CELEX: 62019CJ0299
Eelotsusetaotlus
Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul
Direktiiv 2000/35/EÜ
Mõiste „äritehing“
Mõisted „kaupade tarnimine“ ja „teenuste osutamine“
Artikkel 1 ja artikli 2 punkti 1 esimene lõik
Ehitustööde riigihankeleping

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (
EÜT 2000, L 200, lk 35
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226) artikli 2 punkti 1 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on Techbau SpA ja Azienda Sanitaria Locale AL (Alessandria kohalik tervishoiuasutus, Itaalia) (edaspidi „ASL“) ning mis puudutab haigla operatiivploki ehitamise lepingu täitmise eest tasumisele kuuluvalt summalt viivitusintressi tasumist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2000/35
Direktiiv 2000/35 tunnistati kehtetuks ja asendati alates 16. märtsist 2013 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiiviga 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (
ELT 2011, L 48, lk 1
).
Direktiivi 2000/35 põhjendustes 7, 9, 10, 13, 16, 19, 20 ja 22 oli märgitud:
„(7)
Liialt pikad maksetähtajad ja hilinenud maksmine tekitavad ettevõtetele, eriti väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele tõsise haldus- ja finantskoorma. Lisaks sellele on nimetatud probleemid maksejõuetuse tekkimise peamine põhjus, mis seab ohtu ettevõtete elujõulisuse ja põhjustab töökohtade arvu vähenemist.
[…]
(9)
Erinevused liikmesriikide makse-eeskirjade ja -tavade vahel takistavad siseturu nõuetekohast toimimist.
(10)
Selle mõjul väheneb märkimisväärselt liikmesriikide vaheliste äritehingute arv. See on vastuolus [EÜ] asutamislepingu artikliga 14 [nüüd ELTL artikkel 26], sest ettevõtjatel peaks olema võimalik kaubelda tervel siseturul tingimustel, mis tagavad, et piiriüleste tehingutega ei kaasne suuremad ohud kui siseriikliku müügiga. Kui siseriiklike ja piiriüleste tehingute suhtes kohaldataks märkimisväärselt erinevaid eeskirju, põhjustaks see konkurentsikahjustusi.
[…]
(13)
Käesoleva direktiivi kohaldamine peaks piirduma maksetega, mis tehakse äritehingute eest tasumise eesmärgil, ning see ei reguleeri tehinguid tarbijatega ega intresse muudelt maksetelt, näiteks tšekke ja veksleid käsitlevate õigusaktide kohaselt sooritatud maksetelt, kahjude hüvitamise maksetelt, kaasa arvatud kindlustusseltside maksetelt.
[…]
(16)
Hilinenud maksmise puhul on tegemist lepingu rikkumisega, mille muudavad enamuses liikmesriikides võlgnike jaoks rahaliselt ahvatlevaks hilinenud maksmise madalad intressimäärad ja/või aeglane hüvitusprotsess. Muutmaks sellist suundumust ja tagamaks, et hilinenud maksmise tagajärjed aitavad hilinenud maksmist vältida, on vaja otsustavat tegutsemist, sealhulgas võlausaldajale tekitatud kulude hüvitamist.
[…]
(19)
Käesolev direktiiv peaks keelama lepinguvabaduse kuritarvitamise võlausaldaja kahjuks. […]
(20)
Hilinenud maksmise tagajärjed saavad olla tõkestavad ainult siis, kui nendega kaasneb hüvitusprotsess, mis on kiire ja võlausaldaja jaoks tulemuslik. Kooskõlas [EÜ] artiklis 12 sätestatud mittediskrimineerimise põhimõttega peaksid sellist hüvitusprotsessi saama kasutada kõik [Euroopa Liidus] tegutsevad võlausaldajad.
[…]
(22)
Käesoleva direktiiviga tuleks reguleerida kõiki äritehinguid, olenemata sellest, kas need toimuvad eraõiguslike või riigi osalusega ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel, arvestades sealjuures, et viimatinimetatud asutused sooritavad märkimisväärse hulga ettevõtetele suunatud makseid. Seepärast tuleks käesoleva direktiiviga reguleerida ka kõik peatöövõtjate ning nende tarnijate ja alltöövõtjate vahelised äritehingud.“
Direktiivi artiklis 1 oli ette nähtud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi maksete suhtes, mis on tehtud äritehingute eest tasumiseks.“
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ oli sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
äritehingud – ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest,
riigiasutus – igasugune ostja või üksus vastavalt määratlustele riigihanget käsitlevates direktiivides […];
ettevõtja – organisatsioon, mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega ka siis, kui sellega tegeleb üks isik;
[…]“.
Direktiivi 2000/35 artikli 6 „Ülevõtmine“ lõigetes 1–3 oli ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid enne 8. augustit 2002. Liikmesriigid teatavad neist viivitamata komisjonile.
[…]
3.   Käesoleva direktiivi ülevõtmisel võivad liikmesriigid jätta selle kohaldamisalast välja järgmise:
a)
võlad, mille suhtes rakendatakse võlgniku vastu algatatud maksejõuetusmenetlust;
b)
lepingud, mis on sõlmitud enne 8. augustit 2002, ja
c)
intressinõuded, mille summa on väiksem kui 5 eurot.“
Direktiiv 2004/18/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiv 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (
ELT 2004, L 134, lk 114
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132), millega tunnistati kehtetuks ja asendati alates 31. jaanuarist 2006 nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiv 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (
EÜT 1992, L 209, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322), välja arvatud viimati nimetatud direktiivi artikkel 41, nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord (
EÜT 1993, L 199, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 110) ja nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (
EÜT 1993, L 199, lk 54
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163), omakorda tunnistati kehtetuks ja asendati alates 18. aprillist 2016 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2014, L 94, lk 65
).
Direktiivi 2004/18 artikli 1 „Mõisted“ lõigetes 2, 8 ja 9 oli ette nähtud:
„2.
a)
Riigihankelepingud – ühe või mitme ettevõtja ning ühe või mitme ostja vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud, mille objektiks on ehitustööd, toodete tarnimine või teenuste osutamine käesoleva direktiivi tähenduses.
b)
Ehitustööde riigihankelepingud – riigihankelepingud, mille objektiks on kas ehitustööd või nii projekteerimine kui ka teostamine seoses mõne tegevusega I lisa tähenduses või ehitustööde teostamine või mis tahes viisil teostatav ehitus töö, mis vastab ostja kindlaksmääratud nõuetele. Ehitustöö – ehitus- või tsiviilehitustööde tulemused tervikuna, mis võimaldavad täita majanduslikke või tehnilisi ülesandeid;
c)
Asjade riigihankelepingud – muud kui punktis b nimetatud riigihankelepingud, mille objektiks on toodete ostmine, üürimine, rentimine või liisimine koos väljaostuvõimalusega või ilma.
[…]
d)
Teenuste riigihankelepingud – muud riigihankelepingud kui ehitustööde või asjade riigihankelepingud, mille eesmärgiks on II lisas nimetatud teenuste osutamine.
[…]
8.   […]
Termin ettevõtja hõlmab võrdselt nii töövõtja, tarnija kui ka teenuseosutaja mõistet. Seda kasutatakse vaid lihtsustamise huvides.
[…]
9.   Ostja – riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused, avalik‑õiguslikud isikud ning ühest või mitmest kõnealusest organist või avalik‑õiguslikust isikust koosnevad ühendused.
Avalik‑õiguslik isik on mis tahes isik:
a)
mis on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse ega kaubandusega;
b)
mis on juriidiline isik ja
c)
mida põhiliselt rahastab riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused või teised avalik‑õiguslikud isikud või mille juhtimist need isikud kontrollivad või millel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, mille liikmetest üle poole nimetab riik, piirkondlik või kohalik omavalitsus või teised avalik‑õiguslikud isikud.
[…]“.
Direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punktis b nimetatud tegevuste loetelus, mis on toodud direktiivi I lisas, oli muu hulgas nimetatud ehitus- või tsiviilehitustööd.
Direktiiv 2011/7
Direktiivi 2011/7 artikli 12 lõikes 1 on nõutud, et liikmesriigid võtaksid selle üle hiljemalt 16. märtsiks 2013, ja lõikes 4 on liikmesriikidele antud võimalus jätta ülevõtmisel välja lepingud, mis on sõlmitud enne seda kuupäeva.
Nimetatud direktiivi artikli 13 esimeses lõigus on sätestatud:
„Direktiiv [2000/35] tunnistatakse kehtetuks alates 16. märtsist 2013, ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi seoses eelnimetatud direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmise ja kohaldamise tähtpäevadega. Direktiiv jääb kehtima lepingute osas, mis on sõlmitud enne nimetatud kuupäeva ja mille suhtes käesolev direktiiv ei kehti vastavalt artikli 12 lõikele 4.“
Itaalia õigus
Seadusandlik dekreet nr 231
Direktiiv 2000/35/EÜ võeti Itaalia õiguskorda üle 9. oktoobri 2002. aasta seadusandliku dekreediga nr 231, millega rakendatakse direktiiv 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali) (
GURI
nr 249, 23.10.2002, edaspidi „seadusandlik dekreet nr 231“).
Asjaomase seadusandliku dekreedi artiklis 1 on ette nähtud:
„Käesoleva dekreedi sätteid kohaldatakse kõigi maksete suhtes, mis on tehtud äritehingute eest tasumiseks.“
Seadusandliku dekreedi artikli 2 „Mõisted“ lõikes 1 on sätestatud:
Käesolevas dekreedis kasutatakse mõisteid alljärgnevalt:
a)
„äritehingud“ – ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, olenemata nende nimetusest, mille tulemuseks on valdavalt või ainult kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest;
b)
„riigiasutus“ – riigiasutused, piirkondlikud omavalitsused, Trento ja Bolzano autonoomsed provintsid, kohalikud omavalitsused ja nende ühendused, mittetulunduslikud avalik-õiguslikud isikud, muud juriidilised isikud, mis on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse või kaubandusega ning mille tegevust rahastavad põhiliselt riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused või teised avalik õiguslikud isikud või mille juhtimist need isikud kontrollivad või millel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, mille liikmetest üle poole nimetab sama avalik üksus.“
Seadusandliku dekreedi artikli 11 lõikes 1 on sätestatud, et selle dekreedi sätteid ei kohaldata lepingutele, mis on sõlmitud enne 8. augustit 2002.
Seadusandlik dekreet nr 163
12. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 163 ehitustööde, teenuste ja asjade riigihankelepingute seadustiku, millega võetakse üle direktiivid 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ (decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE) (
GURI
nr 100 regulaarne lisa, 2.5.2006, edaspidi „seadusandlik dekreet nr 163“), artikli 3 lõikes 3 on „leping“ ja „riigihankeleping“ määratletud kui „hanke- või kontsessioonileping, mille ese on teenuste osutamine, asjade tarnimine või ehitustöö teostamine, mille tellib avaliku sektori või võrgustikusektori hankija või muu hankeüksus“.
Seadusandlik dekreet nr 192
Direktiiv 2011/7/EL võeti Itaalia õiguskorda üle 9. novembri 2012. aasta seadusandliku dekreediga nr 192, millega muudetakse 9. oktoobri 2002. aasta seadusandlikku dekreeti nr 231 eesmärgiga võtta vastavalt 11. novembri 2011. aasta seaduse nr 180 artikli 10 lõikele 1 täielikult üle direktiiv 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180) (
GURI
nr 267, 15.11.2012; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 192“).
Seadusandliku dekreediga nr 192 jäeti sisuliselt muutmata mõiste „äritehing“ määratlus, nagu see oli esitatud seadusandliku dekreedi nr 231 esialgse redaktsiooni artikli 2 lõike 1 punktis a.
Seevastu seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punktis b – seadusandliku dekreediga nr 192 kehtestatud redaktsioonis (edaspidi „muudetud seadusandlik dekreet nr 231“) – on „riigiasutus“ nüüd määratletud kui „seadusandliku dekreedi [nr 163] artikli 3 lõikes 25 nimetatud haldusasutus ja mis tahes muu üksus, kui ta tegeleb tegevusega, mille puhul ta peab järgima seadusandlikus dekreedis [nr 163] sätestatud eeskirju“.
Vastavalt seadusandliku dekreedi nr 192 artiklile 3 kohaldatakse selle dekreedi sätteid alates 1. jaanuarist 2013 sõlmitud tehingutele.
Seadus nr 161
Pärast seda, kui komisjon oli algatanud Itaalia Vabariigi vastu EU PILOT menetluse (5216/13/ENTR. 1), võttis Itaalia seadusandja vastu 30. oktoobri 2014. aasta seaduse nr 161 – sätted, millega rakendatakse kohustusi, mis tulenevad Itaalia kuulumisest Euroopa Liitu – Euroopa-seadus 2013
bis
(legge n. 161 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2013-bis) (
GURI
nr 261 regulaarne lisa, 10.11.2014, edaspidi „seadus nr 161“).
Selle seaduse artikli 24 lõikes 1on sätestatud:
„Seadusandliku dekreedi [nr 231] artikli 2 lõike 1 punkti a, mis on asendatud seadusandliku dekreedi [nr 192] artikli 1 lõike 1 punktiga b, tuleb tõlgendada nii, et asjaomased äritehingud hõlmavad ka seadusandliku dekreedi [nr 163] artikli 3 lõikes 3 sätestatud lepinguid.“
Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus
ASL ja Techbau sõlmisid 29. aprillil 2010 riigihankelepingu, mille maksumus oli 7487719,49 eurot ja mille ese oli Ospedale Santo Spirito di Casale Monferrato (Casale Monferrato Püha Vaimu haigla, Itaalia) jaoks varem moodulsüsteemina toodetud operatsiooniploki tarnimine ja „võtmevalmis“ paigaldamine. Hankeleping hõlmas kuut operatsioonisaali, mille juurde kuuluvad abiruumid ja koridorid, ning kõiki paigaldamisega seotud ja selleks vajalikke tsiviilehitustöid.
Kuigi lepingule lisatud tehnilises kirjelduses oli ette nähtud 90–päevane maksetähtaeg alates arve kättesaamisest, nähtub eelotsusetaotlusest, et ASL maksis lepingus kindlaks määratud tasu suure viivitusega, mille tõttu Techbau esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi nõudega mõista ASLilt Techbau kasuks välja viivitusintress summas 197008,65 eurot, mis on arvutatud seadusandlikus dekreedis nr 231 ette nähtud määra alusel.
ASL vaidleb selle võla olemasolule vastu, väites, et kuna põhikohtuasjas käsitletav leping kujutab endast tööjõurendi lepingut, mille ese on ehitustöö teostamine avalikes huvides, siis ei kuulu see seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses mõiste „äritehing“ alla ega kuulu seega selle seadusandliku dekreedi kohaldamisalasse.
Selles osas leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasjas käsitletavale lepingule lisatud tehnilise kirjelduse analüüsi põhjal, et tegemist on töövõtulepinguga, mitte tarnelepinguga, kuna hankija huvi ehitustöö vastu on suurem huvist selle sisustamise vastu.
Ta märgib, et Itaalia õiguse kohaselt tuleb ehitustöö teostamise kohta sõlmitud töövõtuleping, niivõrd kuivõrd seda tuleb eristada asjade tarne lepingutest ja teenuste osutamise lepingutest, jätta välja mõiste „äritehing“ alt seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses, nagu seda on tõlgendatud riigisiseses kohtupraktikas, ning seega jätta kõnealuse seadusandliku dekreedi kohaldamisalast välja. Seetõttu ei reguleeri ehitustööde riigihangete valdkonnas maksmisega hilinemise tagajärgi mitte seadusandliku dekreedi nr 231 sätted, vaid seadusandliku dekreedi nr 163 ja selle rakendamiseks vastu võetud õigusnormide sätted, mis on võlausaldajatele ebasoodsamad.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on selle lähenemisega seoses siiski kahtlusi, kuna selle lähenemise põhjal tõlgendataks mõisteid „asjade tarnimine“ ja „teenuste osutamine“, mis sisalduvad seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punktis a esitatud mõiste „äritehing“ määratluses, võtmata arvesse tähendust, mis neil mõistetel on liidu õiguskorras.
Selles kontekstis tõdeb eelotsusetaotluse esitanud kohus, et seadusega nr 161 muudetud seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punktile a antud autentse tõlgenduse kohaselt hõlmab selles sättes osutatud mõiste „äritehing“ tõepoolest ka lepinguid, mille objektiks on ehitustöö teostamine ning avalike ehitus- ja tsiviilehitustööde projekteerimine ja teostamine. Ta leiab siiski, et kuna seaduses nr 161 ei ole üleminekumeetmeid ette nähtud, ei nähtu sellest seadusest selgesti, et selline autentne tõlgendus tähendab, et enne seadusandliku dekreedi nr 192 jõustumist 1. jaanuaril 2013 teatava avalikes huvides ehitustöö teostamiseks sõlmitud töövõtuleping oleks seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses mõistega „äritehing“ hõlmatud ja seega kuuluks selle dekreedi kohaldamisalasse.
Neil asjaoludel leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja lahendamiseks on vaja teada, kas direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimeses lõigus esitatud mõiste „äritehing“, mis võeti Itaalia õigusesse üle seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punktiga a, hõlmab sellist lepingut, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Neil asjaoludel otsustas Tribunale ordinario di Torino (Torino esimese astme kohus, Itaalia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2000/35] artikli 2 punktiga 1 on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu […] seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punkt a, millega jäetakse „äritehingu“ – mille all mõeldakse lepinguid, mille „tulemuseks on valdavalt või ainult kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest“ – mõiste alt ning seega dekreedi kohaldamisalast välja töövõtulepingud (“
contratto d’appalto d’opera
“), olenemata sellest, kas need on avalik‑õiguslikud või eraõiguslikud, täpsemalt direktiivi [2004/18] mõttes ehitustööde riigihankelepingud?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Esitatud küsimust tuleb mõista nii, et sellega palutakse sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et ehitustööde riigihankeleping kujutab endast äritehingut selle sätte tähenduses ja kuulub seega nimetatud direktiivi esemelisse kohaldamisalasse.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et Itaalia Vabariik kasutas liikmesriikidele direktiivi 2011/7 artikli 12 lõikega 4 antud võimalust jätta direktiivi ülevõtmisel välja lepingud, mis on sõlmitud enne 16. märtsi 2013. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktist 21 nähtub, tunnistati seadusandlik dekreet nr 192, millega võeti see direktiiv Itaalia õiguskorda üle, vastavalt nimetatud dekreedi artiklile 3 kohaldatavaks alates 1. jaanuarist 2013 sõlmitud tehingutele.
Kuna käesoleval juhul sõlmiti põhikohtuasjas kõne all olev leping 29. aprillil 2010, kuulub see direktiivi 2000/35 ajalisse kohaldamisalasse, kuna nimetatud direktiiv kuulub direktiivi 2000/35 artikli 6 lõike 3 punktis b sätestatud reservatsiooni arvestades direktiivi 2011/7 artikli 13 alusel kohaldamisele enne 16. märtsi 2013 sõlmitud lepingute suhtes.
Lisaks tuleb täpsustada, et põhikohtuasja asjaolud puudutavad seda, et ASL täitis Techbauga sõlmitud avalikes huvides teostatud ehitustöö lepingus ette nähtud maksekohustuse hilinenult. Eelotsusetaotlusest nähtub, et tasuline leping, mille sõlmisid hankijana ASL ja pakkujana Techbau kui ettevõtja, kuulub direktiiviga 2004/18 hõlmatud mõiste „riigihankeleping“, täpsemini „ehitustööde riigihankeleping“ alla. Asjaomase direktiivi artikli 1 lõike 2 punktides a ja b on need mõisted vastavalt määratletud kui „ühe või mitme ettevõtja ning ühe või mitme ostja vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud, mille objektiks on ehitustööd, toodete tarnimine või teenuste osutamine käesoleva direktiivi tähenduses“ ja „riigihankelepingud, mille objektiks on kas ehitustööd või nii projekteerimine kui ka teostamine seoses mõne tegevusega I lisa tähenduses või ehitustööde teostamine või mis tahes viisil teostatav ehitus töö, mis vastab ostja kindlaksmääratud nõuetele“.
Mõiste „äritehingud“ on direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimeses lõigus määratletud kui „ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest“, ilma et selles oleks sõnaselgelt mainitud ehitustööde riigihankelepinguid ja ehitustöö tegemist üldisemalt ja ilma et see sisaldaks sellega hõlmatud mõistete „kaupade tarnimine“ või „teenuste osutamine“ määratlust (vt analoogia alusel seoses direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 1 tõlgendamisega 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus RL (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv),
C‑199/19
,
EU:C:2020:548
, punkt
).
Kuna direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimeses lõigus ei ole viidatud selle sätte tähenduse ja ulatuse määratlemiseks liikmesriikide õigusele, tuleb seda sätet kogu liidus eelduslikult tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt. Sellise tõlgenduse andmisel tuleb lisaks õigusnormi sõnastusele arvesse võtta selle konteksti ja asjaomase õigusakti eesmärki (vt analoogia alusel 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus RL (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv),
C‑199/19
,
EU:C:2020:548
, punkt
), aga vajaduse korral ka selle kujunemislugu (vt selle kohta 10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
, punkt
).
Esiteks, mis puutub direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimese lõigu sõnastusse, siis on selles sätestatud kaks tingimust selleks, et tehing kuuluks mõiste „äritehingud“ alla selle sätte tähenduses. Esiteks peab see olema sõlmitud kas ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel ning teiseks peab selle tulemuseks olema kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest (vt analoogia alusel 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus RL (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv),
C‑199/19
,
EU:C:2020:548
, punkt
).
Mis puutub esimesse tingimusse, mille tõlgendamine ei tekita eelotsusetaotluse esitanud kohtule kahtlusi, siis piisab, kui meenutada, et mõiste „riigiasutus“ on direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 teises lõigus määratletud kui „igasugune ostja või üksus vastavalt määratlustele riigihanget käsitlevates direktiivides“, samas kui „ettevõtja“ mõiste on määratletud asjaomase direktiivi artikli 2 punkti 1 kolmandas lõigus kui „organisatsioon, mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega ka siis, kui sellega tegeleb üks isik“.
Mis puutub käesoleva kohtuotsuse punktis 39 nimetatud teise tingimusse, mille kohaselt kõnealuse tehingu „tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest“, siis tuleb märkida, et direktiivi 2000/35 artikli 1 kohaselt koostoimes põhjendustega 13 ja 22 kohaldatakse seda direktiivi kõigi maksete suhtes, mis tehakse äritehingute, sh ettevõtjate ja riigiasutuste äritehingute eest tasumise eesmärgil, kuid see ei reguleeri tehinguid tarbijatega ja vastavalt artikli 6 lõikele 3 muid makseid. Kuna ehitustööde riigihangetega seotud tehingud ei ole aga selles viimati nimetatud sättes loetletud, ei saa need jääda osutatud direktiivi esemelisest kohaldamisalast välja.
Sellega seoses on Euroopa Kohus märkinud, et direktiivi 2000/35 artiklis 1 koostoimes artikli 2 punkti 1 esimese lõiguga on direktiivi kohaldamisala määratletud väga laialt (vt selle kohta 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus KROL,
C‑722/18
,
EU:C:2019:1028
, punktid
ja
).
Neil asjaoludel ei saa ehitustööde riigihankeleping direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses jääda välja direktiivi 2000/35 kohaldamisalast, nagu see on piiritletud artikli 2 punkti 1 esimese lõiguga.
Lisaks annab asjaolu, et osutatud sättes kasutatakse selle seose kirjeldamiseks, mis peab ühelt poolt „tehingu“ ja teiselt poolt „kaupade tarnimise“ või „teenuste osutamise“ vahel olemas olema, sõnu „mille tulemuseks on“, tunnistust sellest, et tehing, mille ese ei ole kaupade tarnimine või teenuste osutamine, võib siiski kuuluda mõiste „äritehing“ alla selle sätte tähenduses, kui sellise tehingu tulemusel tegelikult selline kaupade tarnimine või teenuste osutamine aset leiab.
Kuigi ehitustööde riigihanke ese on ehitustöö teostamine, võivad ettevõtja poolt hankija ees selle lepingu raames võetud kohustused siiski konkretiseeruda – nagu käesoleval juhul – teenuste osutamise teel, nagu hanketeates määratletud projekti väljatöötamine või haldusformaalsuste täitmine, või ka kaupade tarnimise teel, nagu materjalide tarnimine põhikohtuasjas käsitletava ehitustöö teostamiseks.
Järelikult toetab direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimese lõigu sõnastus kui selline asjaomase sätte sellist tõlgendust, et ehitustööde riigihankeleping võib selle sätte tähenduses kuuluda mõiste „äritehing“ alla.
Teiseks kinnitab sellist tõlgendust selle sätte kontekst. Selles osas tuleb märkida, et nimetatud sättes sisalduv mõiste „riigiasutus“ on määratletud direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 teises lõigus kui „igasugune ostja või üksus vastavalt määratlustele riigihanget käsitlevates direktiivides“.
Sõnaselge viide mõistele „ostja“, mis sisaldub eelkõige direktiivi 2004/18 artikli 1 lõikes 9, kaotaks oma soovitava toime, kui selliste asutuste sõlmitud ehitustööde riigihankelepingud, mille suhtes kohaldatakse nendes direktiivides ette nähtud eeskirju ja menetlusi, ei kuuluks mõiste „äritehing“ alla direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimese lõigu tähenduses ja jääks seega selle direktiivi esemelisest kohaldamisalast välja.
Lisaks, kuigi direktiivis 2004/18 tehakse hanke eseme alusel vahet ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute vahel, ei ilmne siiski, et direktiiv 2000/35 põhineks igasuguse vastava viite puudumisel nende vahel vahet tegemisel, mille tagajärjel jääksid ehitustööde riigihanked selle direktiivi artikli 2 punkti 1 esimeses lõigus kasutatud mõistete „kaupade tarnimine“ ja „teenuste osutamine“ alt välja.
Lisaks, kuna EÜ artikli 95 (nüüd ELTL artikkel 114) alusel vastu võetud direktiiv 2000/35 on kehtestatud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise raames, mille eesmärk on siseturu rajamine ja toimimine, siis võib selle tõlgendamisel arvesse võtta mõisteid „kaup“ ja „teenused“ EL toimimise lepingu nende sätete tähenduses, mis käsitlevad kaupade ja teenuste vaba liikumist, ning neid põhivabadusi tõlgendavat Euroopa Kohtu praktikat (vt analoogia alusel 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus RL (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv),
C‑199/19
,
EU:C:2020:548
, punkt
).
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et „kaubana“ ELTL artikli 28 lõike 1 tähenduses tuleb mõista tooteid, mida saab rahas hinnata ning mis võivad sellistena olla kaubandustehingute ese (23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Buhagiar jt,
C‑267/16
,
EU:C:2018:26
, punkt
). Mis puutub mõistesse „teenused“, siis on see ELTL artikli 57 esimeses lõigus määratletud nii, et sellena mõistetakse tavaliselt tasulist tegevust niivõrd, kuivõrd see ei ole reguleeritud kaupade, kapitali ja isikute vaba liikumist käsitlevate sätetega, ning selle artikli teises lõigus on näitena loetletud teatavad selle mõistega hõlmatud tegevused, mille hulka kuulub ka kaubanduslik tegevus.
Võttes arvesse EL toimimise lepingu mõisteid põhivabaduste valdkonnas, mida on mainitud eelmises punktis, ja sellega seotud kohtupraktikat, ei ole seega kahtlust, et töövõtuleping, mille ese on ehitustöö teostamine üldiselt, ja mis konkreetselt on ehitustööde riigihankeleping, eeldab „kaupade“ tarnimist või „teenuste“ osutamist ELTL artiklite 28 ja 57 tähenduses. Seda silmas pidades võib ehitustööde riigihankelepingu tulemuseks olla kaupade tarnimine või teenuste osutamine direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimese lõigu tähenduses.
Mis kolmandaks puutub direktiivi 2000/35 eesmärki, siis nagu on märgitud direktiivi põhjendustes 9, 10 ja 20, on selleks hilinenud maksmise tagajärgede ühtlustamine, et anda neile hoiatav mõju, mistõttu äritehingud kogu siseturul ei oleks takistatud (vt selle kohta 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus KROL,
C‑722/18
,
EU:C:2019:1028
, punkt
).
See, kui märkimisväärne osa äritehingutest, nimelt need, mis on seotud ehitustööde riigihankelepingutega, jääks direktiivis 2000/35 ette nähtud hilinenud maksete vastu võitlemise soodusmehhanismide kohaldamisalast välja, läheks esiteks vastuollu selle direktiivi põhjenduses 22 väljendatud eesmärgiga, mille kohaselt tuleks asjaomase direktiiviga reguleerida kõiki äritehinguid, olenemata sellest, kas need toimuvad eraõiguslike või riigi osalusega ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel. Teiseks tooks selline väljajätmine tingimata kaasa nende mehhanismid
e
soovitava toime vähenemise, sealhulgas tehingute puhul, mis võivad olla seotud eri liikmesriikide ettevõtjatega.
See on nii seda enam, et – nagu komisjon oma kirjalikes seisukohtades rõhutas – võib hilinenud maksmine ehitustööde riigihangete valdkonnas tekitada ettevõtjatele majanduslike kulutuste ja ohtude tõttu tunduvalt suuremaid probleeme kui teistes valdkondades.
Neljandaks, mis puutub direktiivi 2000/35 kujunemisloosse, siis tuleb märkida, et direktiivi aluseks oleva 25. märtsi 1998. aasta ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (
EÜT 1998, C 168, lk 13
) seletuskirjas rõhutas komisjon esiteks lepingulist tasakaalustamatust, mis esineb suure hulga ettevõtjate ja riigiasutuste vahel eelkõige teatavates sektorites nagu ehituses, mistõttu maksetingimusi võidakse nendele ettevõtjatele peale suruda, ilma et neil oleks tegelikult võimalik nende üle läbi rääkida, ning teiseks vajadust lahendada avalikus ehitusesektoris hilinenud maksmisega kaasnevad tagajärjed.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2000/35 artikli 2 punkti 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et ehitustööde riigihankeleping kujutab endast äritehingut, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine selle sätte tähenduses, ning kuulub seega selle direktiivi esemelisse kohaldamisalasse.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul, artikli 2 punkti 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et ehitustööde riigihankeleping kujutab endast äritehingut, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine selle sätte tähenduses, ning kuulub seega selle direktiivi esemelisse kohaldamisalasse.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.