak domnělé oběti, tak profesní bezúhonnosti domnělého obtěžovatele, je sice jistě žádoucí, aby OOUPS o podání žádosti o pomoc a o totožnosti žadatele zprvu domnělého obtěžovatele ani jiné třetí osoby neinformoval. Nicméně vzhledem k tomu, že služební řád neobsahuje zvláštní ustanovení v tomto smyslu, OOUPS se každopádně může rozhodnout, pokud domnělá oběť byla tak jako v projednávaném případě přeložena, informovat v souvislosti s vyřizováním žádosti o pomoc o takovéto žádosti osobu v ní obviněnou, pokud odhalení této informace neohrozí účinnost šetření, což se v tomto případě nestalo. V projednávaném případě navíc museli být členové audiovizuálního oddělení nutně informováni o správním šetření, protože byli vyzváni, aby svědčili před poradním výborem.
Z toho vyplývá, že výtka žalobkyně, kterou v rámci tohoto žalobního důvodu brojí proti „zjevně nesprávnému posouzení“ ze strany OOUPS a porušení článku 12a služebního řádu, musí být zamítnuta.
–
K ostatním výtkám
Pokud jde o výtku týkající se porušení článku 24 služebního řádu ze strany OOUPS, Tribunál konstatuje, že vzhledem k tomu, že tento orgán, konstatoval, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení při uplatňování definice „psychického obtěžování“ ve smyslu článku 12a služebního řádu, že skutečnosti uvedené v žádosti o pomoc, které byly předmětem správního šetření, nakonec neměly být považovány za psychické obtěžování, tento orgán nemusel přijímat další opatření, jimiž by byla poskytována pomoc. V projednávaném případě byla opatření původně přijatá OOUPS, a sice přeložení žalobkyně a zahájení správního šetření, založena na zjištění, že žalobkyně v žádosti o pomoc poskytla dostatečný, byť jen neúplný důkaz o skutečnostech, které tvrdila. Nicméně vzhledem k tomu, že po skončení správního šetření se OOUPS domníval, že se v projednávaném případě nejednalo o psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu, nemusel již s ohledem na svou širokou posuzovací pravomoc přijímat další opatření, jimiž by byla poskytována pomoc, a mohl žádost o pomoc zamítnout podle článku 24 služebního řádu.
Co se týče výtky týkající se povinnosti OOUPS jednat s náležitou péčí, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tento orgán sice musel zkoumat žádost o pomoc nezaujatě, avšak povinnost náležité péče, kterou musí dodržovat, nevyžaduje, aby prokázal větší otevřenost z důvodu, že žalobkyně předložila lékařská potvrzení o tom, že byla v pracovní neschopnosti kvůli syndromu vyhoření nebo dokonce že byla vystavena psychickému obtěžování. OOUPS byl totiž povinen zkoumat žádost o pomoc ve světle definice uvedené v čl. 12a odst. 3 služebního řádu. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že lékařská potvrzení předložená žalobkyní sice mohla prokázat existenci jejích psychických problémů, avšak nemohla prokázat, že uvedené problémy byly nutně způsobeny psychickým obtěžováním ve smyslu služebního řádu, jelikož lékaři, na něž se takto obrátila, při závěru o existenci takového obtěžování nutně vycházeli výhradně z popisu pracovních podmínek v rámci Parlamentu poskytnutého žalobkyní (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. prosince 2008, K v. Parlament,
F‑15/07
,
EU:F:2008:158
, bod
, a ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, bod
), a tato potvrzení v každém případě nemířila na aplikaci definice podle čl. 12a odst. 3 služebního řádu.
V rozsahu, v němž se žalobkyně v rámci tohoto žalobního důvodu snaží zpochybnit legalitu rozhodnutí o neobnovení její smlouvy, a nikoli propuštění, jak sama potvrzuje, je konečně třeba konstatovat, že tato argumentace je zjevně nepřípustná s ohledem na překážku věci rozsouzené, která se váže k rozsudku ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
).
S ohledem na výše uvedené je třeba třetí žalobní důvod, a tudíž i návrhová žádání směřující ke zrušení zamítnout v plném rozsahu.
K návrhovým žádáním směřujícím k náhradě újmy
Na podporu svých návrhových žádání směřujících k náhradě újmy žalobkyně uvádí, že utrpěla nemajetkovou újmu v důsledku porušení práva, jichž se dopustil OOUPS při vyřizování žádosti o pomoc. Byla konkrétně údajně vystavena nejistotě, jakož i mukám a její zdravotní stav se zvláště zhoršil od září 2014. Z těchto důvodů uplatňuje nárok na náhradu ve výši 70000 eur.
Kromě toho žalobkyně dále požaduje dodatečnou částku ve výši 20000 eur jako náhradu nemajetkové újmy vyplývající z pochybení, k nimž došlo v rámci šetření, v projednávaném případě při činnosti poradního výboru.
Žalobkyně se totiž domnívá, že OOUPS porušil při vyřizování žádosti o pomoc zásadu rozhodnout v přiměřené lhůtě a že navíc poradní výbor, kterému věc předložila v souladu s flexibilními požadavky stanovenými vnitřními pravidly v oblasti obtěžování, uvedená pravidla nedodržel a nevyslechl ji konkrétně ve lhůtě do deseti dnů uvedené v těchto pravidlech a ve skutečnosti se ji do 3. března 2015 nesnažil kontaktovat. Rovněž kritizuje načasování slyšení svědků poradním výborem a uvádí, že mezi jejím slyšením dne 25. března 2015 a slyšením posledních svědků, které se konalo dne 6. října téhož roku, uplynulo více než šest měsíců. K tomu se přidává skutečnost, že OOUPS měl zprvu v rozhodnutí ze dne 4. února 2015 nesprávně případ za uzavřený. Konečně má žalobkyně za to, že utrpěla nemajetkovou újmu i v průběhu slyšení poradním výborem v důsledku přítomnosti osob, které nebyly členy tohoto výboru a kterým tak byly odhalovány důvěrné informace týkající se její osoby.
Parlament navrhuje návrhová žádání směřující k náhradě újmy zamítnout, přičemž zdůrazňuje, že v projednávaném případě OOUPS neprodleně přijal opatření, jimiž byla poskytována pomoc, když v projednávané věci rozhodl o přeřazení žalobkyně, která byla později v pracovní neschopnosti, a o zahájení správního šetření. Dále se domnívá, že žalobkyně nepodala stížnost poradnímu výboru ve smyslu vnitřních pravidel v oblasti obtěžování, neboť předseda poradního výboru byl uveden v kopii adresátem žádosti o pomoc zaslané OOUPS pouze jako vedoucí oddělení lidských zdrojů ředitelství pro zdroje GŘ pro „Personál“, a nikoliv jako předseda poradního výboru. Konečně se Parlament domnívá, že žalobkyně neuvedla, které důvěrné informace měly být třetím osobám sděleny.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že návrhová žádání znějící na náhradu majetkové nebo nemajetkové újmy musí být zamítnuta, pokud vykazují úzkou souvislost s návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení, jež byla sama odmítnuta jako nepřípustná nebo zamítnuta jako neopodstatněná (rozsudek ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudky ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
, bod
, a ze dne 14. září 2006, Komise v. Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, bod
).
Pokud jde o část úzce spojenou s návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení, musí být proto návrhová žádání směřující k náhradě újmy zamítnuta jako neopodstatněná.
Pokud jde o část návrhových žádání směřujících k náhradě újmy týkající se nemajetkové újmy, jež údajně souvisí s porušeními práva oddělitelnými od těch, jimiž bylo stiženo napadené rozhodnutí, v projednávaném případě s dysfunkcemi poradního výboru, Tribunál připomíná, že žalobkyně byla v každém případě oprávněna podat žádost o pomoc podle článku 24 služebního řádu, aniž měla povinnost obrátit se předtím na poradní výbor (rozsudek ze dne 16. května 2017, CW v. Parlament,
T‑742/16
RENV, nezveřejněný,
EU:T:2017:338
, bod
).
Dále je třeba konstatovat, že žalobkyně zaslala žádost o pomoc generálnímu tajemníkovi a pouze v kopii předsedovi poradního výboru, předsedovi Parlamentu a generálnímu řediteli pro personál. Z toho plyne, že žalobkyně předala kopii žádosti o pomoc posledním třem uvedeným pouze pro informaci. Žalobkyně tudíž nemůže tvrdit, že svůj případ řádně předložila poradnímu výboru. Nemůže proto vytýkat Parlamentu, že nezajistil, aby tento interní orgán odlišný od OOUPS dodržoval vnitřní pravidla v oblasti obtěžování, zejména pak povinnost poradního výboru ve smyslu článku 11 uvedených pravidel, aby vyslechl údajnou oběť do deseti pracovních dnů ode dne, kdy o to požádala.
Pokud jde o dobu vyřizování žádosti o pomoc podané dne 11. prosince 2014, ta činila téměř 18 měsíců, což je poměrně dlouhá doba. Je však nutno konstatovat, že generální ředitel pro personál zprvu poskytl nepřesné, nebo dokonce protichůdné odpovědi v dopisech ze dne 4. února a 4. března 2015, co se týče přijetí implicitního rozhodnutí o zamítnutí žádosti o pomoc. Nesprávnost informací poskytnutých OOUPS nicméně byla následně v souladu se zásadou řádné správy konstatována generálním tajemníkem v rozhodnutí ze dne 20. srpna 2015 v reakci na stížnost žalobkyně k této otázce. Tento aspekt sporu již navíc byl důvodem k odsouzení Parlamentu k náhradě poloviny nákladů řízení vynaložených žalobkyní ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 24. dubna 2017, HF v. Parlament (
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
).
Pokud jde o šetření provedené poradním výborem, toto ve skutečnosti proběhlo pouze v době od data předložení věci poradnímu výboru generálním ředitelem pro personál, tj. od 2. února 2015, do dne, kdy poradní výbor vydal poradní stanovisko, v projednávaném případě dne 12. října 2015, tj. po dobu delší než osm měsíců. Byť toto období delší osmi měsíců vypovídá o relativně pomalé činnosti poradního výboru, není nicméně nepřiměřené vzhledem k počtu svědků, kteří museli být vyslechnuti, druhu a počtu tvrzení žalobkyně, ke skutečnosti, že se s ohledem na příslušnost osob tvořících tento poradní orgán k různým útvarům nemohla zasedání poradního výboru konat pravidelně a ten během nich musel vyslýchat další svědky, které tento výbor vyzval, aby se vyjádřili k jiným případům, než je případ žalobkyně.
Pokud jde o období, které uplynulo od předložení poradního stanoviska generálnímu tajemníkovi do vydání napadeného rozhodnutí, tj. více než sedm měsíců, jeho délku lze vysvětlit tím, že žalobkyně využila svého práva být vyslechnuta k důvodům, pro které OOUPS hodlal její stížnost zamítnout.
Tribunál má tedy za to, že délka vyřizování žádosti o pomoc ze strany OOUPS nebyla z celkového hlediska v projednávaném případě nepřiměřená.
Pokud jde o tvrzení žalobkyně, že důvěrné informace, které se jí týkají, byly předány osobám, které nejsou členy poradního výboru, toto tvrzení není vůbec podložené a Tribunál kromě toho uvádí, že ve světle zápisů ze slyšení se jeví, že všichni přítomní byli členy nebo náhradníky poradního výboru, který má celkem devět členů a dva tajemníky. Argumentace v tomto ohledu musí být tudíž zamítnuta jako neopodstatněná.
Z výše uvedeného vyplývá, že návrhová žádání směřující k náhradě újmy musejí být zamítnuta.
Žaloba tedy musí být v plném rozsahu zamítnuta jako neopodstatněná.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. V souladu s článkem 135 jednacího řádu může nicméně Tribunál v souladu s požadavky ekvity jednak rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží. Dále Tribunál může uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení, zejména pokud způsobil druhému účastníku řízení náklady, které Tribunál posoudí jako náklady způsobené bezdůvodně nebo zlovolně.
V projednávaném případě Tribunál uvádí, že OOUPS neposkytl žalobkyni stanovisko poradního výboru, aby se vyjádřila k důvodům uvedeným v dopise ze dne 8. prosince 2015 na podporu zamítnutí žádost o pomoc. Pokud jde dále o otázku, zda generální ředitel pro personál a generální tajemník měli toto stanovisko a zápisy ze slyšení svědků poradním výborem k dispozici pro účely přijetí napadeného rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, Parlament poskytl zjevně protichůdné odpovědi, jak správně uvedla žalobkyně ve svém vyjádření ze dne 26. března 2018. Zatímco totiž ve svých odpovědích na stejnou otázku Tribunálu, konkrétně v odpovědi ze dne 15. prosince 2017 a na jednání, Parlament tvrdil, že tito měli k dispozici pouze ústní zprávu předsedy poradního výboru, generální tajemník nakonec potvrdil dne 7. března 2018 v odpověď na výslovnou žádost Tribunálu vyjádřenou na konci jednání a bez ohledu na omyl ohledně data uvedeného žalobkyní, že on a generální ředitel pro personál měli k dispozici stanovisko poradního výboru a zápisy ze slyšení svědků.
Za těchto podmínek zastává Tribunál názor, že postoj Parlamentu odůvodňuje, aby nesl vlastní náklady řízení a kromě toho mu bylo uloženo nést jednu čtvrtinu nákladů řízení vynaložených žalobkyní.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Evropský parlament ponese vlastní náklady řízení a nahradí jednu čtvrtinu nákladů řízení vynaložených HF.

3)
HF ponese tři čtvrtiny vlastních nákladů řízení.

Pelikánová
Valančius
Nihoul
Svenningsen
Öberg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. června 2018.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

Právní otázky

K předmětu žaloby

K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení

K prvnímu žalobnímu důvodu založenému na porušení práva na obhajobu, článku 41 Listiny základních práv, práva být vyslechnut a zásady kontradiktornosti

– Úvodní poznámky k vyřizování žádosti o pomoc podle služebního řádu

– K povinnosti OOUPS předat žalobkyni stanovisko poradního výboru před přijetím napadeného rozhodnutí

– K povinnosti OOUPS předat žalobkyni zápisy ze slyšení svědků před přijetím napadeného rozhodnutí

– K důsledkům porušení práva být vyslechnut spočívajícího v nepředání stanoviska poradního výboru ve fázi před zahájením soudního řízení

K druhému žalobnímu důvodu založenému na procesních vadách spočívajících v tom, že postup poradního výboru byl protiprávní a neobjektivní

K třetímu žalobnímu důvodu založenému na „zjevně nesprávném posouzení“, porušení povinnosti poskytnout pomoc a povinnosti náležité péče a porušení článků 12a a 24 služebního řádu.

– K pojmu „psychické obtěžování“ ve služebním řádu

– K tvrzeným sporným jednáním

– K individuálnímu posouzení jednotlivých sporných jednání

– K celkovému posouzení sporných jednání

– K ostatním výtkám

K návrhovým žádáním směřujícím k náhradě újmy

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.