CELEX: 62016CJ0347
Előzetes döntéshozatal
EUMSZ 101. cikk és EUMSZ 102. cikk
2009/72/EK irányelv
9., 10., 13. és 14. cikk
714/2009/EK rendelet
3. cikk
1227/2011/EU rendelet
A 2. cikk 3. pontja
(EU) 2015/1222 rendelet
Az 1. cikk (3) bekezdése
Valamely független átvitelirendszer‑üzemeltető tanúsítása és kijelölése
Az állam területén villamosenergia‑átviteli engedéllyel rendelkezők számának korlátozása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/54/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 2009/72/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2009. L 211., 55. o.
; helyesbítés:
HL 2015. L 167., 94. o.
), a villamos energia határokon keresztül történő kereskedelme esetén alkalmazandó hálózati hozzáférési feltételekről és az 1228/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 714/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2009. L 211., 15. o.
), a nagykereskedelmi energiapiacok integritásáról és átláthatóságáról szóló, 2011. október 25‑i 1227/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2011. L 326., 1. o.
), és a kapacitásfelosztásra és a szűk keresztmetszetek kezelésére vonatkozó iránymutatás létrehozásáról szóló, 2015. július 24‑i (EU) 2015/1222 bizottsági rendelet (
HL 2015. L 197., 24. o.
) több rendelkezésének, valamint az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Balgarska energiyna borsa AD (BEB), bolgár jog szerinti társaság és a Komisiyata za energiyno i vodno regulirane (energia és vízszabályozási bizottság, Bulgária; a továbbiakban: KEVR) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy a KEVR nem adta meg a BEB‑nek a villamosenergia‑átvitelre, a kiegyenlítési és független átvitelirendszer‑üzemeltetői csoport koordinálására vonatkozó engedélyt.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2009/72 irányelv
A 2009/72 irányelv (9), (11), (12), (16), (17) és (19) preambulumbekezdése kimondja:
„(9)
Ha a hálózatok nem különülnek el ténylegesen a kitermelési és ellátási tevékenységektől (a tényleges szétválasztás), ez nemcsak a hálózat üzemeltetésében jár a hátrányos megkülönböztetés kockázatával, hanem a vertikálisan integrált vállalkozásoknak saját hálózataikba történő megfelelő szintű beruházásra való ösztönzése terén is.
[…]
(11)
Tényleges szétválasztás csak úgy érhető el, ha megszűnik a vertikálisan integrált vállalkozások törekvése a versenytársak hálózati hozzáféréssel és beruházásokkal kapcsolatos megkülönböztetésére. A belső érdekellentét feloldására és az ellátás biztonságának megvalósítására egyértelműen eredményes és biztos módszer a tulajdonjog szétválasztása, amelynek során a hálózat tulajdonosát jelölik ki rendszer‑üzemeltetőnek, és függetlenné teszik az ellátási és termelési érdekektől […].
(12)
A szétválasztásra irányuló rendszereknek hatékonyan meg kell szüntetniük az érdekellentéteket a termelők, a kereskedők és az átvitelirendszer‑üzemeltetők között annak érdekében, hogy ösztönzőket hozzanak létre a szükséges beruházásokhoz és biztosítsák a piacra lépő új szereplők hozzáférését egy átlátható és hatékony szabályozási rendszer keretében, valamint nem hozhatnak létre túlságosan nehézkes szabályozási rendszert a nemzeti szabályozó hatóságok számára.
[…]
(16)
Az ellátási és termelési érdekektől független rendszer‑ vagy átvitelirendszer‑üzemeltetők létrehozásának lehetővé kell tennie, hogy a vertikálisan integrált vállalkozások az érdekek tényleges elkülönítése mellett megtarthassák a hálózati vagyonon fennálló tulajdonjogukat, miközben biztosítja azt, hogy az ilyen független rendszer‑üzemeltető vagy az ilyen független átvitelirendszer‑üzemeltető ellát minden rendszer‑üzemeltetői feladatot és működése részletes szabályoknak, valamint széles körű szabályozói ellenőrzési mechanizmusoknak van alávetve.
(17)
Ha 2009. szeptember 3‑án az átviteli rendszerben tulajdonnal rendelkező vállalkozás vertikálisan integrált vállalkozás része, a tagállamoknak ezért lehetőséget kell adni a tulajdonjogi szétválasztás, valamint az ellátási és termelési érdekektől független rendszer‑üzemeltető vagy átvitelirendszer‑üzemeltető létrehozása közötti választásra.
[…]
(19)
A független rendszer‑üzemeltetői vagy független átvitelirendszer‑üzemeltetői megoldások teljes körű eredményességét meghatározott kiegészítő szabályokkal kell biztosítani. A független átvitelirendszer‑üzemeltetőkkel kapcsolatos szabályok megfelelő szabályozási keretet nyújtanak a tisztességes verseny, az elégséges beruházások, az új piaci szereplők hozzáférésének és a villamosenergia‑piacok integrációjának biztosításához. A független átvitelirendszer‑üzemeltetőkről szóló rendelkezések révén történő tényleges szétválasztás egyrészt egy, szervezési intézkedésekből és az átvitelirendszer‑üzemeltetők irányításával kapcsolatos intézkedésekből álló pilléren, másrészt egy olyan beruházási intézkedésekből álló pilléren nyugszik, amelyek az új termelési kapacitásokat regionális együttműködés útján kötik a hálózati és piaci integrációhoz. Az átvitelirendszer‑üzemeltető függetlenségét többek között ún. türelmi időszak révén is biztosítani kell, amelynek során a vertikálisan integrált vállalkozásban nem gyakorolnak olyan vezetői vagy más hasonló tevékenységet, amelynek keretében ugyanahhoz az információhoz lehet hozzájutni, mint amelyekhez a vezetői beosztásokban lehetett volna. […]”
A 2009/72 irányelvnek a „Fogalommeghatározások” című 2. cikke szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásában következő fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
4.
»átvitelirendszer‑üzemeltető«: az a természetes vagy jogi személy, aki/amely felelős egy adott terület átviteli rendszerének üzemeltetéséért, karbantartásáért, valamint szükség esetén annak fejlesztéséért, és adott esetben annak más rendszerekkel való összekapcsolásáért, felelős továbbá azért, hogy a rendszer hosszú távon alkalmas legyen a villamos energia átvitelével kapcsolatos, észszerű igények kielégítésére;
[…]”
A 2009/72 irányelvnek „Az átviteli rendszerek és az átvitelirendszer‑üzemeltetők szétválasztása” című 9. cikke szerint:
„(1)   A tagállamok 2012. március 3‑tól gondoskodnak arról, hogy:
a)
minden olyan vállalkozás, amelynek tulajdonában az átviteli rendszer van átvitelirendszer‑üzemeltetőként működjön;
b)
ugyanazon személy vagy személyek ne legyenek jogosultak:
i.
közvetlenül vagy közvetve irányítást gyakorolni egy termelési vagy ellátási feladatot betöltő vállalkozás felett, és közvetlenül vagy közvetve irányítást vagy bármely jogot gyakorolni egy átvitelirendszer‑üzemeltető vagy átviteli rendszer felett; vagy
ii.
közvetlenül vagy közvetve irányítást gyakorolni egy átvitelirendszer‑üzemeltető vagy egy átviteli rendszer felett, és közvetlenül vagy közvetve irányítást vagy bármely jogot gyakorolni egy termelési vagy ellátási feladatot betöltő vállalkozás felett;
c)
ugyanazon személy vagy személyek ne legyenek jogosultak kinevezni egy átvitelirendszer‑üzemeltető vagy átviteli rendszer felügyelőbizottsága, igazgatási testülete vagy a vállalkozást jogilag képviselő testület tagjait, és közvetlenül vagy közvetve irányítást vagy bármely jogot gyakorolni egy termelési vagy ellátási feladatot betöltő vállalkozás felett; valamint
d)
ugyanazon személy ne lehessen tag egyfelől egy termelési vagy ellátási feladatot betöltő vállalkozásnak, és másfelől egy átvitelirendszer‑üzemeltetőben vagy átviteli rendszerben tulajdonnal rendelkező társaságnak is a felügyelőbizottságában, igazgatási testületében vagy a vállalkozást jogilag képviselő testületében.
[…]
(8)   Amennyiben 2009. szeptember 3‑án az átviteli rendszer egy vertikálisan integrált vállalkozás része, a tagállam dönthet úgy, hogy nem alkalmazza az (1) bekezdést.
Ilyen esetben az érintett tagállamok:
a)
a 13. cikkel összhangban független rendszer‑üzemeltetőt jelölnek ki; vagy
b)
megfelelnek az V. fejezetben foglalt rendelkezéseknek.
[…]”
A 2009/72 irányelvnek „Az átvitelirendszer‑üzemeltetők kijelölése” című 10. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A vállalkozásokat jóváhagyásukat és átvitelirendszer‑üzemeltetővé való kijelölésüket megelőzően az e cikk (4), (5) és (6) bekezdésében és a [714/2009 rendelet] 3. cikkében megállapított eljárások szerint tanúsítani kell.
(2)   A tagállamok jóváhagyják és átvitelirendszer‑üzemeltetőnek jelölik ki azokat a vállalkozásokat, amelyek átviteli rendszerben tulajdonnal rendelkezzenek, és amelyekről a nemzeti szabályozó hatóság az alábbi tanúsítási eljárásnak megfelelően tanúsítja, hogy teljesítik a 9. cikk követelményeit. Az átvitelirendszer‑üzemeltetők kijelölését be kell jelenteni a Bizottságnak és közzé kell tenni az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
.
[…]”
Ezen irányelv „Független rendszer‑üzemeltető” című 13. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„Amennyiben 2009. szeptember 3‑án az átviteli rendszer egy vertikálisan integrált vállalkozás része, a tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák a 9. cikk (1) bekezdését, és az átvitelirendszer‑tulajdonos javaslatára független rendszer‑üzemeltetőt jelölnek ki. Az ilyen kijelölést a Bizottságnak jóvá kell hagynia.”
Az említett irányelvnek „Az átvitelirendszer‑tulajdonosok szétválasztása” című 14. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A vertikálisan integrált vállalkozás részét képező átvitelirendszer‑tulajdonosnak – ha független rendszer‑üzemeltetőt jelöltek ki – legalább társasági formájában, valamint szervezete és döntéshozatala szempontjából függetlennek kell lennie az átvitelhez nem kapcsolódó egyéb tevékenységektől.”
A 2009/72 irányelvnek a 17–23. cikket magában foglaló V. fejezete a „Független átvitelirendszer‑üzemeltető[re]” vonatkozik.
Az említett irányelv „Jelentések” című 47. cikkének (3) bekezdése a következőket írja elő:
„A Bizottság 2013. március 3‑ig – az általános felülvizsgálat részeként – részletes, célzott jelentést nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak, amelyben bemutatja, hogy az V. fejezet szerinti szétválasztási követelmények milyen mértékben bizonyultak eredményesnek az átvitelirendszer‑üzemeltetők teljes körű és valódi függetlenségének biztosítása terén, a hatékony és eredményes szétválasztást használva fel viszonyítási alapként.”
A 714/2009 rendelet
A 714/2009 rendeletnek „Az átvitelirendszer‑üzemeltetők tanúsítása” című 3. cikke értelmében:
„(1)   A Bizottság a 2009/72/EK irányelv 10. cikkének (6) bekezdésében foglaltaknak megfelelően az átvitelirendszer‑üzemeltető tanúsításáról szóló határozatra vonatkozó minden bejelentést annak kézhezvétele után haladéktalanul megvizsgál. A Bizottság az ilyen bejelentés kézhezvételének napját követő két hónapon belül véleményt nyilvánít az érintett nemzeti szabályozó hatóság részére arról, hogy az megfelel‑e a 2009/72/EK irányelv 10. cikke (2) bekezdésének vagy 11. cikkének és 9. cikkének.
Az első albekezdésben említett vélemény kidolgozásakor a Bizottság felkérheti az Ügynökséget a nemzeti szabályozó hatóság határozatának véleményezésére. Ilyen esetben az abban az albekezdésben említett két hónapos időszakot további két hónappal meg kell hosszabbítani.
Ha a Bizottság az első és a második albekezdésben említett időszakon belül nem nyilvánít véleményt, akkor úgy kell tekinteni, hogy a Bizottság nem emel kifogást a szabályozó hatóság határozatával szemben.
(2)   A Bizottság véleményének kézhezvételétől számított két hónapon belül a nemzeti szabályozó hatóság – a legnagyobb mértékben figyelembe véve ezt a véleményt – végső határozatot fogad el az átvitelirendszer‑üzemeltető tanúsításáról. A szabályozó hatóság határozatát és a Bizottság véleményét együtt kell közzétenni.
[…]”
Az 1227/2011 rendelet
Az 1227/2011 rendelet (3) preambulumbekezdése kimondja:
„Az Európai Értékpapírpiaci Szabályozók Bizottságának és a Villamosenergia‑ és Gázipari Szabályozó Hatóságok Európai Csoportjának tanácsai megerősítették, hogy a jelenlegi szabályozás hatálya nem feltétlenül terjed ki a szükséges mértékben a villamosenergia‑ és a gázpiacok integritásával összefüggő kérdésekre, és azt az ajánlást is megfogalmazták, hogy érdemes lenne megfontolni egy, az energiaágazatra szabott, megfelelő jogszabályi keret kialakítását, amely megakadályozza a piaci visszaéléseket és figyelembe veszi azokat az ágazatspecifikus körülményeket, amelyekre egyéb irányelvek és rendeletek nem terjednek ki.”
Az 1227/2011 rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
3.
»piaci manipuláció megkísérlése«:
a)
nagykereskedelmi energiatermékre vonatkozó ügyletben való részvétel, vételi vagy eladási megbízás adása vagy más cselekmény azzal a szándékkal, hogy a kérdéses személy:
i.
hamis vagy félrevezető jelzéseket adjon a nagykereskedelmi energiatermékek kínálatáról, keresletéről vagy áráról;
ii.
egy vagy több nagykereskedelmi energiatermék árát mesterséges szinten rögzítse, kivéve abban az esetben, ha az ügyletben részt vevő, illetve a vételi vagy eladási megbízást adó személy bizonyítja, hogy magatartását jogos indokok vezérelték, és az érintett ügylet vagy megbízás megfelel az érintett nagykereskedelmi energiapiacon érvényesülő elfogadott piaci gyakorlatoknak; vagy
iii.
valamely nagykereskedelmi energiatermékkel kapcsolatban fiktív eszközhöz vagy a megtévesztés, félrevezetés más formájához folyamodjon, mely hamis vagy félrevezető jelzést ad vagy adhat a nagykereskedelmi energiatermékek kínálata, kereslete vagy ára vonatkozásában;
vagy
b)
információk azzal a szándékkal történő terjesztése tömegtájékoztatási eszközökkel, beleértve az internetet is, vagy bármely más módon, hogy a kérdéses személy nagykereskedelmi energiatermékekkel kapcsolatban hamis vagy félrevezető jelzéseket adjon a nagykereskedelmi energiaterméket illető kínálat, kereslet vagy ár tekintetében;
[…]”
A 2015/1222 rendelet
A 2015/1222 rendelet „Tárgy és hatály” című 1. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az egynél több átvitelirendszer‑üzemeltetővel rendelkező tagállamokban e rendelet az adott tagállamon belüli valamennyi átvitelirendszer‑üzemeltetőre vonatkozik. Ha egy átvitelirendszer‑üzemeltetőnek nincs az e rendelet szerinti egy vagy több kötelezettséghez kapcsolódó funkciója, akkor a tagállamok előírhatják, hogy az ilyen kötelezettségek teljesítésének feladatát ruházzák rá egy vagy több, meghatározott átvitelirendszer‑üzemeltetőre.”
A bolgár jog
A Zakon za Energetikata (az energiáról szóló törvény, a továbbiakban: ZE) 21. cikke (1) bekezdésének 1. pontja értelmében a KEVR kiadja a villamosenergia‑átviteli engedélyeket.
A ZE 21. cikke (1) bekezdésének 27. pontja szerint a KEVR tanúsítja az átvitelirendszer‑üzemeltetőt a függetlenséggel szemben támasztott követelményeknek való megfelelés tekintetében, figyelemmel kíséri azok teljesítését, és továbbítja a megfelelő értesítéseket az Európai Bizottság részére.
A ZE 39. cikke (1) bekezdésének 2. pontja értelmében a villamosenergia‑átvitel az engedélyköteles tevékenységek közé tartozik.
A ZE 43. cikke (1) bekezdésének 1. pontja szerint egyetlen villamosenergia‑átviteli engedély adható ki az állam területén.
A ZE nyolcadik fejezetének „a” része meghatározza az átvitelirendszer‑üzemeltető tanúsítására és a beruházásokra vonatkozó szabályokat.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 2013. december 27‑én a BEB „villamosenergia‑átvitel és a kiegyenlítési csoport koordinátora, független átvitelirendszer‑üzemeltető” engedély megadására irányuló kérelmet terjesztett a KEVR elé.
Mivel e kérelmet hallgatólagosan elutasították, a BEB 2014. április 24‑én e határozat megsemmisítése iránti kérelmet terjesztett a Varhoven administrativen sad (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Bulgária) elé.
A 2015. június 9‑i ítéletében a Varhoven administrativen sad (legfelsőbb közigazgatási bíróság) megsemmisítette az említett határozatot, mivel az nem felelt meg az indokolási követelményeknek.
Az említett ítélet végrehajtása keretében a KEVR a 2015. október 6‑i határozatában mint teljes egészében elfogadhatatlant elutasította a BEB által 2013. december 27‑én előterjesztett kérelmet.
A KEVR lényegében úgy ítélte meg, hogy a ZE 43. cikke (1) bekezdésének 1. pontja értelmében a villamosenergia‑átviteli tevékenységre vonatkozóan csak egyetlen engedély adható ki Bulgáriában. Márpedig a 2013. december 18‑i határozatával a KEVR már 35 évre megadta ezt az engedélyt az Elektroenergien sistemen operator EAD‑nak (a továbbiakban: ESO). A kiegyenlítésicsoport‑koordinátori tevékenységet illetően a KEVR hangsúlyozta, hogy az e tevékenységhez fűződő jogok és kötelezettségek előfeltétele a villamosenergia‑átviteli tevékenység gyakorlása. Végül, a független átvitelirendszer‑üzemeltető tevékenység tekintetében a KEVR megjegyezte, hogy kizárólag a villamosenergia‑átviteli rendszer üzemeltetője, jelen esetben az ESO tanúsítható és jelölhető ki az említett engedélynek megfelelően.
2015. október 6‑án a BEB keresetet indított a KEVR határozata ellen a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy egyrészt a 2009/72 irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében meghatározott egyes követelményeket Bulgáriában tiszteletben tartják‑e, másrészt pedig hogy az adott területen villamosenergia‑átviteli engedéllyel rendelkezők számának korlátozása összeegyeztethető‑e az Európai Uniónak a versenyképes európai energiapiac kialakítására irányuló célkitűzésével.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Lehetővé teszi‑e a [2009/72 irányelv] 9. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. és ii. alpontja, hogy ugyanazon személy legyen a független átvitelirendszer‑üzemeltető és azon társaság egyetlen részvényese, amelynek legfontosabb tevékenysége a villamosenergia‑termelés és ‑átvitel?
2)
Lehetővé teszi‑e a [2009/72 irányelv] 9. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. és ii. alpontja, hogy ugyanazon személy gyakoroljon közvetlenül vagy közvetve irányítást a független átvitelirendszer‑üzemeltető és egy villamosenergia‑termelő és ‑ellátó vállalkozás felett?
3)
Lehetővé teszi‑e a [2009/72 irányelv] 9. cikke (1) bekezdésének c) és d) pontja, hogy ugyanazon személy nevezze ki a független átvitelirendszer‑üzemeltető felügyelőbizottságának tagjait (amely megválasztja annak elnökét) és a villamosenergia‑termelő és ‑ellátó vállalkozás igazgatótanácsának tagjait?
4)
Lehetővé teszi‑e a [2009/72 irányelv], a [714/2009 rendelet], az [1227/2011 rendelet] és a [2015/1222 rendelet] azon személyek számának korlátozását, akik részére villamosenergia‑átviteli engedélyt adnak valamely meghatározott területen?
5)
Az előző kérdésekre adandó igenlő válasz esetén, valamint [annak figyelembevételével, hogy] [a ZE] 43. cikke (1) bekezdésének 1. pontja szerint a Bolgár Köztársaság területén csupán egyetlen engedélyt adnak ki: abból kell‑e kiindulni, hogy fennáll a [2009/72 irányelv] [(12) preambulumbekezdése] szerinti érdekellentét?
6)
Abból kell‑e kiindulni, hogy [a ZE] 43. cikke (1) bekezdésének 1. pontja szerinti nemzeti rendelkezés korlátozza a versenyt az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk értelmében véve, amennyiben előírja, hogy csak egyetlen villamosenergia‑átviteli engedély adható ki az állam területén?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első, második, harmadik és ötödik kérdésről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett – együttesen vizsgálandó – első, második, harmadik és ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében a 2009/72 irányelv (12) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 9. cikke (1) bekezdése b)–d) pontjának értelmezését kéri.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy ezekre a kérdésekre alapvetően a kérdést előterjesztő bíróság azzal kapcsolatos kételyei adnak magyarázatot, hogy a bolgár villamosenergia‑átviteli rendszer tekintetében az ESO független átvitelirendszer‑üzemeltetőkénti tanúsítása és kijelölése megfelelt‑e az említett rendelkezésekben meghatározott követelményeknek.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét az ügydöntő határozat meghozatala szempontjából, mind a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (2016. szeptember 22‑iMicrosoft Mobile Sales International és társai ítélet,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
,
18.
pont).
A nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmét csak kivételesen lehet megdönteni, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2015. december 17‑iTall ítélet,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
,
34.
pont). Az előzetes döntéshozatalra utalás ugyanis nem az általános vagy hipotetikus kérdésekkel kapcsolatos tanácsadó vélemények megfogalmazására irányul, hanem arra, hogy az uniós jogra vonatkozó jogvita tényleges megoldása szükségének eleget tegyen (2016. november 10‑iPrivate Equity Insurance Group ítélet,
C‑156/15
,
EU:C:2016:851
,
56.
pont).
A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló tényezőkből, így a kérdést előterjesztő bíróságnak a Bíróság információkérésére adott válaszából egyértelműen kitűnik, hogy a villamosenergia‑átviteli rendszerek és a villamosenergia‑termelési vagy ‑ellátási feladatok szétválasztása érdekében Bulgáriában egyetlen független átvitelirendszer‑üzemeltetőt jelöltek ki.
A tagállamok azon jogát, hogy egy ilyen független átvitelirendszer‑üzemeltetőt jelölhetnek ki, a 2009/72 irányelv 9. cikke (8) bekezdésének b) pontja rögzíti. E rendelkezés értelmében, amennyiben 2009. szeptember 3‑án az átviteli rendszer egy vertikálisan integrált vállalkozás része, a tagállam dönthet úgy, hogy nem alkalmazza az ezen irányelv 9. cikkének a tulajdonjogi szétválasztásra vonatkozó (1) bekezdését. Ez a döntés azt feltételezi, hogy az érintett tagállam megfelel az említett irányelv V. fejezetében előírt követelményeknek; ez fejezet magában foglalja a független átvitelirendszer‑üzemeltetőre vonatkozó 17–23. cikket.
A kérdést előterjesztő bíróság által az ESO függetlenségével kapcsolatban kifejtett aggályokat illetően meg kell jegyezni, hogy a 2009/72 irányelv (16), (17) és (19) preambulumbekezdéséből, valamint 47. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy az ezen irányelv V. fejezetében előírt szétválasztási követelmények az átvitelirendszer‑üzemeltetőknek a kitermelési és ellátási tevékenységek szempontjából vett, teljes körű és valódi függetlenségének biztosítását szolgálják.
Következésképpen a jelen ügyben a bolgár villamosenergia‑átviteli rendszer tekintetében az ESO független átvitelirendszer‑üzemeltetőkénti tanúsításakor és kijelölésekor a 2009/72 irányelv 17–23. cikkében, nem pedig ezen irányelv 9. cikke (1) bekezdésének b)–d) pontjában meghatározott követelményeket kellett tiszteletben tartani.
E körülmények között egyértelmű, hogy a 2009/72 irányelv (12) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 9. cikke (1) bekezdése b)–d) pontjának értelmezésével kapcsolatban a Bíróság elé terjesztett kérdések irrelevánsak az alapjogvita megoldása szempontjából.
A fentiekből az következik, hogy az első, a második, a harmadik és az ötödik kérdés elfogadhatatlan.
A negyedik kérdésről
A negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a 2009/72 irányelv, a 714/2009 rendelet, az 1227/2011 rendelet és a 2015/1222 rendelet lehetővé teszi‑e valamely tagállam számára, hogy korlátozza azon személyek számát, akik részére villamosenergia‑átviteli engedélyt ad egy meghatározott területen.
A kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság információkérésére adott válaszában pontosította, hogy ez a kérdés konkrétan a 2009/72 irányelv 9., 10., 13. és 14. cikkére, a 714/2009 rendelet 3. cikkére, az 1227/2011 rendelet (3) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikkének 3. pontjára, valamint a 2015/1222 rendelet 1. cikkének (3) bekezdésére vonatkozik.
Először is, ami a 2009/72 irányelv 13. és 14. cikkét illeti, ezek a rendelkezések arra az esetre vonatkoznak, amikor az átviteli rendszer 2009. szeptember 3‑án egy vertikálisan integrált vállalkozás része, az érintett tagállam pedig úgy dönt, hogy ezen irányelv 9. cikke (8) bekezdésének a) pontja alapján független rendszer‑üzemeltetőt jelöl ki.
Márpedig, amint az a jelen ítélet 32. és 33. pontjából következik, az átviteli rendszer üzemeltetésének és a villamosenergia‑termelési és ‑ellátási tevékenységeknek a szétválasztása megvalósult Bulgáriában a 2009/72 irányelv 9. cikke (8) bekezdésének b) pontjában meghatározott azon lehetőség alkalmazásával, hogy független átvitelirendszer‑üzemeltetőt jelöltek ki.
Ami az 1227/2011 rendelet (3) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikkének 3. pontját illeti, bár ez a rendelkezés azt határozza meg, hogy mi értendő a „piaci manipuláció megkísérlése” alatt, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő tényezők egyikéből sem lehet arra következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az alapügyben ezzel a helyzettel találná szemben magát.
Továbbá a 2009/72 irányelv 9. és 10. cikkét, illetve a 714/2009 rendelet 3. cikkét illetően meg kell jegyezni, hogy ezek, az átviteli rendszer és az átvitelirendszer‑üzemeltetők szétválasztását szabályozó, valamint ez utóbbiak tanúsítására és kijelölésére vonatkozó rendelkezések a tagállamok területén történő villamosenergia‑átviteli tevékenység engedélyezésére vonatkozó szabályokat nem foglalnak magukban.
A jelen ítélet 24. pontjában kifejtett megfontolások alapján valóban úgy tűnik, hogy a bolgár jogszabályok csakis a villamosenergia‑átviteli tevékenység gyakorlására kiadott engedély jogosultja számára tartják fenn annak lehetőségét, hogy a bolgár átviteli rendszer üzemeltetőjeként tanúsítsák és kijelöljék.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2009/72 irányelv 10. cikkének (2) bekezdése szerint a tagállamok jóváhagyják és átvitelirendszer‑üzemeltetőnek jelölik ki azokat a vállalkozásokat, amelyek az átviteli rendszerben tulajdonnal rendelkezzenek, és amelyekről a nemzeti szabályozó hatóság tanúsítja, hogy teljesítik a 9. cikk követelményeit.
Amint az ugyanis az említett irányelv (11) preambulumbekezdéséből kitűnik, a tulajdonjogi szétválasztás azt feltételezi, hogy a hálózat tulajdonosát jelölik ki rendszer‑üzemeltetőnek, és függetlenné teszik az ellátási és termelési érdekektől.
Mindazonáltal a jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett tényezők egyrészt azt bizonyítják, hogy Bulgáriában egyetlen villamosenergia‑átviteli rendszer létezik, másrészt pedig azt, hogy ez a rendszer, amely 2009. szeptember 3‑án a vertikálisan integrált Natsionalna elektricheska kompaniya vállalkozás tulajdonában állt, azóta az ESO tulajdonába került.
Így a Bíróság rendelkezésére álló információkra tekintettel semmi nem utal arra, hogy a BEB alapügyben előterjesztett kérelme a 2009/72 irányelv 10. cikkének az átvitelirendszer‑tulajdonos vállalkozások átvitelirendszer‑üzemeltetőkénti tanúsítására és kijelölésére vonatkozó (2) bekezdésének hatálya alá tartozna.
Ami a 2015/1222 rendelet 1. cikkének (3) bekezdését illeti, ez a rendelkezés csupán általános jelleggel utal arra az esetre, amikor egy tagállamon belül több átvitelirendszer‑üzemeltető van jelen.
A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2009/72 irányelv 9., 10., 13. és 14. cikkével, a 714/2009 rendelet 3. cikkével, az 1227/2011 rendelet (3) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikkének 3. pontjával, valamint a 2015/1222 rendelet 1. cikkének (3) bekezdésével – olyan körülmények között, mint amelyekről az alapügyben szó van – nem ellentétes az a nemzeti jogszabály, amely korlátozza azon személyek számát, akik részére valamely meghatározott területen villamosenergia‑átviteli engedély adható.
A hatodik kérdésről
A hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy valamely tagállam azon jogszabálya, amely szerint csak egyetlen villamosenergia‑átviteli engedély adható ki az állam területén, korlátozza‑e a versenyt az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk értelmében véve.
E tekintetben, noha az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk csakis a vállalkozások tevékenységét érinti, és nem vonatkozik a tagállamoktól származó törvényi vagy rendeleti intézkedésekre, e cikkek ettől még – az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével összefüggésben értelmezve, amely együttműködési kötelezettséget ír elő – kötelezik a tagállamokat arra, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy sértsék a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékony érvényesülését (2016. december 8‑iEurosaneamientos és társai ítélet,
C‑532/15 és C‑538/15
,
EU:C:2016:932
,
34.
pont).
Továbbá az EUSZ 4. cikk (3) bekezdését és az EUMSZ 101. cikkét sérti az, ha valamely tagállam előírja vagy előnyben részesíti az EUMSZ 101. cikkel ellentétes megállapodások kötését, vagy az ilyen megállapodások hatását erősíti, akár pedig ha a saját szabályozásának állami jellegét megszünteti azáltal, hogy a gazdasági jellegű döntések meghozatalának felelősségét magánpiaci szereplőkre ruházza (2016. december 8‑iEurosaneamientos és társai ítélet,
C‑532/15 és C‑538/15
,
EU:C:2016:932
,
35.
pont).
Egyébiránt a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy valamely tagállam megsérti az EUMSZ 102. cikkben és az EUMSZ 106. cikk (1) bekezdésében felállított tilalmat, ha már pusztán a kérdéses vállalkozásnak juttatott különleges vagy kizárólagos jogok gyakorlása is e vállalkozás erőfölényének visszaélésszerű kihasználásával jár, vagy ha e jogok ilyen visszaélés elkövetésére indító helyzetet teremthetnek. Ugyanakkor az erőfölényes helyzet EUMSZ 106. cikk (1) bekezdése értelmében vett különleges vagy kizárólagos jogok juttatásával való létrehozásának ténye önmagában még nem összeegyeztethetetlen az EUMSZ 102. cikkel (lásd ebben az értelemben: 2015. július 2‑iGullotta és Farmacia di Gullotta Davide & C. ítélet,
C‑497/12
,
EU:C:2015:436
,
23.
pont).
Ebben az összefüggésben, a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében, amely szerint a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 12‑iKonstantinides ítélet,
C‑475/11
,
EU:C:2013:542
,
42.
pont), az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdést úgy kell érteni, hogy az az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével és az EUMSZ 106. cikkel összefüggésben értelmezett EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikkre vonatkozik.
Ugyanakkor az uniós jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szüksége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak (2013. december 5‑iZentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken ítélet,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
,
17.
pont). Az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárás során a Bíróság ugyanis kizárólag a nemzeti bíróság által rendelkezésére bocsátott tények alapján ítélheti meg az uniós jogi rendelkezés értelmezését vagy érvényességét (2013. december 5‑iNordecon és Ramboll Eesti ítélet,
C‑561/12
,
EU:C:2013:793
,
28.
pont).
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a pontosság ezen követelménye különösen vonatkozik a versenyjog területére, amelyet összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek (2015. július 16‑iStriani és társai végzés,
C‑299/15
, nem tették közzé,
EU:C:2015:519
,
25.
pont).
Hangsúlyozni kell, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban előadott információk nem csak arra szolgálnak, hogy lehetővé tegyék, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adjon, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai, valamint az egyéb érdekelt felek az Európai Unió Bírósága alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújthassák érdemi észrevételeiket (2012. november 27‑iPringle ítélet,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
85.
pont).
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmára vonatkozó követelmények kifejezetten szerepelnek a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkében, amelynek ismerete a kérdést előterjesztő bíróságtól az EUMSZ 267. cikkben létrehozott együttműködés keretében elvárható, és amelyeket szigorúan tiszteletben kell tartania (2016. július 5‑iOgnyanov ítélet,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
,
19.
pont).
Márpedig a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat, amely lényegében csupán a versenyképes európai energiapiac kialakításának szükségességére hivatkozik, nem tartalmaz arra vonatkozóan magyarázatot, hogy a kérdést előterjesztő bíróság milyen indokok alapján véli úgy, hogy az alapügy tárgyát képező jogszabály sértheti az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével és az EUMSZ 106. cikkel összefüggésben értelmezett EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikket.
E körülmények között, mivel a Bíróság nem rendelkezik az ahhoz szükséges információkkal, hogy hasznos választ adjon a hatodik kérdésre, meg kell állapítani, hogy ez a kérdés elfogadhatatlan.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/54/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 2009/72/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 9., 10., 13. és 14. cikkével, a villamos energia határokon keresztül történő kereskedelme esetén alkalmazandó hálózati hozzáférési feltételekről és az 1228/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 714/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikkével, a nagykereskedelmi energiapiacok integritásáról és átláthatóságáról szóló, 2011. október 25‑i 1227/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikkének 3. pontjával, valamint a kapacitásfelosztásra és a szűk keresztmetszetek kezelésére vonatkozó iránymutatás létrehozásáról szóló, 2015. július 24‑i (EU) 2015/1222 bizottsági rendelet 1. cikkének (3) bekezdésével – olyan körülmények között, mint amelyekről az alapügyben szó van – nem ellentétes az a nemzeti jogszabály, amely korlátozza azon személyek számát, akik részére valamely meghatározott területen villamosenergia‑átviteli engedély adható.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: bolgár.