CELEX: 62019CJ0069
Apeliacinis skundas
Ekonominė ir pinigų sąjunga
Bankų sąjunga
Kredito įstaigų ir investicinių įmonių gaivinimas ir pertvarkymas
Kredito įstaigų ir tam tikrų investicinių įmonių bendras pertvarkymo mechanizmas (BPM)
Bendra pertvarkymo valdyba (BPV)
Bendras pertvarkymo fondas (BPF)
Ex ante įnašo už 2016 finansinius metus nustatymas
Ieškinys dėl panaikinimo
Ieškinio pareiškimo terminas
Vėlavimas
Neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas
Akivaizdus nepriimtinumas

Apeliaciniu skundu
Credito Fondiario SpA
prašo panaikinti 2018 m. lapkričio 19 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį Credito Fondiario / BPV (
T‑661/16
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2018:806
; toliau – skundžiama nutartis), kuria tas teismas atmetė jos ieškinį dėl, pirma, 2016 m. balandžio 15 d. Bendros pertvarkymo valdybos (BPV) vykdomajame posėdyje priimto sprendimo dėl
ex ante
įnašų į Bendrą pertvarkymo fondą (BPF) už 2016 finansinius metus (SRB / ES / SRF/2016/06; toliau – pirmasis ginčijamas sprendimas) ir 2016 m. gegužės 20 d. BPV vykdomajame posėdyje priimto sprendimo dėl
ex ante
įnašų į BPF už 2016 finansinius metus indeksavimo, kuriuo buvo papildytas pirmasis ginčijamas sprendimas (SRB / ES / SRF/2016/13; toliau – antrasis ginčijamas sprendimas; kartu su pirmuoju ginčijamu sprendimu – ginčijami sprendimai), panaikinimo tiek, kiek jie susiję su apeliante ir, antra, konstatuoti, kad 2014 m. spalio 21 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2015/63, kuriuo papildomos Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/59/ES nuostatos dėl
ex ante
įnašų, skirtų pertvarkymo finansavimo struktūroms (
OL L 11, 2015, p. 44
ir klaidų ištaisymas
OL L 233, 2016, p. 1
), 5 straipsnio 1 dalies f punktas ir jo I priedas arba, jei būtina, visas šis deleguotasis reglamentas, yra neteisėtas.
Teisinis pagrindas
2014 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 806/2014, kuriuo nustatomos kredito įstaigų ir tam tikrų investicinių įmonių pertvarkymo vienodos taisyklės ir vienoda procedūra, kiek tai susiję su bendru pertvarkymo mechanizmu ir Bendru pertvarkymo fondu, ir iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (
OL L 225, 2014, p. 1
), 54 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Vykdomajame posėdyje Valdyba:
a)
rengia visus sprendimus, kuriuos Valdyba turi priimti plenariniame posėdyje;
b)
priima visus sprendimus, skirtus šiam reglamentui įgyvendinti, nebent šiame reglamente būtų nustatyta kitaip.“
Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio „
Ex ante
įnašai“ 2 dalyje nustatyta:
„Pasikonsultavusi su ECB ar nacionaline kompetentinga institucija ir glaudžiai bendradarbiaudama su nacionalinėmis pertvarkymo institucijomis, Valdyba kiekvienais metais apskaičiuoja atskirus įnašus, siekiant užtikrinti, kad visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, mokėtini įnašai neviršytų 12,5 % tikslinio lygio.
Kiekvienais metais atskirų įstaigų įnašų apskaičiavimas grindžiamas:
a)
fiksuotu įnašu, kuris apskaičiuojamas proporcingai įstaigos įsipareigojimų sumos, išskyrus nuosavas lėšas ir apdraustuosius indėlius, ir visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, visų įsipareigojimų sumos, išskyrus nuosavas lėšas ir apdraustuosius indėlius, santykiui, ir
b)
pagal riziką įvertintu įnašu, kuris grindžiamas kriterijais, nustatytais Direktyvos 2014/59/ES 103 straipsnio 7 dalyje, atsižvelgiant į proporcingumo principą ir nesukuriant valstybių narių bankų sektorių struktūrų iškraipymų.
Nustatant ryšį tarp fiksuoto įnašo ir pagal riziką įvertintų įnašų atsižvelgiama į subalansuotą įnašų paskirstymą tarp įvairių rūšių bankų.
Bet kuriuo atveju visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, atskirų įnašų bendra suma, apskaičiuota pagal a ir b punktus, kasmet neviršija 12,5 % tikslinio lygio.“
2014 m. gruodžio 19 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) 2015/81, kuriuo nustatomos vienodos Reglamento Nr. 806/2014 nuostatų taikymo sąlygos (
OL L 15, 2015, p. 1
), 5 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valdyba atitinkamoms nacionalinėms pertvarkymo institucijoms praneša apie savo sprendimus, kuriais apskaičiuojami įstaigų, gavusių veiklos leidimus savo atitinkamose teritorijose, metiniai įnašai.
2.   Gavusi 1 dalyje nurodytą pranešimą kiekviena nacionalinė pertvarkymo institucija praneša kiekvienai savo valstybėje narėje veiklos leidimą gavusiai įstaigai apie Valdybos sprendimą, kuriuo apskaičiuojamas tos įstaigos mokėtinas metinis įnašas.“
Deleguotojo reglamento 2015/63 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Direktyvos 2014/59/ES 103 straipsnio 2 dalyje nurodyti įnašai apskaičiuojami neįskaitant šių įsipareigojimų:
<…>
f)
įstaigų, teikiančių skatinamąsias paskolas, atveju – įstaigos tarpininkės įsipareigojimų bankui iniciatoriui arba kitam skatinamąjį finansavimą teikiančiam bankui ar kitai įstaigai tarpininkei ir pirminio skatinamąjį finansavimą teikiančio banko įsipareigojimų jo finansavimo šalims, jeigu šių įsipareigojimų suma atitinka tos įstaigos skatinamąsias paskolas.“
Ginčo aplinkybės
Ginčo aplinkybes Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamos nutarties 1–10 punktuose, ir šio proceso tikslais jos gali būti apibendrintos, kaip nurodyta toliau.
Pirmame ginčijamame sprendime BPV 2016 m. balandžio 15 d. vykdomajame posėdyje patvirtino
ex ante
įnašus į BPF už 2016 m. Apie šį sprendimą buvo pranešta nacionalinėms pertvarkymo institucijoms (toliau – NPI), atsakingoms už individualių įnašų rinkimą iš atitinkamų bankų atitinkamose jų teritorijose.
Šiomis aplinkybėmis
Banca d’Italia
(Italijos bankas), kaip Italijos nacionalinė pertvarkymo institucija, 2016 m. gegužės 3 d. Pranešimu Nr. 585762/16, gautu tą pačią dieną, informavo ieškovę, kad BPV nustatė
ex ante
įnašą į BPF už 2016 m. ir nurodė jo dydį.
Antrame ginčijamame sprendime BPV per savo 2016 m. gegužės 20 d. vykdomąjį posėdį patikslino
ex ante
įnašus į BPF už 2016 m. ir padidino apeliantės įnašą.
Apie šį antrąjį sprendimą taip pat buvo pranešta NPI, o 2016 m. gegužės 27 d. Pranešime Nr. 709489/16, gautame 2016 m. gegužės 30 d., Italijos bankas informavo apeliantę apie būtinybę sumokėti taip nustatytą padidintą sumą.
Apeliantė paprašė Italijos banko paaiškinti jos įnašo apskaičiavimo tvarką ir motyvus.
2016 m. birželio 15 d. apeliantė informavo Italijos banką ir BPV, kad pareiškė ieškinį
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija), siekdama, kad pritaikius laikinąsias apsaugos priemones būtų panaikinti Italijos banko pranešimai Nr. 585762/16 ir 709489/16. Per šią procedūrą Italijos bankas ginčijamus sprendimus pridėjo prie savo 2016 m. liepos 8 d. pateikto atsiliepimo į ieškinį.
2016 m. liepos 14 d. nutartimi
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas) atmetė apeliantės prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiama nutartis
2016 m. rugsėjo 19 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį, nurodytą šio sprendimo 1 punkte.
Grįsdama šį ieškinį apeliantė nurodė septynis pagrindus: pirmasis grindžiamas nepranešimu apie ginčijamus sprendimus; antrasis – šių sprendimų nemotyvavimu ir rungimosi principo pažeidimu; trečiasis – klaidingu Deleguotojo reglamento 2015/63 5 straipsnio 1 dalies f punkto taikymu; ketvirtasis – deleguotojo reglamento 4 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio pažeidimu; penktasis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsnių pažeidimu, šeštasis –proporcingumo ir teisinio saugumo principų pažeidimu ir septintasis – Pagrindinių teisių chartijos 16 straipsnio pažeidimu.
Skundžiama nutartimi, priimta remiantis Procedūros reglamento 126 straipsniu, Bendrasis Teismas, nepriimdamas sprendimo dėl apeliantės nurodytų pagrindų, atmetė ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną ir priteisė iš jos bylinėjimosi išlaidas.
Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą nutartį ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui,
–
priteisti iš BPV bylinėjimosi dviejose instancijose išlaidas ir
–
subsidiariai panaikinti skundžiamą nutartį tiek, kiek Bendrasis Teismas nurodė jai padengti BPV bylinėjimosi išlaidas ir priimti teisingumu pagrįstą sprendimą dėl bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų.
BPV Teisingumo Teismo prašo:
–
pripažinti apeliacinį skundą iš dalies nepriimtinu ir bet kuriuo atveju nepagrįstu ir
–
priteisti iš apeliantės šiame procese ir Bendrajame Teisme vykusiame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Italijos Respublika prašo Teisingumo Teismo patenkinti apeliacinį skundą ir panaikinti skundžiamą nutartį.
Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą, kiek jis susijęs su pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio dėl pirmojo ginčijamo sprendimo priimtinumu,
–
priimti sprendimą dėl pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio dėl antrojo ginčijamo sprendimo priimtinumo ir,
–
jeigu apeliacinis skundas būtų atmestas, priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame procese ir procese pirmojoje instancijoje.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė nurodo penkis pagrindus. Pirmasis pagrindas grindžiamas faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaida, susijusia su data, kada apeliantė sužinojo apie ginčijamus sprendimus, ir su faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaida vertinant, ar terminas, per kurį ji ėmėsi veiksmų, buvo nepagrįstas. Antrasis pagrindas grindžiamas teisės klaida aiškinant ir taikant jurisprudenciją, susijusią su pagrįstu terminu, per kurį, nepaskelbus arba nepranešus apie ginčijamą aktą, suinteresuotasis asmuo turi prašyti jį pateikti. Trečiasis pagrindas grindžiamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsnio ir apeliantės teisės į gynybą pažeidimu. Ketvirtasis pagrindas grindžiamas teisės klaida, padaryta vertinant SESV 277 straipsniu grindžiamą prašymą. Galiausiai subsidiariai pateiktu penktuoju pagrindu siekiama, kad, jei Teisingumo Teismas atmestų apeliacinį skundą, būtų panaikinta skundžiama nutartis tiek, kiek Bendrasis Teismas įpareigojo apeliantę padengti savo ir BPV bylinėjimosi išlaidas.
Dėl pirmojo ir antrojo pagrindų
Šalių argumentai
Pirmuoju ir antruoju pagrindais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, apeliantė, kurią iš esmės palaiko Italijos Respublika, teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, aiškindamas ir taikydamas jurisprudenciją, susijusią su pagrįstu terminu, per kurį, nepaskelbus arba nepranešus apie ginčijamą aktą, suinteresuotasis asmuo turi prašyti jį pateikti, taip pat dvi faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidas.
Pirma, Bendrasis Teismas, remdamasis klaidingais įrodymais, padarė faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidą, susijusią su data, kada apeliantė sužinojo apie ginčijamus sprendimus. Be to, kadangi Bendrasis Teismas nenurodė, kodėl BPV ir NPI „glaudus bendradarbiavimas“ tarp šiuo atžvilgiu neturi reikšmės, skundžiama nutartis yra nepakankamai motyvuota.
Antra, Bendrojo Teismo cituota jurisprudencija, susijusi su pagrįstu terminu, per kurį suinteresuotasis asmuo, nepaskelbus arba nepranešus apie ginčijamą aktą, turi prašyti jį pateikti, nėra reikšminga ir Bendrasis Teismas padarė faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidą, kai nusprendė, kad apeliantė nepaprašė per pagrįstą terminą pateikti ginčijamus sprendimus.
BPV teigia, kad pirmasis ir antrasis pagrindai yra nepriimtini, nes apeliantė šiuos pagrindus grindžia tais pačiais argumentais ir ginčija Bendrojo Teismo nustatytas faktines aplinkybes, nesiremdama faktinių aplinkybių ar įrodymų iškraipymu.
BPV tvirtina, kad bet kuriuo atveju šie pagrindai nepagrįsti. Be to, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, nuspręsdamas, kad apeliantė žinojo apie Italijos banko pranešimus Nr. 585762/16 ir 709489/16, šiuo klausimu skundžiama nutartis yra pakankamai motyvuota ir apeliantė neteigia, kad prašė pateikti šiuos sprendimus ar ėmėsi konkrečių veiksmų šiuo klausimu.
Be to, Bendrasis Teismas teisingai priminė jurisprudenciją, susijusią su pagrįstu terminu, per kurį suinteresuotasis asmuo turi prašyti pateikti ginčytiną aktą, tačiau jis jo netaikė šioje byloje, todėl šiuo klausimu nepadarė klaidos.
Komisija palaiko BPV, tačiau iš esmės remiasi Teisingumo Teismo vertinimu dėl antrojo ginčijamo sprendimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl pirmojo ir antrojo pagrindų priimtinumo reikia pažymėti, pirma, kad apeliantė pateikia savarankiškus argumentus nurodytai teisės klaidai pagrįsti. Antra, ji neginčija Bendrojo Teismo nustatytų faktinių aplinkybių, susijusių su reikšmingomis datomis, tačiau iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas negalėjo šių datų laikyti tomis, per kurias ji sužinojo apie ginčijamų sprendimų egzistavimą SESV 263 straipsnio tikslais. Todėl ji remiasi dviem Bendrojo Teismo klaidomis teisiškai kvalifikuojant faktines aplinkybes, o tai yra teisės klausimas, kuris gali būti keliamas apeliaciniame procese ir patenka į Teisingumo Teismo kontrolės sritį (žr. 1994 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija / Brazzelli Lualdi ir kt.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
,
punktą ir 2017 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Bionorica ir Diapharm / Komisija,
C‑596/15 P ir C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Darytina išvada, kad pirmasis ir antrasis pagrindai yra priimtini.
Dėl esmės reikia priminti, kad siekdamas konstatuoti, jog SESV 263 straipsniu grindžiamas ieškinys dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo yra akivaizdžiai nepriimtinas, Bendrasis Teismas, nustatęs, kad šie sprendimai nebuvo paskelbti ir apie juos nebuvo pranešta apeliantei, nurodė, jog pagal jurisprudenciją tokiu atveju ieškinio pareiškimo terminas pradedamas skaičiuoti nuo to momento, kai suinteresuotasis asmuo tiksliai susipažino su tokio akto turiniu ir motyvais, su sąlyga, kad jis paprašė viso akto teksto per pagrįstą terminą. Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas konstatavo, kad atitinkamai 2016 m. gegužės 3 ir 30 d. apeliantė iš Italijos banko pranešimų Nr. 585762/16 ir 709489/16 sužinojo apie ginčijamų sprendimų egzistavimą ir kad ji neprašė šiuos sprendimus jai pateikti, juo labiau per pagrįstą terminą. Kadangi apeliantė nesirėmė ir nenustatė aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, ar
force majeur
, dėl kurių buvo galima nukrypti nuo ieškinio pareiškimo termino, Bendrasis Teismas nusprendė, kad 2016 m. rugsėjo 19 d. pagal SESV 263 straipsnį pareikštas ieškinys buvo akivaizdžiai pavėluotas ir turėjo būti atmestas kaip akivaizdžiai nepriimtinas.
Pirma, siekiant nustatyti, ar Bendrasis Teismas padarė faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidą dėl datų, kada apeliantė sužinojo apie ginčijamų sprendimų egzistavimą, reikia priminti, kad skundžiamos nutarties 38 ir 39 punktuose jis rėmėsi dviem aplinkybėmis.
Taigi, viena vertus, Bendrasis Teismas pabrėžė, kad apeliantės gautuose dokumentuose ir klausimynuose, kurie jai buvo pateikti siekiant gauti duomenų, leidžiančių apskaičiuoti jos individualų įnašą į BPF, buvo nurodyti taikytini teisiniai pagrindai ir pranešta, kad tokį įnašą apskaičiavo BPV. Antra, Bendrasis Teismas nurodė Italijos banko pranešimus Nr. 585762/16 ir 709489/16, apie kuriuos apeliantei buvo pranešta atitinkamai 2016 m. gegužės 3 ir 30 d. ir kuriuose nurodyta, kad jos įnašas, kurį apskaičiavo BPV, buvo skirtas BPF.
Bendrasis Teismas, nepadarydamas teisės klaidos, iš šių apeliantei išsiųstų pranešimų, nors ji jau buvo gavusi ir užpildžiusi dokumentus ir klausimynus, reikalingus norint apskaičiuoti jos individualius įnašus BPV, galėjo padaryti išvadą, kad atitinkamai 2016 m. gegužės 3 ir 30 d. ji žinojo apie ginčijamų sprendimų egzistavimą.
Šios išvados nepaneigia apeliantės argumentai.
Pirma, aplinkybė, kad apeliantė apie ginčijamų sprendimų motyvus sužinojo tik 2016 m. liepos 8 d., t. y. kai Italijos bankas vykstant procesui, kurį apeliantė inicijavo
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas), pateikė atsiliepimą į ieškinį, prie kurio buvo pridėti šie sprendimai, visiškai nereiškia, kad ji nežinojo apie šių sprendimų egzistavimą iki šios datos.
Antra, nesvarbu, kad Italijos bankas savo pranešimuose Nr. 585762/16 ir 709489/16 tiksliai nenurodė ginčijamų sprendimų priėmimo datų ir taikytinų Sąjungos teisės aktų bei tinkamų teisinių pagrindų. Iš tiesų šios aplinkybės ne tik nesusijusios su tuo, kad apeliantė sužinojo apie ginčijamų sprendimų egzistavimą, bet ir nepaneigia to, kad apeliantė galėjo sužinoti apie šių sprendimų egzistavimą iš skundžiamos nutarties 38 ir 39 punktuose Bendrojo Teismo nurodytų aplinkybių.
Trečia, kadangi skundžiamos nutarties 30 punkte Bendrasis Teismas nustatė, kad BPV buvo ginčijamų sprendimų autorė, nedarydamas jokios išvados dėl datos, kurią apeliantė sužinojo apie šiuos sprendimus, apeliantės nurodytas motyvų trūkumas neturi reikšmės teisiniam faktinių aplinkybių kvalifikavimui.
Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas tinkamai atsižvelgė į savo paties konstatuotus faktus ir nepadarė faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidos, kai nusprendė, kad apeliantė sužinojo apie ginčijamų sprendimų egzistavimą 2016 m. gegužės 3 ir 30 d.
Antra, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas, pirma, padarė teisės klaidą, nes klaidingai aiškino ir taikė jurisprudenciją, susijusią su pagrįstu terminu, per kurį, nepaskelbus arba nepranešus apie ginčijamą aktą, suinteresuotasis asmuo turi prašyti jį pateikti, ir, antra, padarė faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidą, kai nusprendė, kad ji per pagrįstą terminą neprašė pateikti ginčijamus sprendimus.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Bendrasis Teismas ieškinio dėl panaikinimo nepriimtinumo negrindė aplinkybe, kad apeliantė prašė pateikti ginčijamus sprendimus pasibaigus pagrįstam terminui, todėl netaikė šios jurisprudencijos. Iš tiesų skundžiamos nutarties 47 punkte Bendrasis Teismas pabrėžė, kad sužinojusi apie šiuos sprendimus apeliantė neprašė, kad apie jie būtų jai pateikti.
Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas negalėjo padaryti klaidų, kiek tai susiję su minėta jurisprudencija.
Tokiomis aplinkybėmis apeliacinio skundo pirmasis ir antrasis pagrindai turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Trečiuoju pagrindu, grindžiamu Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsnio ir jos teisės į gynybą pažeidimu, apeliantė ginčija tai, kad jos ieškinys pirmojoje instancijoje yra akivaizdžiai nepriimtinas, ir priduria, kad jis buvo atmestas nesuteikus jai galimybės pareikšti nuomonės dėl nepriimtinumo, kuriuo, be to, BPV nesirėmė.
BPV abejoja dėl šio pagrindo priimtinumo ir mano, kad jis bet kuriuo atveju nepagrįstas. Komisija tvirtina, kad šis pagrindas yra nereikšmingas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl trečiojo pagrindo priimtinumo reikia pažymėti, pirma, kad apeliantė pateikė išsamius argumentus, susijusius su jos ieškinio pirmojoje instancijoje nepriimtinumo neakivaizdumu ir teisės į gynybą pažeidimu, ir, antra, kad klausimas, ar Bendrasis Teismas pažeidė savo Procedūros reglamento 126 straipsnį, yra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė (pagal analogiją žr. 1999 m. liepos 1 d. Sprendimo Alexopoulou / Komisija,
C‑155/98 P
,
EU:C:1999:345
,
–
punktus; šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 6 d. Sprendimo Apcoa Parking Holdings / EUIPO,
C‑32/17 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2018:396
,
–
punktus).
Darytina išvada, kad šis pagrindas yra priimtinas.
Dėl esmės, pirma, kalbant apie tariamą Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsnio pažeidimą, reikia pažymėti, kad jeigu Bendrasis Teismas mano, kad bylos medžiagoje yra pakankamai informacijos, jis bet kada gali nuspręsti priimti sprendimą motyvuota nutartimi pagal šią nuostatą (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 29 d. Nutarties Ripa di Meana / Parlamentas,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
,
punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad akivaizdus nepriimtinumas taikant Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsnį gali būti akivaizdus ne tik dėl to, kad jis nustatytas ankstyvoje proceso stadijoje, atsižvelgiant, be kita ko, į bylos iškėlimo dokumentą, bet ir dėl to, kad nekelia abejonių, visų pirma atsižvelgiant į Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją.
Reikia konstatuoti, kad nagrinėjamoje byloje, siekdamas pripažinti ieškinį akivaizdžiai nepriimtinu, Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 36 ir 51 punktuose rėmėsi suformuota jurisprudencija.
Atsižvelgiant į tai negalima pritarti apeliantės argumentui, kad ieškinio pirmojoje instancijoje nepriimtinumas dėl jo pavėluoto pareiškimo nebuvo akivaizdus, nes jį lėmė ne dviejų mėnesių termino ieškiniui pareikšti pažeidimas, o termino, per kurį suinteresuotasis asmuo turi prašyti pateikti ginčijamą aktą, pagrįstumo vertinimas.
Iš tiesų iš skundžiamos nutarties 47 punkto aiškiai matyti: kadangi apeliantė neprašė pateikti ginčijamų sprendimų, Bendrasis Teismas šiuo atveju nevertino termino pagrįstumo.
Be to, priešingai, nei teigia apeliantė, tai, kad bylą nagrinėjo Bendrasis Teismas, kad jis patenkino prašymus leisti įstoti į bylą ir ėmėsi proceso organizavimo bei tyrimo priemonių, jam netrukdė priimti Procedūros reglamento 126 straipsniu pagrįstos nutarties dėl akivaizdaus nepriimtinumo. Konkrečiai kalbant, tokių priemonių, kuriomis, be kita ko, siekiama sudaryti sąlygas bylos nagrinėjimui ir procedūrų eigai, taikymas savaime negali būti kliūtis šiuo pagrindu priimti nutartį (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo AIT / Komisija,
C‑547/03 P
,
EU:C:2006:46
,
–
punktus).
Galiausiai, kadangi ieškinio priimtinumas yra su viešąja tvarka susijęs pagrindas, kuris turi būti iškeltas Sąjungos teismo iniciatyva, Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsniu grindžiamos nutarties priėmimas nepriklauso nuo to, ar atsakovas ginčija ieškinio priimtinumą. Taigi šioje byloje vertinant akivaizdų nepriimtinumo pobūdį neturi reikšmės tai, kad BPV, atsakovė Bendrajame Teisme nagrinėjamoje byloje, nesirėmė pavėluotu ieškinio pareiškimu (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 17 d. Nutarties Melkveebedrijf Overenk ir kt. / Komisija,
C‑643/13 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2014:2118
,
punktą).
Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas, kaip tai suprantama pagal Procedūros reglamento 126 straipsnį.
Antra, kalbant apie tariamą ieškovės teisės į gynybą pažeidimą, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsnyje numatytos procedūros taikymas savaime nepažeidžia teisės į teisingą ir veiksmingą teismo procesą, nes ši nuostata taikoma tik tose bylose, kuriose Bendrajame Teisme pareikštas ieškinys akivaizdžiai turi būti atmestas (pagal analogiją žr. 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo Gorostiaga Atxalandabaso / Parlamentas,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš šio sprendimo 43 ir 55 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai nusprendė, kad ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas. Todėl negalima pritarti apeliantės argumentams, kad, pirma, priėmus nutartį pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 126 straipsnį buvo pažeista jos teisė į gynybą, ir, antra, kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 129 straipsnis šioje byloje yra tinkamesnis teisinis pagrindas, nes juo užtikrinamas teisės į gynybą paisymas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, apeliacinio skundo trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl ketvirtojo pagrindo
Šalių argumentai
Pateikdama ketvirtąjį pagrindą apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai pripažino SESV 277 straipsniu grindžiamą prašymą nepriimtinu dėl to, kad ieškinys, grindžiamas SESV 263 straipsniu, yra akivaizdžiai nepriimtinas.
Komisijos palaikoma BPV ginčija šio pagrindo pagrįstumą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Priminęs, kad galimybė remtis visuotinai taikomo akto neteisėtumu pagal SESV 277 straipsnį nėra savarankiška teisė pareikšti ieškinį ir ja negalima pasinaudoti nesant pagrindinės teisės pareikšti ieškinį, Bendrasis Teismas nusprendė, kad apeliantės prašymas konstatuoti Deleguotojo reglamento 2015/63 dalinį ar visišką neteisėtumą yra akivaizdžiai nepriimtinas, nes nėra savarankiškos teisės pareikšti ieškinį, kad galėtų remtis visuotinai taikomo akto neteisėtumu.
Be to, Bendrasis Teismas pabrėžė: kadangi tokiu prašymu netiesiogiai, bet neišvengiamai, siekiama, kad būtų konstatuotas neteisėtumas, kiek tai susiję su prašymu panaikinti ginčijamus sprendimus, ieškinio dėl panaikinimo akivaizdus nepriimtinumas tiek, kiek jis pareikštas dėl šių sprendimų, lemia prieštaravimo dėl teisėtumo nepriimtinumą.
Ketvirtajame pagrinde apeliantė, darydama nuorodą į argumentus, kuriais grindžiami jos du pirmieji pagrindai, tik teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog SESV 263 straipsniu grindžiamas prašymas nepriimtinas. Tuo remdamasi ji daro išvadą, kad Bendrasis Teismas rėmėsi klaidinga prielaida, kai atmetė kaip akivaizdžiai nepriimtiną SESV 277 straipsniu grindžiamą prašymą konstatuoti Deleguotojo reglamento 2015/63 dalinį ar visišką neteisėtumą.
Vis dėlto iš to, kad buvo atmesti pirmieji trys apeliacinio skundo pagrindai, matyti, jog Bendrojo Teismo išvada, kad SESV 263 straipsniu grindžiamas ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas, nebuvo paneigta. Taigi, Bendrasis Teismas, remdamasis suformuota jurisprudencija, teisingai nusprendė, kad pagrindinio ieškinio nepriimtinumas lemia SESV 277 straipsniu grindžiamo prieštaravimo dėl neteisėtumo nepriimtinumą (žr. 1993 m. birželio 28 d. Nutarties Donatab ir kt. / Komisija,
C‑64/93
,
EU:C:1993:266
,
ir
punktus ir 2006 m. gruodžio 8 d. Nutarties Polyelectrolyte Producers Group / Komisija ir Taryba,
C‑368/05 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2006:771
,
punktą).
Taigi reikia atmesti ketvirtąjį pagrindą.
Dėl penktojo pagrindo
Šalių argumentai
Subsidiariai ir tuo atveju, jei Teisingumo Teismas atmestų apeliacinį skundą, apeliantė prašo panaikinti skundžiamą nutartį tiek, kiek Bendrasis Teismas nurodė jai padengti savo ir BPV bylinėjimosi išlaidas. Iš tiesų, kadangi dėl BPV elgesio pailgėjo bylos nagrinėjimas Bendrajame Teisme ir padidėjo bylinėjimosi išlaidos, pastarasis turėjo pasinaudoti Procedūros reglamento 135 straipsnyje numatytomis galimybėmis.
BPV ir Komisija tvirtina, kad šis pagrindas nepriimtinas. BPV priduria, kad bet kuriuo atveju jis nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal suformuotą jurisprudenciją, jeigu visi kiti apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, reikalavimai dėl tariamai neteisingo Bendrojo Teismo sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų turi būti atmesti kaip nepriimtini taikant Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio antrą pastraipą, pagal kurią apeliacinis skundas negali būti pateiktas vien dėl bylinėjimosi išlaidų priteisimo ir dydžio (2020 m. sausio 30 d. Sprendimo České dráhy / Komisija,
C‑538/18 P ir C‑539/18 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2020:53
,
ir
punktai bei nurodyta jurisprudencija).
Taigi, šioje byloje atmetus keturis pirmuosius apeliacinio skundo pagrindus, penktasis, ir paskutinis, apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su bylinėjimosi išlaidų paskirstymu, turi būti pripažintas nepriimtinu.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi BPV prašė priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas ir ši pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo ir BPV patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Remiantis minėto reglamento 140 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos padengia savo bylinėjimosi išlaidas, Italijos Respublika ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Credito Fondiario SpA
padengia savo ir Bendros pertvarkymo valdybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Italijos Respublika ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.