CELEX: 62017CJ0664
Řízení o předběžné otázce
Sociální politika
Směrnice 2001/23/ES
Oblast působnosti
Převod části podniku
Zachování práv zaměstnanců
Pojem ‚převod‘
Pojem ‚hospodářská jednotka‘
Převod části hospodářské činnosti mateřské společnosti na nově založenou dceřinou společnost
Identita
Samostatnost
Výkon hospodářské činnosti
Kritérium trvalosti výkonu hospodářské činnosti
Obstarávání výrobních faktorů od třetího subjektu
Úmysl provést likvidaci převedené jednotky

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
Úř. věst. 2001, L 82, s. 16
; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Ellinika Nafpigeia AE na straně jedné a Panagiotisem Anagnostopoulosem a dalšími 89 zaměstnanci (dále jen „dotčení zaměstnanci“) na straně druhé ohledně plnění pracovních smluv původně uzavřených mezi těmito stranami.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnicí 2001/23 byla s účinností od 11. dubna 2001 provedena kodifikace směrnice Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
Úř. věst. 1977, L 61, s. 26
), ve znění směrnice Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998 (
Úř. věst. 1998, L 201, s. 88
). Vzhledem k tomu, že se všechny relevantní okolnosti týkající se převodu dotčeného ve věci v původním řízení odehrály po 11. dubnu 2001, na spor v původním řízení se
ratione temporis
uplatní směrnice 2001/23.
V bodech 3 a 8 odůvodnění směrnice 2001/23 je uvedeno:
„(3)
je proto nezbytné stanovit opatření na ochranu zaměstnanců pro případ změny zaměstnavatele, zejména zajistit zachování jejich práv;
[…]
(8)
Právní jistota a průhlednost vyžadují vyjasnění významu převodu v souvislosti s judikaturou Soudního dvora. Toto vyjasnění nemění oblast působnosti směrnice 77/187/EHS tak, jak byla vyložena Soudním dvorem.“
Článek 1 odst. 1 písm. a) a b) této směrnice stanoví:
„a)
Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení;
b)
S výhradou písmene a) a následujících ustanovení tohoto článku se převodem podle této směrnice rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou“.
Článek 2 odst. 1 písm. a) a b) uvedené směrnice zní následovně:
„Pro účely této směrnice se:
a)
‚převodcem‘ rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která v důsledku převodu podle čl. 1 odst. 1 přestává být zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu;
b)
‚nabyvatelem‘ rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která se v důsledku převodu podle čl. 1 odst. 1 stává zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu“.
Článek 3 odst. 1 první pododstavec směrnice 2001/23 zní:
„Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele.“
Článek 4 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
„1.   Převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu nepředstavuje sám o sobě pro převodce nebo nabyvatele důvod k propouštění. Toto ustanovení však nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny stavu zaměstnanců.
[…]
2.   Je-li skončena pracovní smlouva nebo rozvázán pracovní poměr v důsledku podstatné změny pracovních podmínek v neprospěch zaměstnance způsobené převodem, je zaměstnavatel považován za osobu, z jejíž strany byly pracovní smlouva nebo pracovní poměr ukončeny.“
Článek 5 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Nestanoví-li členské státy jinak, nevztahují se články 3 a 4 na převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu, pokud je převodce předmětem konkursního [úpadkového] řízení nebo obdobného úpadkového [insolvenčního] řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace majetku převodce a které probíhá pod dohledem příslušného orgánu veřejné moci (kterým může být správce konkurzní podstaty schválený příslušným orgánem veřejné moci).“
Řecké právo
Podle čl. 2 odst. 1 písm. a) a c) Proedrikó Diátagma 178/2002: Métra schetiká me tin prostasía ton dikaiomáton ton ergazoménon se períptosi metavívasis epicheiríseon, enkatastáseon í tmimáton enkatastáseon í epicheiríseon, se symmórfosi pros tin Odigía 98/50/EK tou Symvoulíou (nařízení prezidenta republiky 178/2002 o opatřeních na ochranu práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů, kterým má být dosaženo souladu se směrnicí 98/50/ES) (FEK A’ 162/12.7.2002, dále jen „nařízení prezidenta republiky 178/2002“) platí, že ustanovení tohoto nařízení se vztahují na všechny smluvní či zákonné převody nebo sloučení podniků, závodů nebo částí závodů, které mají za následek změnu v osobě zaměstnavatele a které se mohou dotýkat veřejných nebo soukromých subjektů vykonávajících hospodářské činnosti s cílem dosáhnout zisku nebo bez tohoto cíle.
Článek 2 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení definuje „převod“ jako převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.
Článek 3 odst. 1 písm. a) a b) uvedeného nařízení vymezuje pojmy „převodce“ a „nabyvatel“ tak, že v případě prvního pojmu se jedná o jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobu, která v důsledku převodu ve výše uvedeném smyslu přestává být zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu, a v případě druhého pojmu se jedná o jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobu, která se v důsledku takového převodu stává zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu.
Podle čl. 4 odst. 1 prvního pododstavce nařízení prezidenta republiky 178/2002 platí, že všechny stávající práva a povinnosti, které měl převodce z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru, jsou ke dni převodu převedeny na nabyvatele.
Článek 4 odst. 1 druhý pododstavec tohoto nařízení stanoví, že převodce po převodu v plném rozsahu odpovídá společně a nerozdílně s nabyvatelem za závazky vyplývající z pracovní smlouvy nebo z pracovního poměru, a to až do dne, kdy nabyvatel převezme své funkce.
Z článku 4 odst. 2 uvedeného nařízení vyplývá, že nabyvatel po převodu zachová pracovní podmínky stanovené v kolektivní smlouvě, rozhodčím nálezu, předpisech nebo individuální pracovní smlouvě.
Článek 5 odst. 1 první pododstavec nařízení prezidenta republiky 178/2002 stanoví, že převod podniku, závodu nebo části podniku nepředstavuje bez dalšího důvod k propouštění zaměstnanců. Podle ustanovení obsaženého v čl. 5 odst. 1 druhém pododstavci tohoto nařízení je však za předpokladu dodržení ustanovení týkajících se propouštění povoleno propouštění, které se jeví jako nutné z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, s nimiž jsou spojeny personální změny. Článek 5 odst. 2 uvedeného nařízení nicméně stanoví, že je-li ukončena pracovní smlouva nebo rozvázán pracovní poměr v důsledku podstatné změny pracovních podmínek v neprospěch zaměstnanců způsobené převodem, je za osobu, z jejíž strany byly pracovní smlouva nebo pracovní poměr ukončeny, považován zaměstnavatel.
Podle čl. 6 odst. 1 nařízení prezidenta republiky 178/2002 se důsledky převodu uvedené v článcích 4 a 5 tohoto nařízení neuplatní v případě, kdy je převodce předmětem úpadkového řízení nebo jiného obdobného řízení.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Ellinika Nafpigeia zaměstnala dotčené zaměstnance zhruba před 30 lety na základě pracovních smluv na dobu neurčitou za účelem výkonu pracovní činnosti v prostorách této společnosti ve Skaramangas (Řecko).
Uvedená společnost byla od roku 1985 veřejným podnikem, která byla v roce 2002 zprivatizována a do 30. září 2008 se na ni vztahoval zákaz snižování stavu zaměstnanců.
V době privatizace vykonávala společnost Ellinika Nafpigeia čtyři druhy činností, a sice stavbu vojenských a obchodních plavidel, opravy plavidel, stavbu a opravy ponorek a výrobu a opravy železničních vozidel. Tyto druhy činností měly na starosti čtyři „ústředí“, a sice ústředí pro plavidla plující po hladině, ústředí pro opravy, ústředí pro ponorky a ústředí pro kolejová vozidla. Součástí organizační struktury společnosti Ellinika Nafpigeia kromě toho byly čtyři výrobní „divize“, a sice válcovna, výrobna trubek, truhlářství a obráběcí centrum. Tyto výrobní „divize“ byly pro výkon prací v rámci jednotlivých výše uvedených činností organizovaných podle ústředí nezbytné.
Krátce po své privatizaci založila společnost Ellinika Nafpigeia v odvětví kolejových vozidel dceřinou společnost Etaireia Trochaiou Ylikou Ellados ΑΕ (dále jen „společnost ETYE“), na kterou převedla stávající programové dohody týkající se výroby a dodávek různých druhů železničních vozidel. Podle předkládacího rozhodnutí uzavřely společnosti Ellinika Nafpigeia a ETYE dne 28. září 2006 několik smluv, na jejichž základě mělo „ústředí pro kolejová vozidla“ společnosti Ellinika Nafpigeia od 1. října 2006 fungovat v rámci samostatné společnosti s názvem ETYE.
Předmětem těchto smluv byl mimo jiné komerční pronájem pozemku společnosti Ellinika Nafpigeia, prodej a dodání movitého majetku společností Ellinika Nafpigeia společnosti ETYE, poskytování služeb administrativní povahy společností Ellinika Nafpigeia společnosti ETYE, jakož i pověření společnosti ETYE společností Ellinika Nafpigeia k dokončení pozastavených prací, které měly být provedeny na základě tří programových dohod.
V průběhu roku 2007 uzavřely společnosti Ellinika Nafpigeia a ETYE další smlouvy, jejichž předmětem bylo mimo jiné poskytnutí zaměstnanců společnosti ETYE ve prospěch společnosti Ellinika Nafpigeia, pověření společnosti ETYE společností Ellinika Nafpigeia k dokončení pozastavených prací, které měly být provedeny na základě programové dohody, jakož i poskytování služeb společností ETYE ve prospěch společnosti Ellinika Nafpigeia.
Dne 28. září 2007 uzavřely společnosti Ellinika Nafpigeia a ETYE rámcovou smlouvu, v níž bylo stanoveno, že k 30. září 2008 dojde k likvidaci posledně uvedené společnosti. Kromě toho se strany dohodly, že společnost Ellinika Nafpigeia ponese náklady likvidace odpovídající odhadovaným nákladům na propuštění 160 zaměstnanců společnosti ETYE. Předpokládané datum této likvidace však bylo v důsledku změny uvedené rámcové dohody, k níž došlo dne 10. září 2008, odloženo.
Dne 1. října 2007 se stala vlastníkem všech akcií společnosti ETYE skupina německých společností s ručením omezeným ΙΝΤΕΙ Industriebeteiligungsgesellschaft mbH (ΙΝΤΕΙ) a Industriegesellschaft Waggonbau Ammendorf mbH (ΙGWA).
Sdělením ze dne 8. října 2007 byli dotčení zaměstnanci informováni, že společnost ETYE byla převedena na tuto skupinu společností. Dne 13. května 2008 byla uzavřena podniková kolektivní smlouva, ve které byly upraveny podmínky odměňování a pracovní podmínky všech zaměstnanců společnosti ETYE.
V roce 2010 Polymeles Protodikeio Athinon (soud prvního stupně v Aténách, Řecko) rozhodl, že společnost ETYE je v úpadku.
Dotčení zaměstnanci podali dne 1. června 2009 u Monomeles Protodikeio Athinon (soud prvního stupně v Aténách – samosoudce, Řecko) žalobu, kterou se domáhali, aby bylo konstatováno, že i nadále trvá jejich pracovní poměr se společností Ellinika Nafpigeia založený pracovními smlouvami na dobu neurčitou, že jim společnost Ellinika Nafpigeia musí vyplatit právními předpisy stanovené mzdy, a to zejména za celou dobu, po kterou byly zachovány jejich pracovní smlouvy, a že v případě ukončení pracovních smluv bude společnost Ellinika Nafpigeia povinna vyplatit každému zaměstnanci právními předpisy stanovené odstupné.
Vzhledem k tomu, že soud uvedené žalobě vyhověl, společnost Ellinika Nafpigeia podala u Efeteio Athinon (odvolací soud v Aténách, Řecko) odvolání. Tento soud rozsudek vydaný v řízení v prvním stupni potvrdil, přičemž měl mimo jiné za to, že společnost ETYE nikdy nepředstavovala samostatnou organizační jednotku. Zaprvé konstatoval, že společnost ETYE není samostatnou výrobní jednotkou, protože k výrobě a opravám kolejových vozidel byla nezbytná součinnost všech čtyř výrobních divizí společnosti Ellinika Nafpigeia, a že kdyby tato společnost veškerou činnost ukončila, společnost ETYE by železniční vozidla nemohla vyrábět a opravovat. Zadruhé společnost ETYE neměla vlastní administrativní zázemí – to jí zajišťovala společnost Ellinika Nafpigeia, a zatřetí nebyla finančně samostatná, její finanční správu musela zajišťovat společnost Ellinika Nafpigeia. Efeteio Athinon (odvolací soud v Aténách) z toho dovodil, že v dané věci nedošlo k převodu podniku, závodu nebo částí závodu, a že zaměstnavatelem dotčených zaměstnanců je tudíž i nadále společnost Ellinika Nafpigeia.
Společnost Ellinika Nafpigeia podala proti tomuto rozhodnutí dne 29. srpna 2013 u Areios Pagos (Kasační soud, Řecko) kasační opravný prostředek. V rámci senátu uvedeného soudu, kterému byla předložena tato věc, se objevily rozdílné názory na význam pojmu „hospodářská jednotka“ uvedeného v článku 1 směrnice 2001/23.
Podle tří členů tohoto senátu společnost ETYE nemohla vykonávat činnost, jejímž prováděním byla pověřena, jelikož před dotčeným převodem neměla nezbytnou materiální či technickou infrastrukturu a ústředí kolejových vozidel, které na ni podle všeho bylo převedeno, nemohlo fungovat bez součinnosti výrobních divizí společnosti Ellinika Nafpigeia a bez jejích administrativních a finančních služeb. Toto stanovisko podporuje i skutečnost, že společnost ETYE vykonávala svoji činnost pouze v malém rozsahu, což vedlo k jejímu úpadku. Výše uvedené kromě toho dokládá i stanovisko dotyčných zaměstnanců, podle něhož bylo cílem předmětného převodu ukončit činnost společnosti Ellinika Nafpigeia spočívající ve výrobě a opravách železničních vozidel a zrušit pracovní místa s touto činností spojená, aniž by tato společnost musela nést s tím související negativní finanční následky.
Dva členové senátu, jemuž byla věc přidělena, jsou naopak toho názoru, že převedená jednotka byla jak před, tak po dotčeném převodu dostatečně samostatná, aby mohla vykonávat svoji hospodářskou činnost. V případě převodu méně významné jednotky by totiž mohly být znaky pojmu „hospodářská jednotka“ vykládány méně striktně než v případě převodu celého podniku nebo hlavní činnosti. Skutečnost, že převodce nabyvatele coby dceřinou společnost při výkonu převzaté činnosti podporoval, nevylučuje, že došlo k převodu, jelikož při výkladu pojmu „převod“ je třeba zohlednit moderní formy „podnikání“, spočívající mimo jiné v tom, že je využíván majetek a služby třetího subjektu. Ukazatelem, který by vylučoval, že došlo k převodu, konečně není ani úmysl převodce a nabyvatele přikročit k likvidaci podniku; jde spíše o okolnost, která by případně mohla vést na základě ustanovení vnitrostátního práva k jednostranné změně smluvních podmínek a ukončení smlouvy ze strany zaměstnavatele-převodce.
Areios Pagos (Kasační soud) se tudíž rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba ve smyslu článku 1 směrnice [2001/23] a pro účely určení, zda došlo k převodu podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu, chápat ‚hospodářskou jednotku‘ jako naprosto samostatnou výrobní jednotku, která je schopná provozu za účelem dosahování svého hospodářského cíle, aniž si obstarává (na základě koupě, půjčky, nájmu atd.) výrobní faktory (suroviny, pracovní sílu, stroje, součásti konečných výrobků, služby podpory, finanční zdroje atd.) u třetího subjektu? Anebo naopak pro zařazení pod pojem ‚hospodářská jednotka‘ postačuje, že výrobní jednotka má odlišný předmět činnosti, že cílem této činnosti je skutečně hospodářské podnikání a že je za účelem dosažení tohoto cíle možné efektivně organizovat výrobní faktory (suroviny, stroje a další vybavení, pracovní síly a služby podpory), a to bez ohledu na skutečnost, že si nový provozovatel obstarává výrobní faktory i mimo tuto jednotku nebo že v konkrétním případě vůbec nedosáhne stanoveného cíle?
2)
Jedná se ve smyslu článku 1 směrnice [2001/23] o převod, pokud nabyvatel, převodce nebo oba dva předpokládají nejen to, že nový provozovatel bude vykonávat předmětnou činnost, ale také to, že předmětný podnik v budoucnu zanikne při plánované likvidaci?“
K předběžným otázkám
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda musí být směrnice 2001/23 a zejména její čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) vykládána v tom smyslu, že se vztahuje na převod výrobní jednotky, kdy převodce, nabyvatel nebo obě tyto osoby společně postupují tak, aby nabyvatel vykonával hospodářskou činnost, kterou vykonával převodce, ale jejich cílem zároveň je, aby následně došlo k zániku samotného nabyvatele v rámci likvidace, a kdy předmětná jednotka není naprosto samostatná, jelikož není schopná dosáhnout svého hospodářského cíle, neobstarává-li si výrobní faktory od třetího subjektu.
Úvodem je třeba uvést, že z čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/23 plyne, že se tato směrnice vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení.
S výhradou splnění výše uvedených podmínek musí převod naplňovat i podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 písm. b) této směrnice, tedy že se musí týkat hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.
Má-li být předkládajícímu soudu poskytnuta užitečná odpověď, v prvé řadě je třeba odpovědět na otázku, zda se směrnice 2001/23 a zejména její čl. 1 odst. 1 písm. b) může uplatnit za situace, kdy převodce, nabyvatel nebo obě tyto osoby společně zamýšlejí nejen to, že nabyvatel bude vykonávat činnost převedené jednotky, ale také to, že v budoucnu dojde k likvidaci samotného nabyvatele. Pouze v případě kladné odpovědi na tuto otázku totiž bude třeba v druhé řadě odpovědět na otázku, zda taková převedená jednotka, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, může spadat do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23.
Předně je třeba podotknout, že ačkoliv čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23 stanoví, že cílem převodu musí být „vykonávat hospodářskou činnost“, z tohoto znění neplyne, že by takový výkon musel být časově neomezený, nebo že by převodce, nabyvatel anebo obě tyto osoby společně nemohly mít v úmyslu také to, že sám nabyvatel následně po výkonu dotčené činnosti zanikne.
Z žádného ustanovení směrnice 2001/23 tedy nevyplývá, že by měl unijní normotvůrce v úmyslu podmínit použitelnost uvedené směrnice tím, že nabyvatel bude existovat po určitou dobu.
Dále je třeba zdůraznit, že výklad, na jehož základě by byl takový převod, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, vyloučen z oblasti působnosti směrnice 2001/23, by odporoval hlavnímu cíli této směrnice.
Cílem směrnice 2001/23 je totiž zajistit nezávisle na změně majitele kontinuitu pracovních poměrů existujících v rámci hospodářské jednotky (rozsudek ze dne 6. března 2014, Amatori a další,
C‑458/12
,
EU:C:2014:124
, bod
a citovaná judikatura).
Převod, o který se jedná ve věci v původním řízení, byl přitom podle všeho proveden právě za tím účelem, aby hospodářskou činnost vykonával nový provozovatel, takže v projednávaném případě musí být zajištěno pokračování pracovních poměrů zaručené směrnicí 2001/23.
Tento výklad nakonec potvrzuje i čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, který je součástí kontextu čl. 1 odst. 1 písm. b) této směrnice.
Podle čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 totiž platí, že články 3 a 4 této směrnice se v zásadě neuplatní, pokud je převodce předmětem úpadkového řízení nebo obdobného insolvenčního řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace majetku převodce.
Z toho vyplývá, že zaměstnanci pozbývají ochrany, kterou jim zajišťují články 3 a 4 směrnice 2001/23, pouze tehdy, pokud je převodce ke dni převodu předmětem takového řízení.
Ve věci v původním řízení je přitom nesporné, že převodce předmětem takového řízení není a že ukončení převedené hospodářské činnosti je plánováno do budoucna v souvislosti s likvidací nabyvatele.
Z toho vyplývá, že za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, nemohou být zaměstnanci, jichž se týká předmětný převod, zbaveni ochrany, kterou jim poskytují články 3 a 4 směrnice 2001/23.
Z výše uvedeného vyplývá, že směrnice 2001/23 a zejména její čl. 1 odst. 1 písm. b) se v zásadě může uplatnit za situace, kdy převodce, nabyvatel nebo obě tyto osoby společně zamýšlejí nejen to, že nabyvatel bude vykonávat činnost převedené jednotky, ale také to, že v budoucnu dojde k likvidaci samotného nabyvatele.
Jak ovšem vyplývá z bodu 31 tohoto rozsudku, předkládající soud má patrně pochybnosti ohledně otázky, zda ve věci, kterou projednává, převodce, nabyvatel nebo obě tyto osoby společně převodu nezneužili, aby zastřeli svůj skutečný záměr usnadnit likvidaci převedené jednotky, aniž by museli nést její finanční důsledky.
V tomto ohledu je třeba připomenout obecnou zásadu unijního práva, podle níž nelze použití unijní právní úpravy rozšiřovat až do té míry, že by zahrnovalo i úkony prováděné s cílem získat podvodně nebo zneužívajícím způsobem výhody stanovené unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2019, N Luxembourg 1 a další,
C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16
,
EU:C:2019:134
, body
až
a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že použití ustanovení unijního práva musí být odmítnuto, jsou-li uplatňována nikoli za účelem dosažení cílů těchto ustanovení, ale za účelem získání výhody, kterou skýtá unijní právo, přestože jsou splněny pouze formální podmínky pro její přiznání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2019, N Luxembourg 1 a další,
C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16
,
EU:C:2019:134
, bod
).
Je na Soudním dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl užitečná vodítka, která mu umožní ověřit, zda převodce a nabyvatel dodrželi zásadu připomenutou v bodě 50 tohoto rozsudku.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že ačkoliv čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23 podmiňuje svoji uplatnitelnost tím, že po převodu musí převedená jednotka vykonávat hospodářskou činnost, závěr, že je uvedená podmínka splněna, nelze dovodit pouze na základě prostého pokračování v této činnosti.
Soudní dvůr totiž rozhodl, že pokud má převod spadat do oblasti působnosti směrnice 2001/23, nabyvatel musí být na základě tohoto převodu schopen trvale vykonávat všechny nebo některé činnosti převodce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 1999, Allen a další,
C‑234/98
,
EU:C:1999:594
, bod
a citovaná judikatura).
Požadavek trvalosti, který stanovil Soudní dvůr, je třeba chápat tak, že odkazuje na ucelené seskupení různých výrobních faktorů, zejména hmotného či nehmotného majetku a nezbytného personálu, které převedené jednotce umožňuje vykonávat hospodářskou činnost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 1995, Rygaard,
C‑48/94
,
EU:C:1995:290
, bod
).
Seskupení výrobních faktorů, které vede již od okamžiku převodu ke vzniku nerovnováhy mezi
vstupy
a
výstupy
ve výrobě, a proto hrozí, že dojde k útlumu této výroby a postupně, ale nevyhnutelně k ukončení převedené činnosti, přitom nejenže nelze považovat za slučitelné s požadavkem trvalosti, ale zejména by mohlo být projevem zneužívajícího úmyslu dotčených hospodářských subjektů, které se chtějí vyhnout negativním finančním důsledkům budoucí likvidace převedené jednotky, které by za normálních okolností musel nést převodce a které nemůže převzít nabyvatel.
Tak by tomu mohlo být i v případě, kdy by činnost převedené jednotky spočívala pouze v dokončení plnění z některých smluv nebo určitých programů, aniž by bylo v rámci podniku nabyvatele zavedeno organizované seskupení takových faktorů, jaké jsou zmíněny v bodě 55 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 1995, Rygaard,
C‑48/94
,
EU:C:1995:290
, body
až
).
Je na předkládajícím soudu, aby s ohledem na výše uvedená kritéria ověřil, zda dotčený převodce a dotčený nabyvatel v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, obecnou zásadu unijního práva uvedenou v bodě 50 tohoto rozsudku dodrželi, a mohou tudíž požívat výhod, které v případě převodu podniku stanoví směrnice 2001/23.
Jak bylo předesláno v bodě 37 tohoto rozsudku, ve druhé řadě je třeba posoudit, zda se na převod takové jednotky, o jakou se jedná věci v původním řízení, může uplatnit čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23.
Pokud má převod spadat do oblasti působnosti uvedené směrnice, musí se týkat části převádějícího podniku, která tvoří hospodářskou jednotku považovanou za organizované seskupení osob a prostředků umožňující výkon hospodářské činnosti, která sleduje vlastní cíl a je dostatečně strukturovaná a samostatná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2007, Jouini a další,
C‑458/05
,
EU:C:2007:512
, bod
a citovaná judikatura).
Dotčená jednotka si rovněž musí po převodu zachovat svoji identitu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2009, Klarenberg,
C‑466/07
,
EU:C:2009:85
, bod
).
Vzhledem k tomu, že je identita hospodářské jednotky tvořena více neoddělitelnými prvky, jako jsou její zaměstnanci, vedoucí pracovníci, organizace práce, provozní metody a případně provozní prostředky, kterými disponuje (rozsudek ze dne 20. července 2017, Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, bod
a citovaná judikatura), předpokládá nezbytně kromě jiného i funkční samostatnost.
Vzhledem k tomu, že funkční samostatnost je pro identitu takové jednotky vlastní, po převodu musí být – jak to vyžaduje čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23 – zachována.
Kromě toho není nutné, aby byla uvedená samostatnost úplná. Jak totiž výslovně plyne ze znění čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/23, tato směrnice se nevztahuje pouze na převod podniku, ale uplatní se i v případě, kdy se převádí část podniku.
Takovou výrobní jednotku podniku, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která před převodem vykonávala činnost v rámci tohoto podniku a jejíž samostatnost byla proto v jeho rámci omezená, tudíž nelze z oblasti působnosti směrnice 2001/23 bez dalšího vyloučit.
Z předkládacího rozhodnutí v projednávaném případě plyne, že převedená výrobní jednotka by možná nebyla schopná provozu za účelem dosahování svého hospodářského cíle, kdyby si neobstarávala výrobní faktory u třetího subjektu.
Ačkoliv totiž částem téhož podniku svědčí samostatnost celého tohoto podniku, hrozí, že samostatnost, kterou potřebují ve svých vlastních vztazích se třetími subjekty, mít nebudou.
V podobném kontextu Soudní dvůr mimo jiné rozhodl, že výklad čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23, který by vylučoval z oblasti působnosti této směrnice situaci, v níž hmotný majetek nezbytný pro výkon převedené činnosti nikdy nepřestal patřit převodci, by zbavoval uvedenou směrnici části jejího užitečného účinku (viz rozsudek ze dne 7. srpna 2018, Colino Sigüenza,
C‑472/16
,
EU:C:2018:646
, bod
a citovaná judikatura).
Nicméně vzhledem k tomu, že – jak plyne z bodu 21 tohoto rozsudku – taková výrobní jednotka, o jakou se jedná ve věci v původním řízení a kterou tvoří „ústředí kolejových vozidel“ společnosti Ellinika Nafpigeia, byla převedena na dceřinou společnost této společnosti s názvem ETYE, nelze mít za to, že by tato jednotka stále disponovala samostatností mateřské společnosti. Předpokladem zachování samostatnosti takové oddělené jednotky, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, tedy je, že tato jednotka má po převodu dostatečné záruky, které jí zajistí přístup k výrobním faktorům dotčeného třetího subjektu tak, aby nebyla závislá na jeho jednostranně přijatých ekonomických rozhodnutích.
Konkrétně mohou mít tyto záruky podobu dohod nebo smluv mezi převedenou jednotkou a dotčeným třetím subjektem, v nichž jsou stanoveny přesné a závazné podmínky zajištění přístupu k výrobním faktorům tohoto subjektu.
V konečném důsledku bude na předkládajícím soudu, aby s ohledem na informace uvedené v bodech 69 a 70 tohoto rozsudku a na všechny skutkové okolnosti předmětné operace ověřil, zda má převedená výrobní jednotka dostatečné záruky, které jí zajišťují přístup k výrobním faktorům třetího subjektu.
Za těchto podmínek je třeba na položené otázky odpovědět tak, že směrnice 2001/23 a zejména její čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahuje na převod výrobní jednotky, kdy převodce, nabyvatel nebo obě tyto osoby společně postupují tak, aby nabyvatel vykonával hospodářskou činnost, kterou vykonával převodce, ale jejich cílem zároveň je, aby následně došlo k zániku samotného nabyvatele v rámci likvidace, a kdy předmětná jednotka není naprosto samostatná, jelikož není schopná dosáhnout svého hospodářského cíle, neobstarává-li si výrobní faktory od třetího subjektu, a to za podmínky – jejíž naplnění musí ověřit předkládající soud – že je zaprvé dodržena obecná zásada unijního práva, podle níž převodce a nabyvatel nesmí usilovat o to, aby podvodně a zneužívajícím způsobem získali výhody, které by jim mohly plynout ze směrnice 2001/23, a zadruhé má dotčená výrobní jednotka dostatečné záruky, které jí zajišťují přístup k výrobním faktorům třetího subjektu tak, aby nebyla závislá na jeho jednostranně přijatých ekonomických rozhodnutích.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

Směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů a zejména její čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahuje na převod výrobní jednotky, kdy převodce, nabyvatel nebo obě tyto osoby společně postupují tak, aby nabyvatel vykonával hospodářskou činnost, kterou vykonával převodce, ale jejich cílem zároveň je, aby následně došlo k zániku samotného nabyvatele v rámci likvidace, a kdy předmětná jednotka není naprosto samostatná, jelikož není schopná dosáhnout svého hospodářského cíle, neobstarává-li si výrobní faktory od třetího subjektu, a to za podmínky – jejíž naplnění musí ověřit předkládající soud – že je zaprvé dodržena obecná zásada unijního práva, podle níž převodce a nabyvatel nesmí usilovat o to, aby podvodně a zneužívajícím způsobem získali výhody, které by jim mohly plynout ze směrnice 2001/23, a zadruhé má dotčená výrobní jednotka dostatečné záruky, které jí zajišťují přístup k výrobním faktorům třetího subjektu tak, aby nebyla závislá na jeho jednostranně přijatých ekonomických rozhodnutích.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: řečtina.