CELEX: 62015TJ0101
Znamka Evropske unije
Postopek za ugotovitev ničnosti
Znamka Evropske unije, ki jo sestavlja kombinacija modre in srebrne barve
Absolutni razlog za zavrnitev
Dovolj jasna in natančna grafična predstavitev
Nujnost sistematične razporeditve, ki združuje barvi vnaprej določeno in nespremenljivo
Legitimno pričakovanje
Člen 4 in člen 7(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009 (postala člen 4 in člen 7(1)(a) Uredbe (EU) 2017/1001)

Dejansko stanje
V zadevi T‑101/15
Tožeča stranka, družba Red Bull GmbH, je 15. januarja 2002 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (
UL 2009, L 78, str. 1
), kakor je bila spremenjena in ki je bila nadomeščena z Uredbo (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2017, L 154, str. 1
)).
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija (v nadaljevanju: prva izpodbijana znamka), je kombinacija dveh barv, prikazana v nadaljevanju:
Tožeča stranka je s sporočilom z dne 30. junija 2003 predložila dodatne dokumente za dokaz razlikovalnega učinka prve izpodbijane znamke, pridobljenega z uporabo. Tožeča stranka je 11. oktobra 2004 predložila opis prve izpodbijane znamke, in sicer: „Zahtevano varstvo zajema modro (RAL 5002) in srebrno (RAL 9006) barvo. Razmerje barv je približno 50 % : 50 %“.
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 32 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu: „Energijske pijače“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 10/2005 z dne 7. marca 2005. Prva izpodbijana znamka je bila 25. julija 2005 registrirana pod številko 002534774 z navedbo, da je razlikovalni učinek pridobila z uporabo, in opisom, navedenim v točki 3 zgoraj.
Intervenientka, družba Optimum Mark sp. z o.o., je 20. septembra 2013 vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti prve izpodbijane znamke na podlagi člena 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 59(1)(a) Uredbe 2017/1001) v povezavi s členom 7(1)(a), (b) in (d) navedene uredbe (postal člen 7(1)(a), (b) in (d) Uredbe 2017/1001) in na podlagi člena 52(1)(b) iste uredbe (postal člen 59(1)(b) Uredbe 2017/1001) za vse proizvode iz točke 4 zgoraj.
Zahteva za ugotovitev ničnosti je temeljila na teh razlogih:
–
prva izpodbijana znamka naj ne bi izpolnjevala zahtev iz člena 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009, saj naj njena grafična predstavitev ne bi izpolnjevala pogojev, določenih v sodni praksi, v skladu s katero mora biti grafična predstavitev jasna, natančna, celovita, enostavno dostopna, razumljiva, trajna in objektivna ter mora vsebovati sistematično razporeditev, ki barvi združuje vnaprej določeno in nespremenljivo;
–
formulacija opisa, priloženega zahtevi za registracijo prve izpodbijane znamke, naj bi dovoljevala številne različne kombinacije dveh barv v razmerju „približno“ 50 % : 50 % in torej številne razporeditve, tako da potrošniki ne bi mogli z gotovostjo ponoviti nakupne izkušnje.
V zadevi T‑102/15
Tožeča stranka je 1. oktobra 2010 pri EUIPO na podlagi Uredbe št. 207/2009 vložila drugo zahtevo za registracijo znamke Evropske unije. Znamka, za katero je bila zahtevana registracija (v nadaljevanju: druga izpodbijana znamka), je kombinacija dveh barv, prikazana v nadaljevanju:
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 32 v smislu Nicejskega aranžmaja in ustrezajo temu opisu: „Energijske pijače“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 48/2011 z dne 29. novembra 2010.
Preizkuševalec je 22. decembra 2010 izdal obvestilo o neizpolnjevanju formalnih zahtev v skladu s pravilom 9(3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek, 1, str. 189), v katerem je navedel, da v polju, določenem za opis znamke, ni bilo navedeno razmerje, v katerem bosta barvi naneseni na proizvode, in ni bil natančno določen način, kako bosta barvi prikazani. Preizkuševalec je tožečo stranko pozval, naj natančno določi „razmerje, v katerem bosta barvi naneseni (na primer v enakem razmerju), in način, kako bosta barvi prikazani“.
Tožeča stranka je 10. februarja 2011 preizkuševalcu navedla, da „[je v] skladu z [njegovim] obvestilom z dne 22. decembra 2010 […] EUIPO obvestila, da bosta barvi naneseni v enakem razmerju in druga poleg druge“.
Druga izpodbijana znamka je bila 8. marca 2011 registrirana na podlagi razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo, z navedbo barv „modra (Pantone 2747 C), srebrna (Pantone 877 C)“ ter tem opisom: „Barvi bosta naneseni v enakem razmerju in druga poleg druge“.
Intervenientka je 27. septembra 2011 na podlagi člena 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 7(1)(a), (b) in (d) navedene uredbe in na podlagi člena 52(1)(b) iste uredbe vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti druge izpodbijane znamke za vse proizvode, na katere se nanaša znamka.
Zahteva za ugotovitev ničnosti je temeljila na teh razlogih:
–
druga izpodbijana znamka naj ne bi izpolnjevala zahtev iz člena 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009, saj naj njena grafična predstavitev ne bi izpolnjevala pogojev, določenih v sodni praksi, v skladu s katero mora biti grafična predstavitev jasna, natančna, celovita, enostavno dostopna, razumljiva, trajna in objektivna ter mora vsebovati sistematično razporeditev, ki barvi združuje vnaprej določeno in nespremenljivo;
–
izraz „druga poleg druge“ je mogoče razumeti, kot da pomeni, da „imata skupni rob“, ali da sta „postavljeni druga ob drugi“, ali da sta „obdelani skupaj za ustvaritev kontrastnega učinka“, zato naj v opisu druge izpodbijane znamke ne bi bilo navedene vrste razporeditve, po kateri bosta barvi naneseni na proizvodih in naj torej ta opis ne bi bil popoln, jasen in natančen.
V zadevah T‑101/15 in T‑102/15
Oddelek za izbris je z odločbama z dne 9. oktobra 2013 prvo in drugo izpodbijano znamko (v nadaljevanju: skupaj: izpodbijani znamki) razglasil za nični, ker je menil, da njuna grafična predstavitev pomeni „zgolj postavitev dveh ali več barv, ki so abstraktno določene in brez obrisa, druga poleg druge“ v smislu sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točka
), ki nima natančnosti in stalnosti, kot se zahteva s členom 4 Uredbe št. 207/2009 (postal člen 4 Uredbe 2017/1001), saj naj bi dovoljevala številne različne kombinacije, na podlagi katerih potrošnik ne bil mogel razumeti in si zapomniti konkretne kombinacije, ki bi jo lahko uporabil za to, da bi z gotovostjo ponovil nakupno izkušnjo. Poleg tega naj pristojnim organom in gospodarskim subjektom ne bi omogočala, da se seznanijo z obsegom varovanih pravic imetnika izpodbijanih znamk. Tako naj grafična predstavitev izpodbijanih znamk, ki ji je bil priložen opis (v dveh različicah, navedenih v točkah 3 in 13 zgoraj), ne bi omogočala določitve posebne razporeditve barv, na podlagi katere bi bilo mogoče opredeliti konkretno kombinacijo barv, predstavljenih v enakem razmerju, in torej predmet varstva, podeljenega z izpodbijanima znamkama, ter naj zato ne bi bila v skladu s členom 4 Uredbe 207/2009. Čeprav ni treba, da se s takim opisom opiše način, kako se bo znamka uporabljala ali namestila na različne proizvode, je namreč njegov namen opredelitev natančnega predmeta varstva, podeljenega z registracijo znamke, v smislu te določbe. Poleg tega je oddelek za izbris navedel, da pravilo 3(3) Uredbe št. 2868/95 sicer res ne nalaga predložitve opisa grafične predstavitve, vendar ne izključuje možnosti, da se registracija znamke zavrne ali se ugotovi ničnost znamke, če je obstoj opisa nujen za zagotavljanje skladnosti registracije znamke s členom 4 Uredbe št. 207/2009. Končno, oddelek za izbris je opozoril, da EUIPA ne zavezujejo njegove prejšnje odločbe, ampak samo načelo zakonitosti, in je sklenil, da ob upoštevanju tega, da je bilo zahtevi za ugotovitev ničnosti v celoti ugodeno na podlagi člena 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009, ne bo izvedel preizkusa preostalih razlogov za ničnost, ki jih je navedla intervenientka.
Tožeča stranka je 17. oktobra 2013 vložila pritožbi zoper odločbi oddelka za izbris in 10. februarja 2014 predložila vlogi, v katerih je navedla pritožbene razloge.
Prvi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbama z dne 2. decembra 2014 (v nadaljevanju: izpodbijani odločbi) zavrnil pritožbi kot neutemeljeni, ker sta bili izpodbijani znamki registrirani ob kršitvi člena 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 4 te uredbe. Odbor za pritožbe je ti odločbi obrazložil z enakimi premisleki.
Odbor za pritožbe je, prvič, menil, da se tožeča stranka ne more učinkovito sklicevati na načelo varstva legitimnih pričakovanj, ki naj bi ga kršil oddelek za izbris, saj tega, da je preizkuševalec zahteval vstavitev opisa navedene znamke in ga sprejel oziroma celo predlagal njegovo formulacijo, ni mogoče enačiti z natančnimi, brezpogojnimi in skladnimi informacijami, na katerih bi lahko utemeljila svoje legitimno pričakovanje. Poleg tega v času registracije izpodbijanih znamk pri EUIPO ni bilo ustaljene prakse glede registracije barvnih znamk Evropske unije in vsekakor morebitna – ne glede na to, kako običajna praksa – ni pomenila natančnih, brezpogojnih in skladnih informacij ter ni bila upoštevna za presojo tega, ali grafična predstavitev znamke izpolnjuje zahtevo, določeno v členu 4 Uredbe št. 207/2009.
Odbor za pritožbe je, drugič, menil, da je oddelek za izbris pravilno štel, da sta bili izpodbijani znamki registrirani ob kršitvi člena 4 v povezavi s členom 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009.
Na prvem mestu, odbor za pritožbe je opozoril, da okoliščina, da ima znak razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo, ne omogoča nevtraliziranja zahtev iz člena 4 Uredbe št. 207/2009. Po njegovem mnenju je cilj te določbe določitev natančnega predmeta varstva, ki je z znamko Evropske unije podeljeno njenemu imetniku, da se prepreči izkrivljanje prava znamk Evropske unije za pridobitev neupravičene konkurenčne prednosti in da se pristojnim organom omogoči, da se jasno in natančno seznanijo z vrsto registriranih znakov, gospodarskim subjektom pa, da imajo ob dostopu do javnega registra, ki ga vodijo ti organi, natančne informacije glede pravic tretjih oseb.
Na drugem mestu, odbor za pritožbe je priznal možnost registracije barvnih znamk in spomnil na sodno prakso, v skladu s katero je lahko opis nujen za izpolnitev zahtev iz člena 4 Uredbe št. 207/2009. Če je tak opis priložen grafični predstavitvi, je ta sestavni del zadnjenavedene.
Na tretjem mestu je odbor za pritožbe, v zvezi s kombinacijo dveh ali več barv, v točki 45 obrazložitve izpodbijanih odločb menil, da je bilo v sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), določeno splošno načelo glede razlage člena 4 Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim morajo biti kombinacije barv – da bi bili izpolnjeni zahtevi po natančnosti in stalnosti, določeni s sodno prakso – predmet sistematične razporeditve, ki zadevne barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način. Namen tega splošnega načela naj bi bil izogniti se temu, da grafična predstavitev, ki dovoljuje številne različne kombinacije, povprečnemu potrošniku ne omogoči, da bi z gotovostjo ponovil nakupno izkušnjo. Zato je v točki 48 obrazložitve izpodbijanih odločb menil, da grafična predstavitev izpodbijanih znamk na eni in opis, ki ji je priložen (v dveh različicah, navedenih v točkah 3 in 13 zgoraj) na drugi strani, ki ju je treba presojati skupaj, z navedbo zgolj postavitve dveh barv, označenih s kodama, druga poleg druge in razmerje, v katerem sta predstavljeni, dovoljujeta razporeditev teh dveh barv v številne različne kombinacije, ki dajejo vtis zelo drugačne celote. Izpodbijani znamki torej nista bili dovolj natančni in nespremenljivi.
Na četrtem mestu je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi v zadevi T‑101/15 ugotovil, da se ni treba izreči o tem, ali približna navedba barvnega razmerja z izrazom „približno“ zadostuje v skladu s členom 4 Uredbe 207/2009, saj opis ne bi bil natančen celo ob neobstoju tega izraza.
Na petem mestu je odbor za pritožbe v delu, v katerem je tožeča stranka trdila, da je grafična predstavitev prijavljene znamke dovolj natančna, ker prikazuje modro barvo na levi in srebrno na desni in ker sta druga poleg druge, to je ločeni s sredinsko navpično črto v enakem razmerju, v točki 50 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15 in v točki 49 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑102/15 menil, da bi moral biti navedeni predstavitvi priložen izrecni opis v tem smislu. Ker takega izrecnega opisa ni bilo, naj bi bile z grafično predstavitvijo izpodbijanih znamk dovoljene različne razporeditve.
Na šestem mestu, odbor za pritožbe je zavrnil trditev tožeče stranke, da bi ji moral EUIPO dovoliti spremembo zahtev za registracijo zadevne znamke, da bi lahko popravila ugotovljene nepravilnosti, saj pravila 9 iz Uredbe št. 2868/95 ni mogoče uporabiti kot pravno podlago za ta namen.
Predlogi strank
Tožeča stranka ob podpori združenja Marques (v nadaljevanju: združenje intervenient) Splošnemu sodišču, predlaga, naj:
–
izpodbijani odločbi razveljavi;
–
ti zadevi vrne v odločanje EUIPO, da ju bo preučil na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 7(3) Uredbe 2017/1001);
–
EUIPO in intervenientki naloži plačilo stroškov.
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbi zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbi zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki so ji nastali.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožb navaja dva tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev členov 4 in 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009 ter načel sorazmernosti in enakega obravnavanja, drugi pa na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj.
Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 4 in 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009 ter načel sorazmernosti in enakega obravnavanja
Na prvem mestu, tožeča stranka ob podpori združenja intervenienta meni, da sta izpodbijani znamki skladni z zahtevami, določenimi v členu 4 Uredbe št. 207/2009, in da je odbor za pritožbe preozko razlagal sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), tako da naj bi bila posledica tega nesorazmerno in diskriminatorno obravnavanje zgolj barvnih znamk v razmerju do drugih vrst znamk. Po mnenju tožeče stranke se navedena sodba ne uporablja za registracijo znamk, kakršni sta izpodbijani znamki. Prvič, uporabljala naj bi samo za zahteve za registracijo kombinacij barv, ki vključujejo opis, v katerem se – drugače kot pri opisu izpodbijanih znamk – izrecno zahteva varstvo „v vseh predstavljivih oblikah“. Drugič, v različici v jeziku postopka, to je v nemščini, točke 34 navedene sodbe, v kateri je uporabljen izraz „Zusammenstellung“, naj bi bila zavrnjena zgolj „poljubna kombinacija“ dveh ali več barv, ne pa „postavitev druga poleg druge“, izraza, ki je uporabljen v francoščini, s čimer pa naj bi bilo napoteno na „natančno kombinacijo“. Grafična predstavitev izpodbijanih znamk naj bi se nanašala na tako natančno kombinacijo, ne pa na poljubno kombinacijo.
Na drugem mestu, odbor za pritožbe naj bi zahteval podroben način, kako bosta barvi naneseni na proizvode, in torej podroben opis nameravane uporabe izpodbijanih znamk, kar je vprašanje, upoštevno za člen 7(3) Uredbe št. 207/2009 ali člen 15 te uredbe (postal člen 18 Uredbe 2017/1001), medtem ko se za vprašanje skladnosti s členom 4 iste uredbe za registracijo znaka kot znamke Evropske unije zahteva abstraktna preučitev natančnosti grafične predstavitve. Poleg tega naj tak opis, prvič, ne bi pomenil pravne zahteve in naj bi, drugič, zadevnemu znaku podeljeval status figurativne znamke.
Na tretjem mestu, glede navedenega opisa bi bilo priznanje potrebe po „izrecnem“ opisu dejanske uporabe barvne znamke enako zahtevi po določitvi dodatnega pogoja za registracijo tovrstnih znamk, kar ni pravna zahteva za registracijo znamke Evropske unije ob upoštevanju ureditve ali sodne prakse, ki se uporabljata, kar pa se tudi ne zahteva za druge vrste „netradicionalnih znamk“, kot so tridimenzionalne ali zvočne znamke, ali za tradicionalne figurativne ali besedne znamke ter nikoli ni bilo zahtevano v prejšnjih odločbah EUIPO ali v sodni praksi. Tako naj bi odbor za pritožbe kršil tudi načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja različnih vrst znamk.
Za registracijo znamke Evropske unije, ki jo sestavlja kombinacija barv, naj bi namreč v skladu s členom 4 Uredbe št. 207/2009, zadoščalo, da se taka znamka zahteva kot znamka, ki je predstavljena grafično in da so vse barve določene s sklici na mednarodno priznane identifikacijske kode barv. Pravilo „kar vidiš, to dobiš“ naj bi vizualno izražalo preostale parametre, ki so potrebni za identifikacijo zadevne znamke.
EUIPO in intervenientka te očitke izpodbijata.
Uvodoma je treba navesti, da je različne očitke, navedene v okviru prvega tožbenega razloga, v bistvu mogoče razdeliti na tri dele, ki se nanašajo prvi na kršitev členov 4 in 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009, drugi na kršitev načela enakega obravnavanja in tretji na kršitev načela sorazmernosti.
Prvi del: kršitev členov 4 in 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009
Po členu 4 Uredbe št. 207/2009 je lahko znamka Evropske unije sestavljena iz kakršnih koli znakov, ki jih je mogoče grafično predstaviti, kot so besede, vključno z osebnimi imeni, slike, črke, številke, oblika blaga ali njegove embalaže, če se lahko s pomočjo teh znakov blago in storitve nekega podjetja razlikujejo od blaga in storitev drugih podjetij.
V skladu s členom 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009 se kot znamke Evropske unije ne registrirajo znaki, ki ne ustrezajo zahtevam iz člena 4 te uredbe.
V skladu s sodno prakso morajo za to, da sestavljajo znamko Evropske unije v smislu člena 4 Uredbe št. 207/2009, barve oziroma kombinacije barv izpolnjevati tri pogoje. Prvič, biti morajo znak. Drugič, ta znak mora biti mogoče grafično predstaviti. Tretjič, s pomočjo tega znaka mora biti mogoče blago in storitve nekega podjetja razlikovati od blaga in storitev drugih podjetij (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot je Sodišče že presodilo, so barve navadno zgolj lastnosti stvari. Tudi na posebnem področju trgovine se barve ali kombinacije barv na splošno uporabljajo zaradi njihove privlačnosti ali okrasitve, ne da bi se z njimi posredoval kakršen koli pomen. Vendar ni mogoče izključiti, da bi barve v povezavi z blagom ali storitvijo lahko sestavljale znak (glej sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točka
in navedena sodna praksa).
Za uporabo člena 4 Uredbe št. 207/2009 je treba ugotoviti, da se barve ali kombinacije barv, za katere se zahteva registracija, v kontekstu, v katerem so uporabljene, dejansko predstavljajo kot znak. Cilj te zahteve je zlasti preprečiti zlorabo prava znamk za pridobitev neupravičene konkurenčne prednosti (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točka
).
Poleg tega glede zahteve po tem, da mora biti znak mogoče grafično predstaviti v smislu člena 4 Uredbe št. 207/2009, iz sodne prakse izhaja, da mora ta grafična predstavitev znaku omogočiti, da je vizualno predstavljen zlasti s podobami, črtami ali znaki tako, da ga je mogoče natančno prepoznati (glej po analogiji sodbo z dne 12. decembra 2002, Sieckmann,
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
, točka
).
Poleg tega mora biti grafična predstavitev v smislu člena 4 Uredbe št. 207/2009, da bi izpolnjevala svojo funkcijo, jasna, natančna, celovita, lahko dostopna, razumljiva, trajna in objektivna (glej po analogiji sodbo z dne 12. decembra 2002, Sieckmann,
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
, točke od
do
).
Tako razlago narekuje dobro delovanje sistema registracij znamk Evropske unije. Zahteva po grafični predstavitvi je namenjena zlasti opredelitvi same znamke zaradi določitve natančnega predmeta varstva, ki ga registrirana znamka daje njenemu imetniku. Znamka se vpiše v javni register zato, da je dostopna pristojnim organom in javnosti, zlasti gospodarskim subjektom. Po eni strani morajo pristojni organi zaradi izpolnjevanja svojih obveznosti glede predhodnega preizkusa zahtev za registracijo in glede objave in vzdrževanja ustreznega in natančnega registra znamk jasno in natančno poznati lastnosti znakov, ki sestavljajo znamko. Po drugi strani morajo imeti gospodarski subjekti možnost, da se natančno in jasno prepričajo o opravljenih registracijah ali o zahtevah za registracijo, ki so jih vložili njihovi sedanji ali potencialni konkurenti, in da tako pridobijo upoštevne informacije o pravicah tretjih (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točke od
do
).
V teh okoliščinah mora biti znak, da izpolnjuje svojo vlogo registrirane znamke Evropske unije, predmet natančne, nespremenljive in trajne zaznave, ki zagotavlja funkcijo omenjene znamke kot označbe izvora (glej sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točki
in
).
Glede enobarvnih znamk je Sodišče presodilo, da barvni vzorec kot tak ne pomeni grafične predstavitve v smislu člena 4 Uredbe št. 207/2009. Besedni opis neke barve, če je oblikovan iz besed, ki so sestavljene iz znakov, pa pomeni njeno grafično predstavitev, če izpolnjuje pogoje, navedene v točkah 44 in 45 zgoraj (glej po analogiji sodbo z dne 6. maja 2003, Libertel,
C‑104/01
,
EU:C:2003:244
, točke od
do
).
Glede znamk, ki jih sestavlja kombinacija dveh ali več barv, je Sodišče navedlo, da mora grafična predstavitev dveh ali več barv, ki so predstavljene abstraktno in brez robov – da bi izpolnjevala pogoje, navedene v točkah 44 in 45 zgoraj – vsebovati sistematično razporeditev, ki zadevne barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način. Zgolj postavitev dveh ali več barv druga poleg druge brez oblike in brez robov ali omemba dveh ali več barv „v vseh predstavljivih oblikah“ nima lastnosti natančnosti in enotnosti, ki ju zahteva člen 4 Uredbe št. 207/2009. Take predstavitve bi dovoljevale veliko različnih kombinacij, ki potrošniku ne bi omogočale, da bi prepoznal in si zapomnil posamezno kombinacijo, ki bi jo lahko uporabil zato, da bi z gotovostjo ponovil izkušnjo nakupa, niti ne bi pristojnim organom in gospodarskim subjektom omogočale poznavanja obsega varovanih pravic imetnika znamke (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie,
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
, točke od
do
).
Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba preizkusiti, ali so bile pri izpodbijanih odločbah storjene napake pri presoji.
V obravnavanem primeru je odbor za pritožbe v točki 53 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15 in v točki 52 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑102/15 potrdil odločbi oddelka za izbris, s katerima sta bili izpodbijani znamki na podlagi členov 4 in 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009 razglašeni za nični, ker ju ni bilo mogoče šteti za dovolj natančni. Odbor za pritožbe je svoj sklep utemeljil na skupni analizi grafične predstavitve in opisa, priloženega vsaki od izpodbijanih znamk. Ker je bilo v opisu razen navedbe obeh barv navedeno zgolj določeno razmerje med tema barvama, je odbor za pritožbe menil, da je na podlagi zgolj navedbe tega razmerja dovoljena razporeditev obeh barv v številne različne kombinacije, ki torej barv ne združujejo na vnaprej določen in nespremenljiv način, kot se zahteva v členu 4 Uredbe št. 207/2009, kot je bil razložen v sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Na prvem mestu, tožeča stranka ob podpori združenja intervenienta v bistvu trdi, da sta razlaga sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), ki jo je opravil odbor za pritožbe, in način, kako jo je uporabil v obravnavanem primeru, napačna.
Podrobneje, tožeča stranka meni, da se sodba z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), uporablja samo za grafično predstavitev, ki jo sestavlja zgolj poljubna in nedoločena „kombinacija“ barv, in da se ne nanaša na postavitev barv druga poleg druge, ki ne pomeni zgolj „kombinacije“ v smislu navedene sodbe. Poleg tega naj bi ta sodba zadevala predvsem vprašanje zahteve po varstvu dveh barv „v vseh predstavljivih oblikah“. Tako naj bi bilo treba izraz „ali“, uporabljen v točki 34 sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), preučiti ob upoštevanju izraza „v vseh predstavljivih oblikah“. Iz tega naj bi izhajalo, da naj postavitev dveh barv druga poleg druge, ki ji je priložena ustrezna navedba njunega razmerja, izraženega v odstotkih, ne bi pomenila, da grafična predstavitev ni natančna ali jasna, razen če tem parametrom jasno nasprotuje hkrati priložen opis. Oba elementa bi bilo torej treba presojati kumulativno. Izpodbijani znamki naj ne bi bili sestavljeni iz zgolj kombinacije barv in z njuno zahtevo za registracijo naj se ne bi zahtevalo varstvo „v vseh predstavljivih oblikah“. Navedene sodbe naj se torej v obravnavanem primeru ne bi smelo uporabiti.
Po mnenju združenja intervenienta se sodba z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), uporablja za dve vrsti grafičnih predstavitev: prvič, za znake, ki jih sestavlja zgolj postavitev (ki jo je treba razlagati kot „zgolj kombinacijo“) dveh ali več barv druga poleg druge brez oblike in brez robov, in drugič, za znake, ki jih sestavljata dve ali več barv, določenih, kot da so predstavljene „v vseh predstavljivih oblikah“. Točka 34 navedene sodbe naj bi se torej nanašala na alternativna položaja in izpodbijani znamki naj ne bi spadali pod nobenega od njiju.
Utemeljevanje tožeče stranke in združenja intervenienta glede obsega sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), je treba zavrniti, saj pomeni napačno razlago navedene sodbe.
Točke od 33 do 35 sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), ki so navedene v točki 47 zgoraj, je namreč treba razlagati skupaj in ob upoštevanju načel, ki so navedena v točkah 24 in od 26 do 30 te sodbe, na katera je opozorjeno v točkah 41 in 44 zgoraj.
Iz te razlage izhaja, da morajo biti barve, da bi bilo mogoče natančno ugotoviti predmet varstva, podeljenega z znamko Evropske unije, ki je sestavljena iz kombinacije barv, predstavljene z razporeditvijo ali posebno shemo, ki barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način, da bi se preprečile številne različne kombinacije teh barv, ki potrošniku ne bi omogočale, da bi prepoznal in si zapomnil posamezno kombinacijo, kot je Sodišče pojasnilo v točki 35 sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Tak pogoj je v skladu, prvič, z nujnostjo, da mora biti znamka sposobna izpolnjevati funkcijo označbe izvora, tako da jo potrošniki zaznajo in prepoznajo, ko je nameščena na proizvode, ob upoštevanju tega, da so barve navadno zgolj lastnosti stvari in se na splošno uporabljajo zaradi njihove privlačnosti ali okrasitve, ne da bi se z njimi posredoval kakršen koli pomen, drugič, z zahtevo po pravni varnosti v smislu, da pristojnim organom in gospodarskim subjektom omogoča, da se jasno in natančno seznanijo z lastnostmi znakov, ki sestavljajo znamko, in s pravicami tretjih oseb, ter tretjič, z zahtevo po izognitvi temu, da se v poslovnih praksah z ustvarjanjem monopolov v korist enega samega podjetja neupravičeno ne omejuje razpoložljivosti barv.
Preučiti je torej treba, ali izpodbijani znamki dovoljujeta številne različne kombinacije dveh zadevnih barv v smislu točke 35 sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Grafično predstavitev izpodbijanih znamk sestavlja navpična postavitev modre in srebrne barve druga poleg druge v razmerju 50 % : 50 %. Tej grafični predstavitvi je v obeh primerih priložen drugačen opis. Opis, priložen prvi izpodbijani znamki, ki je predmet zadeve T‑101/15, določa obe barvi z napotilom na mednarodno priznano identifikacijsko kodo barv „RAL“ in navaja, da je njuno razmerje „približno 50 % : 50 %“. Opis v zvezi z drugo izpodbijano znamko, ki je predmet zadeve T‑102/15, določa obe barvi z napotilom na mednarodno priznano identifikacijsko kodo barv „Pantone“ in navaja, da „bosta [barvi] naneseni v enakem razmerju in druga poleg druge“.
Vendar je treba navesti, prvič, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da grafična predstavitev izpodbijanih znamk pomeni zgolj postavitev dveh barv druga poleg druge brez oblike in brez robov, ki dovoljuje več različnih kombinacij obeh barv.
Navesti je treba, drugič, da je odbor za pritožbe prav tako pravilno menil, da v opisih, priloženih grafični predstavitvi vsake izpodbijane znamke, ni bila navedena dodatna natančnost, ki se nanaša na sistematično razporeditev, ki bi barvi združevala na vnaprej določen in nespremenljiv način in bi prepovedovala več različnih kombinacij teh barv, kot se zahteva v sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
).
Teh ugotovitev ni mogoče izpodbiti z različnimi trditvami, ki jih navaja tožeča stranka ob podpori združenja intervenienta.
Prvič, kot brezpredmetne je treba zavrniti trditve tožeče stranke in združenja intervenienta, ki se nanašajo na razlago izraza „Zusammenstellung“ v različnih jezikovnih različicah točke 34 sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), saj izraz „postavitev druga poleg druge“ – čeprav ne napotuje na kakršno koli poljubno kombinacijo, kot navajata tožeča stranka in združenje intervenient – tudi ne pomeni nujno sistematične razporeditve v smislu točke 33 sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
). Čeprav je sicer res, da postavitev druga poleg druge kaže na neposredno skupno postavitev dveh ali več barv drugo ob drugi, se lahko ta postavitev izraža v več različnih razporeditvah. Navedena postavitev druga poleg druge je tako lahko v različnih oblikah, ki so podlaga za različne slike ali sheme, pri čemer se vseeno spoštuje „razmerje približno 50 %:50 %“ ali „enako razmerje“.
Navedba razmerja v opisu izpodbijanih znamk dodaja zgolj podatek, v skladu s katerim bosta barvi – ne glede na obliko, v kateri je predstavljena postavitev druga poleg druge – zasedli prostor tako, da bo vsaka barva zasedala njegovo polovico. Iz tega sledi, da je treba zavrniti tudi razlago sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), ki jo zagovarja tožeča stranka ob podpori združenja intervenienta in v skladu s katero naj bi natančnost glede razmerja ali povezave med različnima barvama zadoščala za izpolnitev zahteve po sistematični razporeditvi, kot je navedena v navedeni sodbi.
Razporeditev dveh barv lahko namreč ni vnaprej določena in nespremenljiva ne samo zaradi drugačnega razmerja med tema barvama, ampak tudi zaradi drugačne postavitve teh barv v prostoru, predstavljenih v enakem razmerju.
Drugič, trditev združenja intervenienta, v skladu s katero navpična postavitev dveh barvnih trakov drugega ob drugem, modrega na levi in srebrnega na desni, v približno enakem razmerju pomeni edino sistematično razporeditev, ki združuje barvi vnaprej določeno in nespremenljivo, je treba zavrniti. V točkah od 54 do 60 zgoraj je bilo namreč pojasnjeno, da v obravnavanem primeru grafična predstavitev dveh barv, postavljenih druga poleg druge, ki ji je priložena navedba njunega razmerja v odstotkih, ne zadošča za ugotovitev njune sistematične razporeditve. Poleg tega je treba ugotoviti, da je tožeča stranka svojima zahtevama za registracijo, vloženima na podlagi razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo izpodbijanih znamk, priložila dokaze, v katerih sta prikazani zelo drugače od navpične postavitve obeh barv druga poleg druge, prikazane v grafični predstavitvi, ki je v navedenih zahtevah.
Tožeča stranka torej meni, da je z izpodbijanima znamkama kot barvnima znamkama
per se
, opredeljenima abstraktno, podeljeno varstvo, ki pokriva različne razporeditve modre in srebrne barve, ne samo razporeditve, ki jo sestavljata dva navpična trakova, eden moder na levi in drugi srebrn na desni, kot zatrjuje združenje intervenient. Tožeča stranka s tem priznava, da grafična predstavitev izpodbijanih znamk, kot je bila registrirana, dovoljuje številne reprodukcije, ki niso niti vnaprej določene niti nespremenljive.
To je prav izid, ki se želi preprečiti s sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), ker ni v skladu s cilji, ki so podlaga člena 4 Uredbe št. 207/2009 ter ki so navedeni v točkah 41 in 44 zgoraj in so v zagotavljanju funkcije znamke ter možnosti potrošnikom, da prepoznajo in si zapomnijo znamko, kar pomeni, da je ta vizualno prikazana tako, kot je registrirana.
Tretjič, če – kot trdi združenje intervenient – za zagotavljanje natančnosti in nespremenljivosti, ki se zahtevata s členom 4 Uredbe št. 207/2009, zadošča uporaba pravila „kar vidiš, to dobiš“, bi bilo treba iz tega sklepati, da navpična postavitev dveh enakih trakov drug poleg drugega, modrega na levi in srebrnega na desni, pomeni edino razporeditev, ki je predmet varstva, podeljenega z registracijo izpodbijanih znamk. To pa, kot je razvidno iz točke 65 zgoraj, ne more biti tako.
Nasprotno, prav uporaba tega pravila nalaga, da je samo grafična predstavitev, kot je bila prijavljena in kot je vidna („kar vidiš“), predmet varstva, podeljenega z izpodbijanima znamkama („kar dobiš“). V tem smislu sodba z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), prispeva k pojasnitvi praktičnih posledic, ki jih je treba izpeljati iz tega pravila, v zvezi s pogoji za registracijo barvnih znamk.
Četrtič, uporaba sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), s strani odbora za pritožbe v obravnavanem primeru v nasprotju z navedbami tožeče stranke in združenja intervenienta ne pomeni zanikanja obstoja ali možnosti registracije takih znamk ob kršitvi člena 4 Uredbe št. 207/2009, kot je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o spremembi Uredbe št. 207/2009 ter Uredbe št. 2868/95 in razveljavitvi Uredbe Komisije (ES) št. 2869/95 o pristojbinah, ki se plačujejo Uradu za harmonizacijo notranjega trga (blagovne znamke in modeli) (
UL 2015, L 341, str. 21
), v skladu s katerim je znamka Evropske unije lahko sestavljena iz kakršnih koli znakov, zlasti besed, vključno z osebnimi imeni, ali iz slik, črk, števil, barv, oblike blaga ali embalaže blaga ali zvokov, če se po eni strani lahko s temi znaki blago ali storitve določenega podjetja razlikujejo od blaga ali storitev drugih podjetij ter če se na drugi strani ti znaki v registru blagovnih znamk Evropske unije lahko prikažejo tako, da lahko pristojni organi in javnost jasno in natančno ugotovijo, kaj je predmet varstva, ki je podeljeno njihovemu imetniku. Sicer pa se ta uredba uporablja šele od 1. oktobra 2017.
V ta namen namreč zadošča, da imetnik znamke predloži grafično predstavitev znamke, ki ustreza prav predmetu varstva, ki ga želi prejeti. Prepovedano pa mu je predložiti grafično predstavitev, pri kateri bi v neposrednem nasprotju s pravilom „kar vidiš, to dobiš“ zahteval širše varstvo od tistega, ki je podeljeno z navedeno predstavitvijo ali ki ji ne ustreza.
Petič, tožeča stranka priznava, pri čemer se opira na mnenje svetovalca, da je veljavni cilj opisa znaka zagotavljati enotno reprodukcijo znamke v praksi, pri čemer so pri poslovni reprodukciji znaka dovoljene morebitne neizogibne, „nepomembne razlike“. Kljub temu je treba v obravnavanem primeru ugotoviti, da razlike med izpodbijanima znamkama, kot sta predstavljeni in opisani, in način, kako sta reproducirani, niso nepomembni, saj postavitev dveh enakih navpičnih trakov drug poleg drugega, modrega na levi in srebrnega na desni, ni nikakor reproducirana na proizvodih tožeče stranke.
Šestič, tožeča stranka in združenje intervenient menita, da zahteva po opisu sistematične razporeditve barv, ki sta predmet znamke, ki jo sestavlja kombinacija barv, pomeni v bistvu razveljavitev razločevanja barvnih in figurativnih znamk.
Ta očitek ne more uspeti. Tudi če namreč predstavitev ali opis natančne razporeditve barv prispeva k temu, da se barvna znamka približa figurativni znamki, predmet varstva, podeljenega s tema kategorijama znamk, ostaja drugačen.
Poleg tega je mogoče barvno znamko, kot pravilno poudarja intervenientka, brez robov namestiti na vso površino proizvodov, na katere se nanaša, ne glede na njihovo obliko ali embalažo, kar pa ne velja za figurativne znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 28. januarja 2015, Enercon/UUNT (pet odtenkov zelene barve),
T‑655/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:49
, točka
). Podjetje bo torej še vedno ohranilo interes za registracijo barvne znamke ob upoštevanju širšega varstva, podeljenega s to vrsto znamk, v primerjavi z varstvom, podeljenim s figurativno znamko.
Na drugem mestu, tožeča stranka trdi, prvič, da obveznost predložitve izrecnega opisa, kot jo je formuliral odbor za pritožbe v točki 50 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15 in v točki 49 izpodbijane odločbe v zadevi T‑102/15, ne izhaja niti iz veljavne ureditve niti iz sodne prakse, drugič, da v sodni praksi ni bilo nikoli določeno, da bi morala biti predmet tega opisa prihodnja dejanska uporaba zadevne znamke, in tretjič, da taka zahteva, ki se uporablja samo za barvne znamke, pomeni kršitev načela enakega obravnavanja. Odbor za pritožbe naj bi s tem ustvaril dodatni pogoj za registracijo zgolj barvnih znamk, ki ni določen v členu 4 Uredbe št. 207/2009.
Najprej je treba navesti, da odbor za pritožbe v izpodbijanih odločbah ni trdil, da obstaja obveznost predložitve izrecnega opisa prijavljene znamke. Navedel je samo, da je „v obravnavani zadevi“ nujen izrecen opis.
Glede vprašanja, ali je odbor za pritožbe lahko pravilno menil, da je bil v obravnavani zadevi nujen izrecen opis izpodbijanih znamk, je treba, prvič, spomniti, da pravilo 3(3) Uredbe št. 2868/95 določa, da zahteva za registracijo „lahko vsebuje opis znamke“.
Kot je odbor za pritožbe pravilno navedel v točki 48 obrazložitve izpodbijanih odločb, je treba opis, če je prisoten v zahtevi za registracijo, preučiti skupaj z grafično predstavitvijo.
Poleg tega, kot je odbor za pritožbe pravilno poudaril v točki 43 obrazložitve izpodbijanih odločb, iz sodbe z dne 6. maja 2003, Libertel (
C‑104/01
,
EU:C:2003:244
), izhaja, da je lahko opis znaka nujen za izpolnitev zahtev iz člena 4 Uredbe št. 207/2009.
To velja zlasti takrat, ko sistematična razporeditev, ki združuje barve na vnaprej določen in nespremenljiv način, ne izhaja iz grafične predstavitve in ko slednja torej ne omogoča jasne opredelitve predmeta varstva, kot je bilo navedeno v točki 59 zgoraj.
Zato je odbor za pritožbe v točki 50 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15 in v točki 49 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑102/15 pravilno menil, da je v obravnavanem primeru nujno predložiti izrecen opis sistematične razporeditve, ki združuje barvi na nespremenljiv in vnaprej določen način.
Drugič, očitek tožeče stranke, da je odbor za pritožbe zahteval, da je predmet opisa prihodnja dejanska uporaba zadevne znamke, je tudi treba zavrniti.
Glede tega, čeprav se točka 48 obrazložitve izpodbijanih odločb sklicuje na „obseg“ varstva, podeljenega z znakom, kar je pojem, ki se na splošno preuči v okviru presoje uporabe, ki je upoštevna za namene člena 7(3) ali člena 15 Uredbe št. 207/2009, je treba v obravnavanem primeru ta izraz, kakor je uporabljen v izpodbijanih odločbah, razumeti, kot da se sklicuje na „predmet“ varstva, podeljenega z znamko Evropske unije, kot je EUIPO potrdil na obravnavi.
Zahteva po tem, da znamka, ki je sestavljena iz kombinacije dveh ali več barv, vsebuje sistematično razporeditev, ki zadevne barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način, namreč ni enaka zahtevi po opredelitvi dejanske uporabe prijavljene znamke. Vendar abstraktnost take znamke ter omejena svojstvena sposobnost barv za posredovanje kakršnega koli natančnega pomena in torej za označbo tržnega izvora proizvoda ali storitve zahtevata, da se predmet varstva, podeljenega z zadevno znamko, opredeli z ustrezno stopnjo natančnosti. Barvne znamke se tako razlikujejo od drugih vrst znamk, ki so po svojih lastnostih natančnejše in sposobnejše posredovati pomen. Zato zahteva po tem, da se predmet varstva, podeljenega z barvnimi znamkami, opredeli z ustrezno stopnjo natančnosti, ob upoštevanju lastnosti in svojstvenih značilnosti takih znamk ne pomeni kršitve načela enakosti.
Tretjič, glede domnevne kršitve načela enakega obravnavanja je treba dodati, da barvne znamke niso omejene niti v prostoru niti z obliko, kot so tridimenzionalne znamke, niti z robovi, kot so figurativne znamke, in se izražajo vizualno, ne pa z zvokom ali črkami kot zvočne ali besedne znamke.
Pri kombinaciji barv je edina možna postavitev v prostoru brez robov postavitev druga poleg druge v različnih razporeditvah. Edine podrobnosti, ki jih je mogoče dodati, so tako posebni odtenki zadevnih barv in razmerje, v katerem so predstavljene ena do druge. Posledica take predstavitve je preobsežen predmet varstva, podeljenega z znamko, ki se slabo usklajuje z zahtevo po dostopnosti barv in ki ga je zato treba podrobno določiti ob vložitvi zahteve za registracijo, kar zadeva sistematično razporeditev, ki barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način.
Poleg tega, kot pravilno navaja odbor za pritožbe v točki 51 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15 in v točki 50 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑102/15, iz sodbe z dne 12. decembra 2002, Sieckmann (
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
), izhaja, da je treba zahtevo po tem, da je znak jasen, natančen, celovit, lahko dostopen, razumljiv, trajen in objektiven, presojati posamično za vsako kategorijo znamk, ob upoštevanju njihovih lastnosti in svojstvenih značilnosti.
Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da odbor za pritožbe ni storil napak, s tem ko je v točkah 48, 49 in 51 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15 ter v točkah 48 in 50 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑102/15 menil, da zgolj navedba razmerja modre in srebrne barve dovoljuje razporeditve teh barv v številne različne kombinacije in torej ne pomeni sistematične razporeditve, ki te barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način, kar daje zelo drugačen celoten vtis in potrošnikom preprečuje, da bi z gotovostjo ponovili nakupno izkušnjo. Pravilno je torej sklenil, da v obravnavanem primeru predložene grafične predstavitve, ki ji je priložen opis z navedbo zgolj razmerja dveh barv, ni mogoče šteti za dovolj natančno in da je bila izpodbijana znamka registrirana ob kršitvi člena 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009.
Poleg tega, kot je odbor za pritožbe pravilno navedel v točki 49 obrazložitve izpodbijane odločbe v zadevi T‑101/15, ta sklep velja za obe izpodbijani znamki. Prisotnost izraza „približno“ v opisu prve izpodbijane znamke namreč samo okrepi nenatančnost grafične predstavitve, ki je enaka za obe izpodbijani znamki in ki dovoljuje različne razporeditve obeh zadevnih barv, saj ji je priložen opis, v katerem ni podrobnejših navedb, ki bi omogočale šteti, da obstaja samo ena razporeditev, ki združuje barvi na vnaprej določen in nespremenljiv način.
Zato je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti v celoti.
Drugi del: kršitev načela enakega obravnavanja
Uvodoma je treba navesti, da se tožeča stranka na kršitev načela enakega obravnavanja ne sklicuje izrecno v tožbi, ampak samo v repliki z napotilom na trditve, podane v mnenju svetovalca, ter v stališču glede intervencijske vloge združenja intervenienta v točkah o načelu sorazmernosti.
Vendar je izrecno sklicevanje na načelo enakega obravnavanja v repliki v bistvu samo formaliziranje očitka, ki je bil naveden že v tožbi.
V obravnavanem primeru tožeča stranka med drugim trdi, da nujnost opisa načina, kako se predmet znamke dejansko uporablja za zadevne proizvode ali storitve, ob zahtevi za registracijo, na eni strani, ne obstaja za druge kategorije znamk, kot so tridimenzionalne, zvočne ali besedne znamke. Na drugi strani, ta zahteva naj bi pomenila, da bi se izpodbijani znamki obravnavali različno glede na predhodno prakso EUIPO in sodno prakso Splošnega sodišča na področju barvnih znamk.
Načelo enakega obravnavanja, določeno v pravu Unije, zahteva, da se primerljivi položaji obravnavajo enako. Iz sodne prakse izhaja, da lahko diskriminacijo pomeni le uporaba različnih pravil v primerljivih položajih ali uporaba istega pravila v različnih položajih (glej sodbo z dne 10. maja 2012, Komisija/Estonija,
C‑39/10
,
EU:C:2012:282
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, glede primerjave z drugimi vrstami znamk, kot je bilo analizirano v točkah od 85 do 88 zgoraj, iz narave znamke, ki jo sestavlja kombinacija barv brez robov ali oblike, izhaja, da mora za to, da bi bil predmet njenega varstva jasen ter bi ga potrošniki in gospodarski subjekti lahko zaznali, in da bi tako izpolnjevala svojo bistveno funkcijo označbe izvora in hkrati ne bi podeljevala nesorazmernih konkurenčnih prednosti, njena grafična predstavitev ali priložen opis prikazovati natančne odtenke zadevnih barv, njihovo razmerje in razporeditev v prostoru. Ta stopnja natančnosti se zahteva zaradi manj natančnih svojstvenih lastnosti barvnih znamk, ki jih razlikujejo od drugih vrst znamk. Zato je različno obravnavanje utemeljeno ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 95 zgoraj.
Na drugem mestu, glede primerjave s predhodno prakso EUIPO v zvezi z barvnimi znamkami zadošča spomniti, da so odločbe odborov za pritožbe sprejete, v skladu z Uredbo št. 207/2009 glede registracije znaka kot znamke Evropske unije, na podlagi izvrševanja vezane pristojnosti in ne pravice do prostega preudarka. Tako je treba zakonitost odločb odborov za pritožbe presojati zgolj na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče, in ne na podlagi predhodne prakse odločanja (sodba z dne 15. septembra 2005, BioID/UUNT,
C‑37/03 P
,
EU:C:2005:547
, točka
).
Res je bilo ob upoštevanju načel enakega obravnavanja in dobrega upravljanja razsojeno, da mora UUNT v okviru preizkusa zahteve za registracijo znamke Evropske unije upoštevati odločbe, ki so že bile sprejete o podobnih zahtevah, in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu (sodba z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, točka
).
Kljub temu morata biti ti načeli usklajeni s spoštovanjem zakonitosti. Oseba, ki zahteva registracijo znaka kot znamke Evropske unije, se zato ne more v svojo korist sklicevati na morebitno nezakonitost, ki je bila storjena v korist druge osebe, da bi dosegla enako odločbo (sodba z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, točki
in
).
V obravnavanem primeru se, prvič, tožeča stranka opira na smernice EUIPO, v skladu s katerimi: „če je prijavljena kombinacija barv, mora grafična predstavitev, kot je prijavljena, razmejevati barve v prostoru, da se lahko ugotovi obseg zahtevane pravice (what you see is what you get – kar vidiš, to dobiš). Grafična predstavitev mora jasno navesti razmerje in položaj različnih barv in mora vsebovati torej sistematično razporeditev, ki zadevne barve združuje na vnaprej določen in nespremenljiv način“. Iz tega sklepa, da je praksa EUIPO določala analizo zahtev za registracijo barvnih znamk na podlagi pravila „kar vidiš, to dobiš“.
V zvezi s tem se v obravnavanem primeru ni mogoče sklicevati na kršitev te prakse. Iz točke 69 zgoraj je namreč razvidno, da zahteva po sistematični razporeditvi, kot je opisana v sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), nikakor ne nasprotuje navedenemu pravilu. Nasprotno, ugotoviti je treba, da taka zahteva izhaja neposredno iz besedila točke smernic EUIPO, na katero se sklicuje tožeča stranka.
Drugič, tožeča stranka se sklicuje na prakso EUIPO po sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), iz katere naj bi izhajalo, da je na podlagi pravila „kar vidiš, to dobiš“ sprejel zahteve za registracijo znamk Evropske unije, ki so sestavljene iz kombinacij barv, podobnih izpodbijanima znamkama, in na potrditev teh prijav z nekaterimi odločbami odborov za pritožbe.
Glede tega se, kot je bilo navedeno v točki 99 zgoraj, tožeča stranka ne more v svojo korist sklicevati na morebitno nezakonitost, ki je bila storjena v korist druge osebe (glej v tem smislu tudi sodbo z dne 22. marca 2017, Intercontinental Exchange Holdings/EUIPO (BRENT INDEX),
T‑430/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:198
, točka
in navedena sodna praksa).
Tretjič, tožeča stranka trdi, da Splošno sodišče ni nikoli razsodilo, da je v zahtevi za registracijo nujno navesti natančno razporeditev barv, kot so uporabljene na proizvodih. Opira se zlasti na sodbe z dne 28. oktobra 2009, BCS/UUNT– Deere (Kombinacija zelene in rumene barve) (
T‑137/08
,
EU:T:2009:417
); z dne 12. novembra 2010, Deutsche Bahn/UUNT (Vodoravna kombinacija sive in rdeče barve) (
T‑404/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:466
); z dne 12. novembra 2010, Deutsche Bahn/UUNT (Navpična kombinacija sive in rdeče barve) (
T‑405/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:467
), in z dne 28. januarja 2015, Enercon/UUNT (Pet odtenkov zelene barve) (
T‑655/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:49
).
Glede tega zadošča ugotoviti, da se sodbe, na katere se tožeča stranka sklicuje, niso nanašale na kršitev členov 4 in 7(1)(a) Uredbe št. 207/2009, tako da se Splošno sodišče ni bilo zavezano izreči o vprašanju zahtev po jasnosti in natančnosti zadevnih znakov.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: kršitev načela sorazmernosti
V zvezi s tem delom prvega tožbenega razloga je treba navesti, da se tožeča stranka niti na kršitev načela sorazmernosti ne sklicuje izrecno v tožbi, ampak prvič šele v repliki. Glede tega je treba – drugače kot trdi EUIPO – ta del prvega tožbenega razloga sprejeti kot dopusten. V zvezi z očitkom, prvič navedenim v fazi replike, je namreč treba opozoriti, da iz člena 76(d) v povezavi s členom 84(1) Poslovnika Splošnega sodišča izhaja, da mora tožba vsebovati predmet spora in povzetek navajanih tožbenih razlogov ter da navajanje novih tožbenih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se razkrile med postopkom. Vendar je treba tožbeni razlog, ki pomeni razširitev razloga, ki je bil predhodno neposredno ali implicitno naveden v tožbi in je z njim v tesni zvezi, razglasiti za dopusten. Podobna rešitev velja za očitek, naveden v podporo tožbenemu razlogu (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 21. marca 2002, Joynson/Komisija,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
, točka
).
V obravnavanem primeru očitek glede nesorazmernosti sklepov, do katerih je EUIPO prišel z uporabo sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), v zvezi s skladnostjo grafične predstavitve barvne znamke s členom 4 Uredbe št. 207/2009, izhaja posredno iz trditev tožeče stranke glede nenujnosti izrecnega opisa, ki je priložen grafični predstavitvi izpodbijanih znamk, na eni in iz neobstoja take pravne zahteve na drugi strani, ki so bile navedene že v fazi tožbe.
Iz tega sledi, da je treba razlog glede načela sorazmernosti, ki ga je združenje intervenient navedlo v intervencijski vlogi, na podlagi člena 142(1) Poslovnika tudi šteti za dopusten.
Glede utemeljenosti tega tožbenega razloga je treba, na eni strani, navesti, da se trditve, ki jih je tožeča stranka razvila v tem okviru, ker je njihov cilj prerekanje različnega obravnavanja barvnih znamk v primerjavi z drugimi kategorijami znamk, v resnici nanašajo na načelo enakega obravnavanja in jih je zato treba zavrniti, kot izhaja iz točk od 94 do 106 zgoraj.
Na drugi strani, glede očitka, v skladu s katerim razlaga sodbe z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), ki jo zagovarja odbor za pritožbe, zajema preozko uporabo pogojev, ki se uporabljajo za grafično predstavitev barvnih znamk ob upoštevanju ciljev, ki se jim sledi s temi pogoji, in nepotrebno visoko raven zahteve, je treba spomniti, da načelo sorazmernosti zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi meje tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko je mogoče izbrati med več primernimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujočega, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (sodbi z dne 12. julija 2001, Jippes in drugi,
C‑189/01
,
EU:C:2001:420
, točka
, in z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
, točka
).
Vendar, prvič, kot je bilo navedeno v točkah 41, 43 in 44 zgoraj, so glavni cilji, ki se jim sledi s členom 4 Uredbe št. 207/2009, zlasti zagotavljanje funkcije označbe izvora znamke Evropske unije, s čimer se predpostavlja, da je predmet natančne, enotne in trajne zaznave zagotavljanje pravne varnosti njenemu imetniku in pristojnim organom ter drugim gospodarskim subjektom, s čimer se predpostavlja opredelitev natančnega predmeta varstva, podeljenega z znamko Evropske unije, ter ščitenje javnega interesa po tem, da se neupravičeno ne omeji razpoložljivost barv in da ne pride do zlorabe prava znamk Evropske unije za pridobitev neupravičene konkurenčne prednosti.
Drugič, Sodišče je s poudarjanjem zahtev po jasnosti in natančnosti, ki sta določeni za znamko, ki jo sestavlja kombinacija barv, za preprečitev številnih različnih kombinacij, tehtalo sorazmernost te zahteve glede na cilje, ki se jim sledi z navedeno določbo.
Tretjič, sorazmernost te zahteve za znamke, ki jih sestavlja kombinacija barv, izhaja neposredno iz narave teh znamk, kot je bilo analizirano v točkah od 84 do 86 zgoraj. Za določitev natančnega predmeta varstva, podeljenega s tako znamko, je namreč nujno, da je od faze zahteve za registracijo njena predstavitev objektivna in da predstavlja razporeditev v obliki, v kateri jo bo potrošnik zaznal in si jo zapomnil.
Ob upoštevanju navedenega je treba skleniti, da v obravnavanem primeru uporaba pogojev, ki se zahtevajo s sodbo z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), glede na cilje, ki se jim sledi z navedenimi pogoji, ni bila nesorazmerna.
Poleg tega, če bi EUIPO sprejel varstvo kombinacije dveh ali več barv, ki
de facto
dovoljujejo številne različne kombinacije, bi bil ta pristop enak podelitvi varstva, ki bi bilo nesorazmerno glede na cilj, ki se mu sledi s pravom znamk, ki je zagotavljanje funkcije označbe izvora proizvodov v tržnih praksah v interesu potrošnikov.
Četrtič, združenje intervenient trdi, da je kršitev načela sorazmernosti še očitnejša, ker je bila z novo uredbo 2015/2424 opuščena zahteva po grafični predstavitvi, s tem da je bil vstavljen člen 4(b) v Uredbo št. 207/2009 (postal člen 4(b) Uredbe 2017/1001), ki zdaj določa samo zahtevo, da se lahko znak prikaže „tako, da lahko pristojni organi in javnost jasno in natančno ugotovijo, kaj je predmet varstva, ki je podeljeno njihovemu imetniku“.
Glede tega, tudi če se člen 4(b) Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424, v obravnavanem primeru ne uporabi, zadošča ugotovitev, da taka trditev temelji na napačni razlagi te določbe. Novo besedilo člena 4 Uredbe št. 207/2009, katerega namen je zlasti povečanje pravne varnosti, je namreč ožje kot prejšnje besedilo, saj so v njem izrecno navedeni cilji, opredeljeni v sodbah z dne 12. decembra 2002, Sieckmann (
C‑273/00
,
EU:C:2002:748
), in z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), in je torej povsem v skladu s to sodno prakso ter s tem, kako jo je odbor za pritožbe uporabil v izpodbijanih odločbah.
Poleg tega – drugače kot navaja tožeča stranka in enako kot trdi intervenient – je treba navesti, da ni niti nemogoče niti nesorazmerno zahtevati, da se zahteva za registracijo, ki se nanaša na znamko, ki jo sestavlja kombinacija barv, prikaže grafično ali ji je priložen opis s sistematično razporeditvijo barv v prostoru, s čimer se omogoči jasno in natančno zaznavanje predmeta varstva, podeljenega z navedeno znamko.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba tretji del prvega tožbenega razloga v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti zavrniti kot neutemeljen in posledično prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj
V okviru tega tožbenega razloga tožeča stranka ob podpori združenja intervenienta odboru za pritožbe očita, da je ugotovil, prvič, da to, da je preizkuševalec ob vložitvi zahtev za registracijo izpodbijanih znamk sprejel ali celo predlagal formulacijo opisa, ne more utemeljiti legitimnega pričakovanja, in drugič, da ustaljene prakse EUIPO ali ni ali je ni mogoče enačiti z informacijami, s katerimi je mogoče utemeljiti legitimno pričakovanje.
Nazadnje, tožeča stranka meni, da se je EUIPO z registracijo izpodbijanih znamk na podlagi njunega razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo, izrecno izrekel o skladnosti navedenih znamk s členom 4 Uredbe št. 207/2009.
EUIPO in intervenient te trditve izpodbijata.
V skladu s členom 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009 se znamka Evropske unije razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri EUIPO, ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če je bila ta registrirana v nasprotju z določbami člena 7 te uredbe.
V skladu z ustaljeno sodno prakso se lahko na načelo varstva legitimnih pričakovanj sklicuje vsak posameznik, ki mu je institucija s tem, ko mu je dala natančna zagotovila, vzbudila upravičena pričakovanja. Taka zagotovila – ne glede na obliko, v kateri so bila sporočena – so natančne, brezpogojne ter skladne informacije pooblaščenih in zanesljivih virov (glej sodbo z dne 5. aprila 2006, Kachakil Amar/UUNT (Vodoravna črta, ki se zaključi v trikotnik), T‑388/04, neobjavljena, točka 26 in navedena sodna praksa).
Vendar morajo biti ta zagotovila skladna z veljavnimi določbami in predpisi, saj obljube, pri katerih se ne upoštevajo veljavne določbe prava Unije, ne morejo ustvariti legitimnega pričakovanja pri zadevni osebi (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2012, Interkobo/UUNT– XXXLutz Marken (my baby),
T‑523/10
,
EU:T:2012:326
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da mora tožeča stranka za sklicevanje na načelo varstva legitimnih pričakovanj dokazati pričakovanja, utemeljena z natančnimi zagotovili uprave, ki povzročijo sprejemljivo zmedo pri dobroverni zadevni stranki, ki je izkazala potrebno skrbnost, zahtevano od običajno obveščenega subjekta (glej sodbo z dne 9. septembra 2011, dm‑drogerie markt/UUNT– Distribuciones Mylar (dm),
T‑36/09
,
EU:T:2011:449
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je odbor za pritožbe v točki 29 izpodbijanih odločb, na prvem mestu, menil, da se tožeča stranka ne more sklicevati na načelo varstva legitimnih pričakovanj, saj predlogi opisa, ki jih je ob vložitvi zahteve za registracijo dal preizkuševalec, ne pomenijo natančnih, brezpogojnih in skladnih informacij, ki bi pri njej lahko vzbudile utemeljena pričakovanja glede veljavnosti registracije izpodbijanih znamk.
Tako je glede prve izpodbijane znamke iz spisa razvidno, da je preizkuševalec zastopnika tožeče stranke med telefonskimi stiki, ki so potekali od 11. avgusta do 3. septembra 2004, pozval, naj natančneje opredeli zahtevo za registracijo, pri čemer naj upošteva pogoje za registracijo, kot so bili opisani v sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), in zlasti, naj doda podatke glede razmerja obeh zadevnih barv in glede načina, kako se ti barvi pojavita. Tožeča stranka je po tem pozivu preizkuševalca 11. oktobra 2004 predložila opis, naveden v točki 3 zgoraj, in prva izpodbijana znamka je bila registrirana 25. julija 2005.
Glede druge izpodbijane znamke – kot je bilo navedeno v točkah od 11 do 13 zgoraj – je tožeča stranka po obvestilu o neizpolnjevanju formalnih zahtev, ki ga je izdal preizkuševalec in s katerim je pozval k podrobnejši navedbi razmerja, v katerem bosta barvi naneseni na proizvode, in načina, kako bosta barvi prikazani, predložila opis z navedbo, da „bosta barvi naneseni v enakem razmerju in druga poleg druge“. Druga izpodbijana znamka je bila registrirana 8. marca 2011.
EUIPO ne izpodbija teh dejanskih okoliščin.
Glede tega je treba navesti – kot je EUIPO potrdil na obravnavi – da je preizkuševalec v obeh primerih tožečo stranko zgolj pozval, naj predloži natančnejši opis z navedbo razmerja med obema zadevnima barvama in način, kako bosta prikazani. Natančnejše navedbe, ki jih je zagotovila tožeča stranka, so bile nato sprejete. Vendar to ne pomeni, da je preizkuševalec v obeh primerih dal natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, po katerih sta ta opisa izpolnjevala pravne zahteve, določene v členu 4 Uredbe št. 207/2009.
Namreč, prvič, čeprav je preizkuševalec dvakrat sprejel oba opisa, ki nista bila v skladu z zahtevami, opisanimi v sodbi z dne 24. junija 2004, Heidelberger Bauchemie (
C‑49/02
,
EU:C:2004:384
), take okoliščine niso mogle preprečiti ugotovitve ničnosti izpodbijanih znamk, če je bila njuna registracija opravljena ob kršitvi enega od absolutnih razlogov za zavrnitev, določenih v členu 7 Uredbe št. 207/2009.
Drugič, celo ob predpostavki, da bi bilo informacije, ki jih je zagotovil preizkuševalec, mogoče šteti za natančna in brezpogojna zagotovila, iz sodne prakse, navedene v točki 126 zgoraj, izhaja, da s takimi zagotovili ni bilo mogoče utemeljiti legitimnega pričakovanja, ker niso bila v skladu z veljavnimi določbami.
Tretjič, z registracijo znamke Evropske unije – pred katero so bile morebiti opravljene razprave o elementih, ki jih je bilo treba predložiti za zagotavljanje pravilnosti in popolnosti zahteve – ni mogoče imetnika navedene znamke zavarovati pred nevarnostjo, da bo ta razglašena za nično na podlagi člena 52(1) Uredbe št. 207/2009. Iz ustaljene sodne prakse, navedene v točki 126 zgoraj, namreč izhaja, da zahteva po pravni varnosti, ki je splošni interes, ki se mu sledi s to določbo, nujno prevlada nad morebitnim legitimnim pričakovanjem in zasebnim interesom, ki bi ga imetnik znamke Evropske unije morda lahko uveljavljal.
Poleg tega je cilj člena 52(1) Uredbe št. 207/2009 prav v tem, da se omogoči poprava morebitnih napak, ki jih je preizkuševalec storil ob vložitvi zahteve za registracijo, ne glede na to, ali so bile pred napako opravljene razprave s prijaviteljem znamke ali ne, ker je bila v obeh primerih opravljena domnevno pravilna registracija, ne da bi to pomenilo, da je ni mogoče razveljaviti zaradi absolutnega razloga za ničnost, kot izhaja iz besedila tega člena.
Na drugem mestu, odbor za pritožbe je menil, da tožeča stranka nobenega legitimnega pričakovanja ne more utemeljiti na prejšnji praksi odločanja EUIPO.
V zvezi s tem mora EUIPO – kot je bilo navedeno v točkah 98 in 99 zgoraj – izvajati svoje pristojnosti v skladu s splošnimi načeli prava Unije. Čeprav mora EUIPO – ob spoštovanju načel enakega obravnavanja in dobrega upravljanja – upoštevati že sprejete odločbe o podobnih zahtevah in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu, mora biti uporaba teh načel kljub temu v skladu s spoštovanjem načela zakonitosti. Zato oseba, ki zahteva registracijo znaka kot znamke Evropske unije, v svojo korist ne more uveljavljati nezakonitosti, ki je bila storjena v korist druge osebe, da bi bila upravičena do enake odločbe. Poleg tega mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo iz razlogov pravne varnosti in ravno dobrega upravljanja strog in celosten, zato da ne bi bilo neupravičene registracije znamk Evropske unije. Tako je treba tak preizkus opraviti v vsakem posameznem primeru. Registracija znaka kot znamke Evropske unije je namreč odvisna od posebnih meril, ki se uporabljajo za dejansko stanje obravnavanega primera in ki so namenjena preverjanju, ali sporni znak ne spada med razloge za zavrnitev (glej sodbo z dne 12. decembra 2014, Comptoir d’Épicure/UUNT– A‑Rosa Akademie (da rosa),
T‑405/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:1072
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da se tožeča stranka v utemeljitev domnevne kršitve načela varstva legitimnih pričakovanj ne more sklicevati na prejšnje odločbe EUIPO (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2014, da rosa,
T‑405/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:1072
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je odbor za pritožbe, ne da bi storil napako, v točki 29 izpodbijanih odločb navedel, da v skladu s sodno prakso zgolj praksa, ne glede na to, kako običajna, nima enakega pomena kot natančne, brezpogojne in skladne informacije v smislu sodne prakse, navedene v točki 125 zgoraj (glej sodbo z dne 25. marca 2009, Anheuser-Busch/UUNT– Budějovický Budvar (BUDWEISER),
T‑191/07
,
EU:T:2009:83
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega, kot odbor za pritožbe pravilno navaja v točkah od 30 do 33 izpodbijanih odločb, se tožeča stranka ne more opirati na prejšnje odločbe EUIPO ali odborov za pritožbe ali na sodbe sodišča Unije o znamkah Evropske unije, ki so sestavljene iz kombinacij barv in so podobne izpodbijanima znamkama, ki temeljijo samo na členu 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009, da bi zatrjevala obstoj prakse glede možnosti za registracijo takih znamk v smislu člena 4 navedene uredbe.
Iz tega, da so se preizkuševalec, odbor za pritožbe ali sodišče Unije izrekli samo o neobstoju razlikovalnega učinka teh znamk, ni mogoče sklepati, da so se te štele za skladne s členom 4 Uredbe št. 207/2009. Zato teh odločb ni mogoče šteti, kot da pomenijo prakso EUIPO ali sodišča Unije o ugoditvi zahtevam za registracijo takih znamk kot znamk Evropske unije. Zavrniti je treba tudi trditev tožeče stranke, v skladu s katero se je EUIPO z registracijo izpodbijanih znamk na podlagi razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo, implicitno izrekel o skladnosti teh znamk s členom 4 Uredbe št. 207/2009.
Na tretjem mestu, v delu, v katerem se združenje intervenient opira na smernice EUIPO, je bilo že razsojeno, da ni mogoče sklepati, da bi te prevladale nad predpisi Unije, ki se uporabljajo na tem področju (glej v tem smislu sodbo z dne 25. marca 2009, BUDWEISER,
T‑191/07
,
EU:T:2009:83
, točka
).
Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da se tožeča stranka ni mogla sklicevati na načelo varstva legitimnih pričakovanj.
Drugi tožbeni razlog je torej treba zavrniti. Ne da bi se bilo treba izreči o dopustnosti drugega dela predlogov tožeče stranke, je tako treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi EUIPO in intervenientke naloži plačilo stroškov.
V skladu s členom 138(3) Poslovnika lahko Splošno sodišče intervenientu, ki ni eden od subjektov iz odstavkov 1 in 2, naloži, da nosi svoje stroške. V obravnavanem primeru združenje intervenient, ki je interveniralo v podporo tožeči stranki, nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Red Bull GmbH se naloži plačilo stroškov, vključno s stroški Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) in družbe Optimum Mark sp. z o.o.

3.
Združenje Marques nosi svoje stroške.

Prek
Buttigieg
Berke
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. novembra 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.