CELEX: 62016CJ0187
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 92/50/EEK un Direktīva 2004/18/EK
Publiski pakalpojumu līgumi
Valsts spiestuve
Personu apliecinošu dokumentu un citu oficiālu dokumentu ražošana
Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana privāttiesību uzņēmumam, iepriekš neveicot publiskā iepirkuma procedūru
Īpaši drošības pasākumi
Dalībvalstu būtisku interešu aizsardzība

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pirmkārt, piešķirot pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības attiecībā uz tādu dokumentu izgatavošanu kā pases ar mikroshēmu, ārkārtas pases, uzturēšanās atļaujas, personas apliecības, pirotehnikas atļaujas, autovadītāja apliecības kredītkartes formātā un transportlīdzekļa reģistrācijas apliecības kredītkartes formātā tieši
Österreichische Staatsdruckerei GmbH
(turpmāk tekstā – “
ÖS
”) un, otrkārt, atstājot spēkā valsts tiesību normas, ar kurām līgumslēdzējām iestādēm ir uzlikts pienākums tieši piešķirt šo pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības šai sabiedrībai, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti atbilstoši LESD 49. un 56. pantam un Padomes Direktīvas 92/50/EEK (1992. gada 18. jūnijs) par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (
OV 1992, L 209, 1. lpp.
) 4. pantam, kā arī 8. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
OV 2004, L 134, 114. lpp.
), 14. pantam, kā arī 20. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Attiecībā uz publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuru priekšmets ir “izdevniecības un iespiešanas pakalpojumi par atlīdzību vai pamatojoties uz līgumu”, gan Direktīvā 92/50, gan arī Direktīvā 2004/18 ir paredzēts, ka ir jāīsteno procedūras atbilstoši Savienības tiesību prasībām.
Direktīva 92/50
Direktīvas 92/50 preambulas četrpadsmitais apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:
“tā kā pakalpojumu jomā attiecībā uz valsts drošību vai slepenību un tādu citu līgumu piešķiršanas noteikumu prioritāru piemērošanu, kas, piemēram, izriet no starptautiskiem nolīgumiem, attiecas uz karaspēka daļu izvietošanu vai ir starptautisku organizāciju noteikumi, būtu jāattiecina tādi paši izņēmumi kā [Padomes] Direktīvā 71/305/EEK [(1971. gada 26. jūlijs) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (
OV 1971, L 185, 5. lpp.
)] un [Padomes] Direktīvā 77/62/EEK [(1976. gada 21. decembris) par to, kā koordinēt piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (
OV 1977, L 13, 1. lpp.
)].”
Šīs direktīvas 1. panta a) punktā tostarp ir paredzēts, ka ““
valsts pakalpojumu līgumi
” ir līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp pakalpojumu sniedzēju un līgumslēdzēju iestādi”.
Minētās direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Piešķirot valsts pakalpojumu līgumus [..], līgumslēdzējas iestādes piemēro procedūras, kas pielāgotas šās direktīvas noteikumiem.”
Šīs pašas direktīvas 4. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva neattiecas uz pakalpojumiem, kas ir pasludināti par slepeniem vai kas jāpilda, ievērojot īpašus drošības pasākumus, ja tas ir saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts spēkā esošiem normatīviem vai administratīviem aktiem, vai ja to prasa būtiskas attiecīgās dalībvalsts drošības intereses.”
Direktīvas 92/50 8. pantā ir paredzēts:
“Līgumus, kuru priekšmets ir I A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar III līdz VI sadaļas noteikumiem.”
Šī III līdz VI sadaļa ietver šīs direktīvas 11.–37. pantu.
Minētās direktīvas I A pielikuma 15. kategorijā tostarp ir minēti “izdošanas un iespiešanas pakalpojumi par atlīdzību vai pamatojoties uz līgumu”.
Direktīva 2004/18
Direktīvas 2004/18 14. pantā “Slepenie līgumi un līgumi, uz ko jāattiecina īpaši drošības pasākumi” ir noteikts:
“Šī direktīva neattiecas uz valsts līgumiem, ja tie atzīti par slepeniem vai ja to izpildē jāievēro īpaši drošības pasākumi saskaņā ar attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošajiem normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, vai ja tas vajadzīgs minētās dalībvalsts pamatinterešu aizsardzībai.”
Šīs direktīvas 20. pantā “Pakalpojumu līgumi, kas uzskaitīti II A pielikumā” ir paredzēts:
“Tādu līgumu slēgšanas tiesības, kuru priekšmets ir II A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar 23. līdz 55. pantu.”
Šī pielikuma 15. kategorijā tostarpā ir minēti “izdevniecības un iespiešanas pakalpojumi par atlīdzību vai pamatojoties uz līgumu”.
Regula (EK) Nr. 2252/2004
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 2252/2004 (2004. gada 13. decembris) par drošības elementu un biometrijas standartiem dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas dokumentos (
OV 2004, L 385, 1. lpp.
) 3. panta 2. punktu:
“Katra dalībvalsts izraugās vienu struktūru, kas ir atbildīga par pasu un ceļošanas dokumentu drukāšanu. Tā Komisijai un pārējām dalībvalstīm dara zināmu attiecīgās struktūras nosaukumu. Vienu un to pašu struktūru var izraudzīties divas vai vairākas dalībvalstis. Katra dalībvalsts ir tiesīga mainīt izraudzīto struktūru. Tā attiecīgi informē Komisiju un pārējās dalībvalstis.”
Austrijas tiesības
StDrG
Bundesgesetz zur Neuordnung der Rechtsverhältnisse der Österreichischen Staatsdruckerei
(Federālais likums par
ÖS
tiesisko attiecību reorganizāciju;
Bundesgesetzblatt
I, 1/1997, turpmāk tekstā –“
StDrG
”) 1.a pants ir izteikts šādā redakcijā:
“[..] Sabiedrības [..] komercnosaukums ir “Österreichische Staatsdruckerei GmbH”; tai tiek uzticēta tādu iespieddarbu izgatavošana federālajiem dienestiem, kuru izgatavošanā ir jāievēro slepenība vai ir jānodrošina drošības normu ievērošana (drošības jomas iespieddarbi). [..]”
StDrG
2. panta 2. punktā ir noteikts:
“1. Sabiedrība katrā ziņā uzņemas šādus uzdevumus:
1.   Tādu iespieddarbu izgatavošana federālajiem dienestiem, kuru izgatavošanā ir jāievēro slepenība vai ir jānodrošina drošības normu ievērošana (drošības jomas iespieddarbi) [..].”
StDrG
2. panta 3. punktā ir paredzēts:
“2. panta 2. punkta 1. apakšpunktā minēto produktu izgatavošanu federālās iestādes ekskluzīvā kārtā uztic [
ÖS
] [..], izņemot, ja minētā sabiedrība materiālu vai juridisku iemeslu dēļ nevar pienācīgi izpildīt uzdevumus par saprātīgām cenām, vai arī ja trešā persona piedāvā federālai iestādei attiecīgo produktu ar vienlīdzīgo sniegumu un līgumiskiem nosacījumiem par zemāku cenu. [..]”
StDrG
6. panta “Drošības jomas iespieddarbu uzraudzība” 1. punktā ir paredzēts, ka darījumu, kā arī darba procesus, kuri skar drošības jomas iespieddarbu izgatavošanu, apstrādi un uzglabāšanu, uzrauga federālais ministrs, kura kompetencē ietilpst attiecīgie drošības jomas iespieddarbi.
Saskaņā ar minētā 6. panta 2. punktu
ÖS
ir jāveic visi drošības pasākumi drošības jomas iespieddarbu izgatavošanai, apstrādei un uzglabāšanai, kas nepieciešami, lai novērstu to ļaunprātīgu izmantošanu.
Atbilstoši šī paša 6. panta 3. punktam
ÖS
ir jānodrošina federālajam ministram, kura kompetencē ietilpst attiecīgie drošības jomas iespieddarbi, piekļuve uzņēmuma telpām un attiecīgajiem darījuma dokumentiem tādā apmērā, kāds nepieciešams uzraudzības īstenošanai.
Rīkojums par pasēm
Pasu ar mikroshēmu, tostarp dienesta pasu un diplomātisko pasu, personas apliecību un ārkārtas pasu izgatavošanu regulē
Verordnung der Bundesministerin für Inneres über die Gestaltung der Reisepässe und Passersätze
(federālā iekšlietu ministra Rīkojums par pasu un pasi aizstājošu dokumentu izstrādi;
Bundesgesetzblatt
861/1995, turpmāk tekstā – “Rīkojums par pasēm”).
Rīkojuma par pasēm A, D un E pielikumā ir iekļauti izgatavojamo pasu, dienesta pasu un diplomātisko pasu paraugi, kuru pēdējā lapā ir iekļauta norāde “
PRINT by ÖSD
”.
Attiecībā it īpaši uz personas apliecībām Rīkojuma par pasēm 5. pantā ir paredzēts nodrošināt aizsardzību pret viltošanu.
Tātad no
StDrG
2. panta 3. punkta un Rīkojuma par pasēm kopīgās piemērošanas izriet, ka, neskarot šajā tiesību normā paredzētās atkāpes, pases ar mikroshēmu, personas apliecības un ārkārtas pases izgatavo
ÖS
.
Rīkojums par uzturēšanās atļaujām
Saskaņā ar
Verordnung der Bundesministerin für Inneres zur Durchführung des Niederlassungs- und Aufenthaltsgesetzes
(federālā iekšlietu ministra Rīkojums par Likuma par dzīvesvietu un uzturēšanos piemērošanu;
Bundesgesetzblatt
II, 451/2005) 3. panta 3. punktu, 10.a panta 2. punktu un 10.c panta 2. punktu
ÖS
ekskluzīvi izgatavo reģistrācijas apliecības, pastāvīgās uzturēšanās atļaujas, apliecinājumus par pieteikuma iesniegšanu un apliecinājumus par uzturēšanās likumību.
Ministra rīkojums par autovadītāja apliecībām kredītkartes formātā
Autovadītāja apliecības kredītkartes formātā izskatu regulē
Verordnung des Bundesministers für Wissenschaft und Verkehr über die Durchführung des Führerscheingesetzes
(federālā zinātnes un satiksmes ministra Rīkojums par Likuma par vadītāja apliecībām piemērošanu;
Bundesgesetzblatt
II, 320/1997).
Saskaņā ar šī rīkojuma 1. panta 2. punktu vadītāja apliecībām ir jābūt aizsardzības pret viltošanu elementiem.
Šajā tiesību normā ir arī paredzēts, ka autovadītāja apliecību kredītkartes formātā izgatavošanu drīkst veikt tikai viens pakalpojumu sniedzējs, kuru ieceļ kompetentais federālais ministrs.
Ņemot vērā
StDrG
2. panta 3. punktu, neskarot šajā tiesību normā paredzētās atkāpes, šis pakalpojumu sniedzējs var būt vienīgi
ÖS
.
Ministra rīkojums par reģistrācijas apliecībām kredītkartes formātā
Transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību kredītkartes formātā izskatu regulē
Verordnung des Bundesministers für Wissenschaft und Verkehr, mit der Bestimmungen über die Einrichtung von Zulassungsstellen festgelegt werden
(federālā zinātnes un satiksmes ministra Rīkojums, ar ko tiek paredzēti noteikumi par reģistrācijas biroju izveidošanu;
Bundesgesetzblatt
II, 464/1998).
Saskaņā ar šī rīkojuma 13. panta 1.a punktu attiecībā uz šīm reģistrācijas apliecībām ir paredzēti aizsardzības pret viltošanu elementi.
Minētā rīkojuma 13. panta 3. punktā ir noteikts, ka reģistrācijas apliecību izgatavošanu drīkst veikt tikai viens pakalpojumu sniedzējs, kuru ieceļ kompetentais federālais ministrs.
Ņemot vērā
StDrG
2. panta 3. punktu, neskarot šajā tiesību normā paredzētās atkāpes, šis pakalpojumu sniedzējs var būt vienīgi
ÖS
.
Ministra rīkojums par pirotehnikas atļaujām
Saskaņā ar
Verordnung der Bundesministerin für Inneres über die Durchführung des Pyrotechnikgesetzes 2010
(federālā iekšlietu ministra Rīkojums par 2010. gada Likuma par pirotehniku piemērošanu,
Bundesgesetzblatt
II, 499/2009) 8. pantu pieteikuma izsniegt pirotehnikas atļauju veidlapai ir jāatbilst šī rīkojuma II pielikumā paredzētajam paraugam. Atbilstoši šim paraugam pieteikums tiek turpmāk nodots
ÖS
.
Minētā rīkojuma 9. pantā ir paredzēts, ka pirotehnikas atļaujām ir jābūt aizsargātām pret viltošanu.
Pirmstiesas procedūra
Ar savu 2011. gada 6. aprīļa brīdinājuma vēstuli Komisija paziņoja Austrijas Republikai savas šaubas par noteiktu publisku pakalpojumu līgumu, kas attiecas uz tādu oficiālo dokumentu iespiešanu kā pases ar mikroshēmu, ārkārtas pases, uzturēšanās atļaujas, personas apliecības, autovadītāja apliecības kredītkartes formātā, transportlīdzekļa reģistrācijas apliecības papīra un kredītkartes formātā, pirotehnikas atļaujas, kuģu vadīšanas apliecības, drošības dokumentu veidlapas, [ārsta recepšu] uzlīmes narkotisko vielu iegādei un mopēda vadītāja apliecības, slēgšanas tiesību tiešā piešķiršana
ÖS
ir saderīga ar LESD, kā arī Direktīvu 92/50 un Direktīvu 2004/18.
Šajā ziņā Komisija precizēja, ka
ÖS
, kas ir privāttiesību sabiedrība, ar šo dokumentu iespiešanu sniedzot pakalpojumus, kuru piešķiršanai esot bijis jānotiek atbilstoši Direktīvai 92/50 vai Direktīvai 2004/18, ciktāl pakalpojumu sniegšana ietilpst vienas no šīm direktīvām piemērošanas jomā, vai ievērojot LESD 49. un 56. pantā paredzēto brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, ciktāl pakalpojumu sniegšana neietilpst minēto direktīvu piemērošanas jomā.
Savā 2011. gada 7. jūnija atbildē Austrijas Republika norādīja, ka attiecīgie pakalpojumu līgumi kalpojot tās būtisko drošības interešu aizsardzībai un tādējādi tiem neesot piemērojams nedz LESD, nedz arī Direktīva 92/50 un Direktīva 2004/18. Tā piebilda, ka attiecīgo dokumentu iespiešanas līgumu slēgšanas tiesību tiešo piešķiršanu tikai
ÖS
pamatojot vajadzība saglabāt informācijas noslēpumu, nodrošināt minēto dokumentu autentiskumu un pareizību, garantēt apgādi ar šiem dokumentiem un nodrošināt sensitīvu datu aizsardzību.
Ar 2012. gada 17. jūlija un 2013. gada 28. marta vēstulēm Austrijas Republika papildināja savu atbildi uz brīdinājuma vēstuli.
Komisija, uzskatīdama šīs dalībvalsts sniegtās atbildes par neapmierinošām, ar 2014. gada 11. jūlija vēstuli nosūtīja tai argumentēto atzinumu. Šajā dokumentā tā uzsvēra, ka Austrijas Republika neesot sniegusi pierādījumu, ka pasu ar mikroshēmu, ārkārtas pasu, uzturēšanās atļauju, personas apliecību, autovadītāja apliecību kredītkartes formātā, transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību kredītkartes formātā un pirotehnikas atļauju iespiešanas līgumu slēgšanas tiesību tiešā piešķiršana
ÖS
ir pamatota ar tās drošības interesēm, un ka esot iespējams organizēt publisko iepirkumu tā, lai tiktu ņemti vērā tikai uzņēmumi, kuri specializējas īpašām drošības prasībām atbilstošo dokumentu iespiešanā un kuriem ir piemērojama attiecīga uzraudzība.
Turpretim Komisija atsauca savus iebildumus attiecībā uz mopēda vadītāja apliecībām, transportlīdzekļa reģistrācijas apliecībām papīra formātā, kuģu vadīšanas apliecībām, drošības dokumentu veidlapām un [ārsta recepšu] uzlīmēm narkotisko vielu iegādei, jo daļa dokumentu vairs netika izsniegti un citu dokumentu izgatavošanai tika rīkota konkursa procedūra.
Austrijas Republika atbildēja uz argumentēto atzinumu ar 2014. gada 10. septembra vēstuli. Šī dalībvalsts galvenokārt no jauna atsaucās uz savām valsts drošības interesēm un uzsvēra, ka attiecīgo iespieddarbu līgumu izpilde esot cieši saistīta ar šīs valsts sabiedrisko kārtību un institucionālo darbību. Tostarp tā uzsvēra, ka attiecībās ar citiem uzņēmumiem, izņemot
ÖS
, drošības prasību ievērošanu var panākt, izmantojot vienīgi civiltiesību normas, turpretim attiecībās ar
ÖS
Austrijas valsts iestādēm esot ar likumu noteiktas īpašas uzraudzības pilnvaras.
Kas attiecas uz pirotehnikas atļauju iespiešanas līgumiem, šo līgumu summa esot tik neliela, ka to izpilde neradot interesi citiem uzņēmumiem, un tādēļ šo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana neietilpstot LESD paredzēto brīvību piemērošanas jomā.
Nebūdama apmierināta ar Austrijas Republikas sniegtajām atbildēm, Komisija nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Komisijas celtā prasība attiecas uz, pirmkārt, pasu ar mikroshēmu, ārkārtas pasu, uzturēšanās atļauju, personas apliecību, autovadītāja apliecību kredītkartes formātā, kā arī transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību kredītkartes formātā iespiešanas pakalpojumu līgumiem un, otrkārt, pirotehnikas atļauju iespiešanas pakalpojumu līgumu.
Pasu ar mikroshēmu, ārkārtas pasu, uzturēšanās atļauju, personas apliecību, autovadītāja apliecību kredītkartes formātā un transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību kredītkartes formātā iespiešanas pakalpojumu līgumi
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka, tā kā aplēstās attiecīgo līgumu summas pārsniedzot atbilstoši Direktīvai 92/50 un Direktīvai 2004/18 piemērojamās robežvērtības, šie līgumi ietilpstot šo direktīvu materiālajā piemērošanas jomā. Tādējādi saistībā ar šiem līgumiem Austrijas Republikai esot bijis jāpiemēro iepirkuma procedūras, kas paredzētas Direktīvas 92/50 8. pantā, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, un Direktīvas 2004/18 20. pantā, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu.
Komisija būtībā norāda, ka Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktā un Direktīvas 2004/18 14. pantā paredzētās atkāpes, uz kurām norāda Austrijas Republika, esot jāinterpretē šauri.
Turklāt šie panti nevarot piešķirt dalībvalstīm pilnvaras atkāpties no LESD vai Direktīvas 92/50 un Direktīvas 2004/18 noteikumiem, vienīgi atsaucoties uz to būtiskām drošības interesēm.
Šajos apstākļos vienīgais Austrijas Republikas apgalvojums, saskaņā ar kuru attiecīgie pakalpojumu iepirkumi prasa īpašus drošības pasākumus vai saskaņā ar kuru atkāpes no Savienības tiesību normām ir nepieciešamas, lai aizsargātu šīs dalībvalsts būtiskās drošības intereses, esot nepietiekams, lai pierādītu tādu apstākļu esamību, kuri attaisno Direktīvas 92/50 4. panta 2. punkta vai Direktīvas 2004/18 14. panta piemērošanu.
Turklāt Komisija precizē, ka
ÖS
esot privāttiesību sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kuras vienīgā dalībniece esot
Österreichische Staatsdruckerei Holding AG
, un pēdējās minētās akcijas kotējoties biržā un piederot privātpersonām. Pie tam, pretēji agrākam normatīvajam regulējumam,
StDrG
vairs neesot paredzēts nekāds īpašs valsts uzraudzības mehānisms. Tiesas sēdē Komisija šajā ziņā precizēja, ka Austrijas iestādēm esot uzraudzības prerogatīvas, kuras ir paredzētas ar
ÖS
noslēgtajā līgumā.
Komisija uzskata, ka Austrijas Republika nepierādot, ka iepirkums [ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus] būtu pilnībā neiespējams tā iemesla dēļ, ka tas būtiski apdraudētu konfidencialitātes saistību ievērošanu, kā arī drošības un uzraudzības pasākumus. Lai gan vajadzība nodrošināt dokumentu, kuri kalpo tam, lai pierādītu personu identitāti, autentiskumu un pareizību, aizsargāt personas datus, kā arī nodrošināt apgādi saistībā ar attiecīgo dokumentu iespiešanu esot daļa no vispārējām interesēm, šādas intereses tomēr sistemātiski neatbilstot būtiskajām drošības interesēm.
Saistībā ar vajadzību nodrošināt apgādi ar oficiālajiem dokumentiem, ko apgalvo Austrijas Republika, Komisija uzskata, ka šāds nodrošinājums neveidojot drošības intereses un attiecīgajā gadījumā varot tikt panākts, noslēdzot vairākus ietvarlīgumus.
Komisija atzīst, ka dalībvalsts drīkst veikt pasākumus nolūkā novērst oficiālo dokumentu viltošanu. Tomēr nekas neliecinot par to, ka šie mērķi būtu apdraudēti, ja šo dokumentu iespiešana tiktu uzticēta citām – pat citu dalībvalstu – spiestuvēm, jo dokumentu iespiešanai nepieciešamo apstrādājamo datu konfidenciālo raksturu varot nodrošināt ar konfidencialitātes pienākumu, kas tiktu uzlikts uzņēmumiem, kuri piedalās konkursa procedūrā.
Attiecīgo līgumu izpildes centralizāciju varot sasniegt, attiecinot vienu iepirkumu uz visu dokumentu, kuriem ir piemērojamas drošības prasības, iespiešanu, un Austrijas iestāžu uzraudzības pilnvaras varot tikt paredzētas ar izraudzīto uzņēmumu noslēdzamajā līgumā.
Attiecībā uz uzticību uzņēmumam, kurš veic uzturēšanās atļauju iespiešanas pakalpojumus, Komisija atbild, ka šo Austrijas Republikas izteikto argumentu nevarot atbalstīt, jo Austrijas iestādes drīkst piešķirt dokumentu, kuriem ir piemērojamas drošības prasības, iespiešanas līgumu slēgšanas tiesības arī citiem uzņēmumiem, nevis
ÖS
, it īpaši tad, ja pēdējā minētā nevar izpildīt šos līgumus.
Austrijas Republika apstrīd apgalvoto pienākumu neizpildi. Tā norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktu un Direktīvas 2004/18 14. pantu attiecīgie līgumi neietilpstot šo direktīvu piemērošanas jomā. Tai esot tiesības aizsargāt savas būtiskās drošības intereses un saistīt attiecīgo līgumu izpildi ar īpašiem drošības pasākumiem, piemērojot Austrijā spēkā esošos normatīvos un administratīvos noteikumus.
Tiesas sēdē Austrijas Republika precizēja, ka Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktā un Direktīvas 2004/18 14. pantā paredzētās atkāpes esot piemērojamas neatkarīgi no LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktās atkāpes.
Šī dalībvalsts būtībā atgādina, ka drošības politika esot valsts suverenitātes būtisks elements un ka dalībvalstīm esot jādefinē savas būtiskās drošības intereses un jānosaka, vai drošības pasākumi ir vajadzīgi, un šīm dalībvalstīm šajā ziņā esot plaša rīcības brīvība.
Austrijas Republika uzsver noteiktus savu būtisko interešu sabiedrības drošības jomā aspektus, kuri ir nozīmīgi, iespiežot drošības dokumentus. Tā uzskata, ka šajā ziņā, pirmkārt, esot jānodrošina dokumentu, kas kalpo tam, lai pierādītu personas identitāti, autentiskums un pareizība, jo personu apliecinoši dokumenti esot tie, kas ir cieši saistīti ar valsts sabiedrisko kārtību un institucionālo darbību. Otrkārt, esot jānodrošina personas sensitīvu datu aizsardzība. Visbeidzot, esot jārūpējas, lai nodrošinātu apgādes drošību.
Pirmām kārtām, saistībā ar vajadzību nodrošināt personu apliecinošu dokumentu autentiskumu un pareizību Austrijas Republika norāda, ka šī obligātā prasība nozīmējot augsta tehniskā līmeņa drošības jomā noteikšanu, lai izvairītos no jebkāda viltošanas riska, it īpaši saistībā ar terorisma un noziedzības apkarošanu.
Otrām kārtām, saistībā ar sensitīvu personas datu aizsardzību, ciktāl personu apliecinoši dokumenti ietver šādus datus, tostarp biometriskos datus, šo dokumentu aizsardzība prasot augstus drošības standartus. Šai sakarā Austrijas Republika apstrīd Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru šajā ziņā tiekot aplūkotas tikai individuālas intereses, jo šī dalībvalsts uzskata, ka šādu datu apdraudējums, it īpaši ņemot vērā terorisma apkarošanas kontekstu, tieši otrādi, esot uzskatāms par draudiem iekšējai sabiedriskajai drošībai un tādējādi tas esot novēršams, izmantojot visus līdzekļus.
Trešām kārtām, attiecīgo oficiālo dokumentu ātras saņemšanas nosacījums esot valsts apgādes nodrošināšana. Ja personu apliecinošu dokumentu iespiešana tiktu uzticēta citiem uzņēmumiem, nevis
ÖS
, tas ilgstoši apdraudētu Austrijas Republikas stratēģiju drošības jomā, jo gadījumā, ja nebūtu iespējams izsniegt nepieciešamo pasu skaitu, tiktu, protams, iespiestas pagaidu pases, bet tas tiktu veikts ar zemākiem drošības nosacījumiem.
Austrijas Republika norāda, ka teroristisku darbību un apdraudējumu kontekstā personu apliecinošu dokumentu izgatavošanas tiesībām esot jābūt tikai vienai spiestuvei, kurai ir piemērojama efektīva valsts uzraudzība.
Austrijas Republika atgādina, ka visu attiecīgo pakalpojumu drošības jomā centralizēšana tikai pie viena pakalpojumu sniedzēja esot arī drošības jomā pastāvošās stratēģijas būtisks elements. Šajā ziņā šī dalībvalsts apgalvo, ka no Regulas Nr. 2252/2004 3. panta 2. punkta un, precīzāk, no prasības izraudzīties “vienu struktūru, kas ir atbildīga par pasu un ceļošanas dokumentu drukāšanu”, izrietot, ka tos nedrīkstot izgatavot vairāki uzņēmumi. Turklāt attiecīgo dokumentu iespiešanas centralizēšana esot atbilstošs pasākums tam, lai izvairītos no sensitīvas informācijas drošības jomā noplūdes.
Austrijas Republika uzskata, ka stratēģija, ko tā īsteno un saskaņā ar ko attiecīgo līgumu slēgšanas tiesības tā piešķir vienam izraudzītajam pretendentam, kura ražotne vai ražotnes atrodas valsts teritorijā, pirmkārt, esot vērsta uz to, lai novērstu, ka informācija par drošības pasākumiem tiek izpausta citiem izraudzītajiem pretendentiem, neatkarīgi no tā, vai tie veic darbību Austrijā vai citā dalībvalstī.
Otrkārt, šādas piešķiršanas mērķis ir šīs spiestuves efektīvākā uzraudzība no valsts iestāžu puses, tām īstenojot savas administratīvās kontroles pilnvaras. Austrijas Republika norāda, ka uzraudzība, kura tiek īstenota tiesas ceļā un kuras rezultātā, noslēdzoties, iespējams, ilglaicīgai procedūrai, atbilstoši līgumiskiem noteikumiem tiktu piemērotas sankcijas drošības nosacījumu neievērošanas dēļ, neesot tikpat efektīva kā valstiskā uzraudzība.
Saistībā ar Komisijas iebildumu, saskaņā ar kuru Austrijas Republikai ir jāpierāda, ka iepirkuma [ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus] veikšana ir pilnībā neiespējama, šī dalībvalsts norāda, ka nedz Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktā, nedz arī Direktīvas 2004/18 14. pantā šāds nosacījums neesot paredzēts.
Turklāt šī dalībvalsts nevis esot vienīgi izvirzījusi ar savu drošību saistītās intereses, bet esot identificējusi aizsargājamās intereses un pasākumus, kas ir veikti šo interešu aizsardzībai.
Visbeidzot, tiesas sēdē Austrijas Republika ir norādījusi, ka attiecīgos līgumus nevarot izpildīt iepirkuma [ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus] procedūras ietvaros, jo uzņēmumi, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, nevarot pilnībā izvairīties no to attiecīgo valstu iestāžu iejaukšanās un šiem uzņēmumiem dažreiz esot jāsadarbojas ar minētajām iestādēm vai minēto valstu izlūkdienestiem, un tas tā esot pat tad, ja tie īsteno šos līgumus Austrijā esošā uzņēmumā, no kā izriet, ka pastāv sensitīvas informācijas izpaušanas risks.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, kā izriet no Tiesai nodotajiem lietas materiāliem, ka, tā kā pirmie līgumi, kuru slēgšanas tiesības ir tikušas piešķirtas
ÖS
un uz kuriem attiecas šī prasība, ir datēti ar 2004. gadu, tiem var tikt piemērota Direktīva 92/50, savukārt līgumiem, kuru slēgšanas tiesības šim uzņēmumam ir tikušas piešķirtas laikā no 2006. gada 31. janvāra līdz 2014. gada 12. septembrim, kas ir argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās datums, var tikt piemērota Direktīva 2004/18, ar kuru, sākot no 2006. gada 31. janvāra, tiek atcelti un aizstāti Direktīvas 92/50 attiecīgie noteikumi.
Turpinot, pirmkārt, attiecīgie līgumi ir tādi līgumi, kuru priekšmets ir Direktīvas 92/50 I A pielikumā un Direktīvas 2004/18 II A pielikumā minētie pakalpojumi, konkrētāk – izdevniecības un iespiešanas pakalpojumi par atlīdzību vai pamatojoties uz līgumu. Otrkārt, starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka šo pakalpojumu aplēstā vērtība pārsniedz šo direktīvu piemērošanas robežvērtības.
Atbilstoši Direktīvas 92/50 8. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, un Direktīvas 2004/18 20. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu, tā kā attiecīgo dokumentu iespiešana ir izdevniecības un iespiešanas pakalpojums par atlīdzību vai pamatojoties uz līgumu, šim pakalpojumam principā ir piemērojams pienākums izmantot iepirkumu procedūru saskaņā ar šo pantu noteikumiem.
Tomēr, pirmkārt, kā ir noteikts LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktā, dalībvalstīm nav jāsniedz informācija, kuras izpaušanu tās atzīst par būtisku savas drošības interešu apdraudējumu. Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 42. punktā, šī tiesību norma jau pēc sava vispārīgā formulējuma ir piemērojama tādiem ar militāro jomu nesaistītiem publiskiem iepirkumiem kā šajā prasībā izskatāmie iespieddarbu līgumi.
Otrkārt, no Direktīvas 92/50 4. panta 2. punkta un Direktīvas 2004/18 14. panta, kas ir izteikti gandrīz identiskā redakcijā, izriet, ka šīs direktīvas nav piemērojamas pakalpojumiem, ja tostarp to izpildē ir jāievēro īpaši drošības pasākumi saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts spēkā esošiem normatīviem vai administratīviem aktiem vai ja to prasa būtiskas šīs valsts drošības intereses.
Šīs atkāpes Austrijas Republika šajā tiesvedībā ir izvirzījusi, lai pamatotu attiecīgo iespiešanas pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību tiešo piešķiršanu
ÖS
.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā to apgalvo Austrijas Republika, ka dalībvalstīm ir jānosaka savas būtiskās drošības intereses un šajā gadījumā – Austrijas iestādēm ir jānosaka drošības pasākumi, kas ir vajadzīgi, lai aizsargātu šīs dalībvalsts sabiedrisko drošību saistībā ar personu apliecinošu dokumentu un tādu citu oficiālo dokumentu kā tie, kas tiek aplūkoti šajā lietā, iespiešanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 16. oktobris, Komisija/Beļģija,
C‑252/01
,
EU:C:2003:547
,
30.
punkts).
Tomēr ir arī jāatgādina, kā Tiesa jau ir nospriedusi, ka pasākumi, kurus dalībvalstis īsteno atbilstoši leģitīmu valsts interešu prasībām, nav pilnībā izslēgti no Savienības tiesību piemērošanas tikai tā iemesla dēļ, ka tie tiek īstenoti tostarp sabiedriskās drošības interesēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 8. aprīlis, Komisija/Itālija,
C‑337/05
,
EU:C:2008:203
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt šīs prasības kontekstā aplūkojamās atkāpes, kā izriet no pastāvīgās judikatūras attiecībā uz atkāpēm saistībā ar pamatbrīvībām, ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas saistībā ar LESD 346. panta 1. punkta b) apakšpunktu skat. spriedumu, 2012. gada 7. jūnijs, Insinööritoimisto InsTiimi,
C‑615/10
,
EU:C:2012:324
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, lai gan Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktā un Direktīvas 2004/18 14. pantā, uz ko galvenokārt norāda Austrijas Republika, dalībvalstīm ir paredzēta rīcības brīvība, lai pieņemtu lēmumu par pasākumiem, kuri tiek uzskatīti par nepieciešamiem to būtisku drošības interešu aizsardzībai, šos pantus tomēr nevar interpretēt tādējādi, ka dalībvalstīm ar tiem tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no LESD tiesību normām, tikai atsaucoties uz minētajām interesēm. Dalībvalstij, kas vēlas izmantot šīs atkāpes, ir jāpierāda nepieciešamība tās piemērot, lai aizsargātu savas būtiskas drošības intereses. Šāda prasība ir jāievēro arī tad, ja šī dalībvalsts turklāt atsaucas uz LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Schiebel Aircraft,
C‑474/12
,
EU:C:2014:2139
,
34.
punkts).
Tādējādi dalībvalstij, kura vēlas izmantot šīs atkāpes, ir jāpierāda, ka vajadzību aizsargāt šīs intereses nevarētu apmierināt, izsludinot konkursu atbilstoši tam, kas ir paredzēts Direktīvā 92/50 un Direktīvā 2004/18 (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 8. aprīlis, Komisija/Itālija,
C‑337/05
,
EU:C:2008:203
,
53.
punkts).
Šajā lietā, lai gan Austrijas Republika, protams, ir identificējusi būtiskās savas drošības intereses, kuras, kā tā uzskata, ir jāaizsargā, kā arī ar šo interešu aizsardzību saistītās garantijas, tomēr, ņemot vērā to, kas ir atgādināts šī sprieduma 75. un 76. punktā, ir jāpārbauda, vai šī dalībvalsts ir pierādījusi, ka tās nospraustos mērķus nevarētu sasniegt, rīkojot konkursu, kā tas ir paredzēts abās šajās direktīvās.
Šajā ziņā Austrijas Republika norāda, pirmkārt, ka būtisko valsts drošības interešu aizsardzība prasot, lai oficiālo dokumentu iespiešanas līgumi tiktu izpildīti centralizēti, piešķirot to slēgšanas tiesības tikai vienam uzņēmumam.
Pieļaujot, ka Austrijas Republikas norādīto iemeslu dēļ attiecīgo līgumu izpildes centralizēšanu varētu uzskatīt par tās būtisko valsts drošības interešu aizsardzības līdzekli, tomēr ir jānorāda, ka attiecīgi Direktīvas 92/50 8. pantā, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, un Direktīvā 2004/18 20. pantā, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu, paredzēto līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru ievērošana neliek šķēršļus tam, lai attiecīgo līgumu izpilde tiktu piešķirta tikai vienam uzņēmumam.
Lai gan, kā norāda Austrijas Republika, dalībvalstīm ir pienākums ievērot Regulas Nr. 2252/2004 3. panta 2. punkta noteikumus, ar ko tām ir noteikts pienākums izraudzīties vienu struktūru, kas ir atbildīga par pasu un ceļošanas dokumentu drukāšanu, ir jākonstatē, ka ar šo tiesību normu ir vienīgi paredzēts pienākums izraudzīties šādu vienu struktūru, bet nekādi nav noraidīta publiskā iepirkuma procedūras iepriekšēja izmantošana.
Otrkārt, saistībā ar Austrijas Republikas argumentu attiecībā uz Austrijas iestāžu vajadzību būt spējīgām pilnvaru ietvaros, kas tām ir piešķirtas ar
StDrG
6. panta 3. punktu, nodrošināt efektīvu administratīvo uzraudzību attiecībā uz vienīgo izraudzīto pretendentu, kura ražošanas un uzglabāšanas vietas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, šajā lietā – attiecībā uz
ÖS
, ir jānorāda, ka, lai gan, protams, uzņēmumam, kuram tiek piešķirta attiecīgā iespiešanas līguma izpilde, ir jāatbild prasībām drošības jomā, lai nodrošinātu aizsargājamās informācijas konfidencialitāti, Austrijas Republika nepierāda, ka šo konfidencialitāti var nodrošināt tikai administratīvā uzraudzība, ko Austrijas iestādes atbilstoši šai tiesību normai var īstenot attiecībā uz
ÖS
, un ka šim nolūkam būtu jānoraida Direktīvā 92/50 un Direktīvā 2004/18 paredzēto tiesību normu iepirkuma procedūras jomā piemērošana.
Šajā ziņā nav konstatējams, ka šādu administratīvo uzraudzību nevarētu īstenot attiecībā uz citiem Austrijā esošiem uzņēmumiem, kas nav
ÖS
. Turklāt šī dalībvalsts nepierāda, ka informācijas, kas tiek paziņota attiecīgo oficiālo dokumentu iespiešanas nolūkā, konfidencialitātes ievērošanas uzraudzība būtu nodrošināta mazāk, ja šie iespieddarbi iepirkuma procedūras ietvaros tiktu uzticēti citiem uzņēmumiem, kuriem saskaņā ar civiltiesībām pakļautu līgumisku noteikumu tiktu paredzēti konfidencialitātes un drošības pasākumi, neatkarīgi no tā, vai tie veic darbību Austrijā vai citās dalībvalstīs.
It īpaši iepirkuma procedūrā būtu iespējams paredzēt izraudzītā līgumslēdzēja pienākumu piekrist drošības pārbaudēm, apmeklējumiem vai inspicēšanai tā uzņēmuma telpās neatkarīgi no tā, vai tas veic darbību Austrijā vai citā dalībvalstī, kā arī pienākumu attiecīgo līgumu izpildē ievērot tehniskās prasības konfidencialitātes jomā, kuras var būt pat īpaši augstas.
Treškārt, attiecībā uz Austrijas Republikas minēto obligāto prasību nodrošināt apgādes garantiju ir jānorāda, ka, lai gan attiecīgie oficiālie dokumenti ir cieši saistīti ar sabiedrisko kārtību un valsts institucionālo darbību, kurai ir nepieciešama apgādes garantijas nodrošināšana, tomēr šī dalībvalsts nav pierādījusi, ka apgalvoto mērķi nevarētu nodrošināt iepirkuma procedūras ietvaros, un ka šāda garantija tiktu apdraudēta, ja šo dokumentu iespiešana tiktu uzticēta citiem uzņēmumiem, tostarp attiecīgajā gadījumā – uzņēmumiem, kas veic darbību citās dalībvalstīs.
Ceturtkārt, runājot par vajadzību nodrošināt izraudzītā pretendenta uzticību, lai gan dalībvalstīm ir jābūt iespējai gūt pārliecību, ka tādu publisku līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumā kā tie, kas tiek aplūkoti šajā lietā, šīs tiesības tiek piešķirtas tikai uzticamiem uzņēmumiem tādas sistēmas ietvaros, kas nodrošina īpašu konfidencialitātes un drošības normu ievērošanu attiecīgo dokumentu iespiešanā, tomēr Austrijas Republika nav pierādījusi, ka paziņotu datu konfidencialitāti nevarētu pietiekami nodrošināt gadījumā, ja šo dokumentu iespiešana tiktu piešķirta citam uzņēmumam, kas tiktu izraudzīts iepirkuma procedūras noslēgumā, nevis
ÖS
.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka nepieciešamība paredzēt konfidencialitātes pienākumu pati par sevi neliedz izmantot konkursa procedūru līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 8. aprīlis, Komisija/Itālija,
C‑337/05
,
EU:C:2008:203
,
52.
punkts).
Turklāt Tiesa arī ir nospriedusi, ka datu konfidencialitāti var nodrošināt ar pienākumu nodrošināt slepenību, nepastāvot nepieciešamībai apiet publiskā iepirkuma jomā pastāvošās procedūras (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1989. gada 5. decembris, Komisija/Itālija,
C‑3/88
,
EU:C:1989:606
,
15.
punkts).
Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 68. punktā, nekas neliedz līgumslēdzējai iestādei izvirzīt īpaši augstas prasības izraudzīto pretendentu atbilstībai un uzticamībai, atbilstoši izstrādāt iepirkuma procedūras noteikumus, kā arī pakalpojumu sniegšanas līgumus un pieprasīt iespējamiem kandidātiem iesniegt vajadzīgos pierādījumus.
Šajā ziņā Austrijas Republika tiesas sēdē ir norādījusi, ka pastāvot sensitīvas informācijas izpaušanas risks, jo uzņēmumi, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, nevarot pilnībā izvairīties no to attiecīgo valstu iestāžu iejaukšanās, jo šiem uzņēmumiem atbilstoši šajās valstīs piemērojamiem tiesību aktiem noteiktos gadījumos esot pat jāsadarbojas ar minētajām iestādēm vai minēto valstu izlūkdienestiem, un tas tā esot pat tad, ja tie izpilda publiskos līgumus Austrijā esošā uzņēmumā.
Tomēr ir jāuzsver, ka Austrijas iestādēm ir tiesības nosacījumos, kas regulē iepirkuma procedūru, kura tiek veikta, lai piešķirtu attiecīgo līgumu slēgšanas tiesības, ietvert klauzulas, ar kurām izraudzītajam pretendentam tiek noteikts vispārīgs konfidencialitātes pienākums, kā arī paredzēt, ka kandidātuzņēmums, kas tostarp savas dalībvalsts tiesību aktu dēļ nevarēs piedāvāt pietiekamas garantijas attiecībā uz šī pienākuma ievērošanu attiecībās ar šīs valsts iestādēm, tiks izslēgts no līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras. Austrijas iestādēm ir arī tiesības paredzēt it īpaši līgumisku sankciju piemērošanu izraudzītajam pretendentam gadījumā, ja attiecīga līguma izpildes procesā šāds pienākums netiks ievērots.
Šajā ziņā Austrijas Republika nav pierādījusi, ka mērķis, kas ir vērsts uz to, lai novērstu sensitīvas informācijas izpaušanu, kura saistīta ar attiecīgo oficiālo dokumentu izgatavošanu, nevarētu tikt sasniegts, rīkojot konkursu, kas ir paredzēts attiecīgi Direktīvas 92/50 8. pantā, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, un Direktīvas 2004/18 20. pantā, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu.
No tā izriet, ka minētajās direktīvās paredzēto iepirkuma procedūru neievērošana, vērtējot saistībā ar šādu mērķi, ir nesamērīga.
Ņemot vērā visu iepriekšminēto, Austrijas Republika nevar lietderīgi izvirzīt LESD 346. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktu un Direktīvas 2004/18 14. pantu, lai attaisnotu šajās divās direktīvās paredzēto iepirkuma procedūru neievērošanu.
Pirotehnikas atļauju iespiešanas pakalpojumu līgums
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka, ciktāl pirotehnikas atļauju izgatavošanas līguma summa nepārsniedz šajās direktīvās paredzētās robežvērtības, tā slēgšanas tiesības tomēr esot jāpiešķir, ievērojot LESD noteiktos pamatprincipus, it īpaši brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principus.
Komisija uzskata, ka vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ vispārējie principi, no kuriem izriet pārskatāmības pienākums, prasot, lai par minēto līgumu tiktu sniegts paziņojums, kuram ir pietiekama publicitātes pakāpe.
Šī iestāde precizē, ka, pat ja pirotehnikas atļauju izgatavošanas līguma summa šķiet relatīvi neliela, šāds līgums, ņemot vērā tā tehniskos raksturojumus, varot izraisīt citu dalībvalstu uzņēmumu interesi. Tātad pastāvot zināma pārobežu interese, jo to uzņēmumu tirgus, kas ražo personas apliecinošus dokumentus, kuriem ir piemērojamas drošības prasības, esot specializēts, ierobežots un internacionalizēts, un ģeogrāfiskais tuvums neesot dokumentu, kuriem ir piemērojamas drošības prasības, izgatavošanas obligātā prasība.
Turklāt Komisija uzsver apstākli, ka pašai
ÖS
vairākas dalībvalstis esot uzticējušas vīzu un pasu iespiešanu, kas šajā ziņā esot ļoti svarīga norāde par zināmu pārobežu interesi.
Austrijas Republika atbild, ka, runājot par līgumu, kura summa ir zemāka par Savienības tiesībās paredzēto robežvērtību, Komisijas norādītie pamatprincipi neesot piemērojami. Ņemot vērā šī līguma nelielo summu, Komisija neesot pierādījusi zināmu pārobežu interesi.
Turklāt tas, ka
ÖS
citām dalībvalstīm izgatavo dokumentus, kuriem ir piemērojamas drošības prasības, nepierādot, ka attiecībā uz pirotehnikas atļauju iespiešanas pakalpojumu tirgu pastāv zināma pārrobežu interese.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka starp pusēm nav strīda par to, ka pirotehnikas atļauju izgatavošanas līguma aplēstā vērtība ir 56000 EUR, tas ir, summa, kas ir noteikti mazāka par Direktīvā 92/50 un Direktīvā 2004/18 paredzētajām robežvērtībām attiecībā uz publiskiem pakalpojumu sniegšanas līgumiem. Tādējādi nepastāv no šīm direktīvām izrietošs pienākums izmantot iepirkuma procedūru.
Tomēr, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, attiecībā uz iepirkumiem, kuri, ņemot vērā to vērtību, neietilpst direktīvu par publiskā iepirkuma procedūru piemērošanas jomā, tomēr ir jāpiemēro LESD pamatnoteikumi un vispārējie principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principi, kā arī no tiem izrietošais pārskatāmības pienākums, ja vien šie līgumi rada zināmu pārrobežu interesi (spriedums, 2016. gada 6. oktobris, Tecnoedi Costruzioni,
C‑318/15
,
EU:C:2016:747
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāpierāda, ka attiecīgais līgums uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas attiecīgā līgumslēdzēja iestāde, rada noteiktu interesi, un šajā ziņā tā nedrīkst pamatoties uz kādu prezumpciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 13. novembris, Komisija/Īrija,
C‑507/03
,
EU:C:2007:676
,
32.
un
33.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Attiecībā uz objektīvajiem kritērijiem, kas var liecināt par noteiktas pārrobežu intereses esamību, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šādus kritērijus tostarp var veidot konkrēta publiskā iepirkuma samērā nozīmīga summa, skatot kopā ar darbu izpildes vietu, vai arī publiskā iepirkuma tehniskie rādītāji un attiecīgo preču īpašas iezīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 6. oktobris, Tecnoedi Costruzioni,
C‑318/15
,
EU:C:2016:747
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan, kā ir norādījusi Komisija, šādas pārrobežu intereses esamību nevar noteikt, pamatojoties vienīgi uz iepirkuma vērtību, un ir vajadzīgs citu kritēriju un visu konkrēta gadījuma nozīmīgo apstākļu vērtējums, ir jānorāda, ka pirotehnikas atļauju izgatavošanas līgumu raksturo ne vien tā samērā nelielā summa, bet arī tā ļoti tehniskais raksturs, kas turklāt nozīmē īpašu drošības pasākumu ievērošanu un izmaksas, kuras ietver šādu pasākumu veikšana.
Komisijas uzsvērtajam apstāklim, ka tas, ka
ÖS
vairākas dalībvalstis esot uzticējušas vīzu un pasu iespiešanu, esot svarīga norāde par zināmas pārobežu intereses esamību, nav nozīmes saistībā ar pirotehnikas atļauju iespiešanu.
Šajos apstākļos Komisijas sniegtās norādes nav pietiekamas, lai pierādītu, ka minētajam iepirkumam ir zināma pārrobežu interese.
Tā kā Komisija nav sniegusi savu apgalvojumu pierādījumus, tās prasība tiktāl, ciktāl tā attiecas uz konkrēto pirotehnikas atļauju iespiešanas pakalpojumu iepirkumu, ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, pirmkārt, piešķirot tieši
ÖS
pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības attiecībā uz pasu ar mikroshēmu, ārkārtas pasu, uzturēšanās atļauju, personas apliecību, autovadītāja apliecību kredītkartes formātā un transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību kredītkartes formātā izgatavošanu, iepriekš neveicot iepirkumu Eiropas Savienības mērogā, un, otrkārt, atstājot spēkā valsts tiesību normas, ar kurām līgumslēdzējām iestādēm ir uzlikts pienākums tieši piešķirt šo pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības šai sabiedrībai, Austrijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus atbilstoši Direktīvas 92/50 4. panta 2. punktam un 8. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, kā arī Direktīvas 2004/18 14. un 20. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu.
Pārējā daļā prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Šajā lietā Komisija un Austrijas Republika attiecīgi ir izvirzījušas prasījumus piespriest pretējai pusei šajā tiesvedībā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Minētā reglamenta 138. panta 3. punktā ir paredzēts, ka Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem. Tā kā šajā lietā Komisijas prasība ir apmierināta, izņemot attiecībā uz pirotehnikas atļauju iespiešanas pakalpojumu iepirkumu, tad, piemērojot šo tiesību normu, ir jānospriež, ka Austrijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina četras piektdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu.
Komisijai tiek piespriests segt vienu piektdaļu savu tiesāšanās izdevumu.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Piešķirot tieši
Österreichische Staatsdruckerei GmbH
pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības attiecībā uz pasu ar mikroshēmu, ārkārtas pasu, uzturēšanās atļauju, personas apliecību, autovadītāja apliecību kredītkartes formātā un transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību kredītkartes formātā izgatavošanu, iepriekš neveicot iepirkumu Eiropas Savienības mērogā, un atstājot spēkā valsts tiesību normas, ar kurām līgumslēdzējām iestādēm ir uzlikts pienākums tieši piešķirt šo pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības šai sabiedrībai, iepriekš neveicot iepirkumu Savienības mērogā, Austrijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus atbilstoši Padomes Direktīvas 92/50/EEK (1992. gada 18. jūnijs) par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai 4. panta 2. punktam un 8. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 11.–37. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 14. un 20. pantam, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu.

2)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

3)
Austrijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina četras piektdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu. Komisija sedz vienu piektdaļu savu tiesāšanās izdevumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.