CELEX: 62018CJ0364
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 94/22/EK
Enerģētika
Atļauju ogļūdeņražu meklēšanai, izpētei un ieguvei piešķiršanas un izmantošanas noteikumi
Nodevas
Aprēķinu metodes
QE un Pfor indeksi
Diskriminējošs raksturs

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/22/EK (1994. gada 30. maijs) par atļauju piešķiršanas un izmantošanas noteikumiem ogļūdeņražu meklēšanai, izpētei un ieguvei (
OV 1994, L 164, 3. lpp.
) 6. panta 1. punktu, lasot to kopā ar šīs direktīvas sesto apsvērumu.
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp
Eni SpA
, no vienas puses, un
Ministero dello Sviluppo Economico
(Ekonomikas attīstības ministrija, Itālija) un
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija), no otras puses, un
Shell Italia E & P SpA
(turpmāk tekstā – “
Shell
”), no vienas puses, un šīm divām ministrijām, kā arī
Autorità di Regolazione per l’Energia, Reti e Ambiente
, iepriekš
Autorità per l’energia elettrica e il gas e il sistema idrico
(Enerģētikas, tīklu un vides regulatīvā iestāde, Itālija, turpmāk tekstā – “Iestāde”), no otras puses, par metodi, kā aprēķināms tās nodevas apmērs, kas šīm sabiedrībām ir jāmaksā par apakšzemes minerālresursu izmantošanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Direktīvas 94/22 ceturtajam, sestajam, septītajam un astotajam apsvērumam:
“tā kā dalībvalstis ir suverēnas un tām ir suverēnas tiesības attiecībā uz ogļūdeņražu resursiem, kas atrodas to teritorijās;
[..]
tā kā jāveic pasākumi, lai nodrošinātu vienlīdzīgas iespējas uzsākt darbu un darboties ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes un ieguves jomā saskaņā ar nosacījumiem, kas veicina lielāku konkurenci šajā jomā, tādējādi atbalstot resursu iespējami labāku meklēšanu, izpēti un ieguvi dalībvalstīs un veicinot iekšējā enerģijas tirgus integrāciju;
tā kā šajā nolūkā jāizstrādā kopīgi noteikumi, lai nodrošinātu to, ka procedūras, ar kurām piešķir atļaujas ogļūdeņražu meklēšanai, izpētei un ieguvei, ir pieejamas visiem subjektiem, kam ir vajadzīgās iespējas; tā kā atļaujas jāpiešķir, balstoties uz objektīviem un publicētiem kritērijiem; tā kā atļauju piešķiršanas nosacījumiem jau iepriekš jābūt zināmiem visiem subjektiem, kas piedalās procedūrā;
tā kā dalībvalstīm jāpatur tiesības pēc izvēles ierobežot šo darbu uzsākšanu un veikšanu, pamatojoties uz sabiedriskām interesēm, kā arī uzlikt par šo darbu veikšanu finansiālu nodevu vai nodevu ogļūdeņražos, ir jābūt sīki izstrādātiem minētās nodevas nosacījumiem, lai neiejauktos subjektu vadībā; tā kā šīs izvēles tiesības jāizmanto, nevienu nediskriminējot; tā kā jāveic pasākumi, lai neuzliktu subjektiem nosacījumus un pienākumus, ko nepamato vajadzība šo darbu veikt pareizi – izņēmums ir pienākumi, kas attiecas uz šo izvēles tiesību izmantošanu; tā kā subjektu darbs jāuzrauga tikai tiktāl, cik vajadzīgs, lai nodrošinātu tā atbilstību šiem pienākumiem un nosacījumiem.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 2. punktu:
“Ja kāds apgabals ir darīts pieejams 1. punktā noteikto darbu veikšanai, dalībvalstis nodrošina to, ka subjekti netiek diskriminēti attiecībā uz šādu darbu sākšanu un to veikšanu.”
Minētās direktīvas 6. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka 5. panta 2. punktā minētos nosacījumus un prasības, kā arī sīkākus pienākumus konkrētas atļaujas izmantošanai attaisno vienīgi vajadzība nodrošināt darbu pareizu veikšanu apgabalā, kuram pieprasīta atļauja, 2. punkta piemērošana vai arī finansiālas nodevas vai nodevas ogļūdeņražos.
[..]
3.   Dalībvalstis nosaka noteikumus 1. punktā minēto nodevu maksāšanai, tostarp jebkuru prasību pēc valsts līdzdalības, nodrošinot to, ka saglabājas subjektu vadības neatkarība.
[..]”
Itālijas tiesības
Direktīva 94/22 Itālijas tiesībās ir transponēta ar 1996. gada 25. novembra Leģislatīvo dekrētu Nr. 625 (1996. gada 14. decembra
GURI
Nr. 293). Šī leģislatīvā dekrēta, tā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2004. gada 23. augusta Likumu Nr. 239 (2004. gada 13. septembra
GURI
Nr. 315), (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 625/96”) 19. panta 1. un 5.
bis
punktā ir noteikts
“1.   Par produktiem, kas iegūti no 1997. gada 1. janvāra, katram ieguves koncesijas īpašniekam katru gadu ir jāmaksā valstij procentuāla daļa no iegūtā produkta vērtības, kas atbilst 7 % no sauszemē iegūto šķidro un gāzveida ogļūdeņražu daudzuma, 7 % no jūrā iegūtā gāzveida ogļūdeņražu daudzuma un 4 % no jūrā iegūtā šķidro ogļūdeņražu daudzuma.
[..]
5.
bis
Produktiem, kas iegūti no 2002. gada 1. janvāra, ieguves kvotas vienotās vērtības nosaka: [..] b) gāzei – par visām koncesijām un visiem koncesionāriem, balstoties uz
QE
indeksa vidējo aritmētisko rādītāju par atsauces gadu – izejvielas gāzes enerģijas satura izmaksām, kas izteiktas euro/MJ (megadžouls) un ko nosaka [Iestāde] saskaņā ar tās 1999. gada 22. aprīļa Lēmumu Nr. 55/99 [..].”
Atbilstoši 2009. gada 23. jūlija Likuma Nr. 99 (2009. gada 31. jūlija
GURI
Nr. 176) 45. panta 1. punktam Leģislatīvā dekrēta Nr. 625/96 19. panta 1. punktā paredzētā ieguves rūpniecības kvota, kas jāmaksā dabasgāzes ieguves koncesiju īpašniekiem, tika palielināta līdz 10 %.
2007. gada 31. janvāra Dekrētlikuma Nr. 7, kas pārveidots par likumu ar Likumu Nr. 40/2007 (2007. gada 2. aprīļa
GURI
Nr. 77), 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ieguves koncesiju īpašniekiem ieguves jaudas regulētajā tirgū produkta kvotas, kas maksājamas valstij, ir jāatsavina saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti ekonomikas attīstības ministra dekrētā.
Saskaņā ar minētā dekrētlikuma 11. pantu Ekonomikas attīstības ministrijas 2010. gada 6. augusta dekrēta (2010. gada 27. augusta
GURI
Nr. 200) 4. pantā ir paredzēts, ka koncesionāriem dabasgāzes kvotas, kas atbilst valstij maksājamajām nodevām, ir jāpiedāvā ieguves jaudas regulētajā tirgū, dēvētā par
PSV
tirgu. Saskaņā ar Tiesai sniegto informāciju
PSV
ir virtuāla platforma, ko vada
Snam Rete Gas
, proti, lielākā dabasgāzes tīkla operatore Itālijā, un tajā ir iespējams veikt valsts gāzesvadu tīklā ievadītās gāzes tirdzniecību un atsavināšanu.
PSV
galvenais mērķis ir nodrošināt lietotājiem tikšanās vietu saistībā ar piedāvājumu un pieprasījumu, lai varētu veikt divpusējus dabasgāzes ārpusbiržas darījumus ik dienu.
Kā izriet no ministrijas 2010. gada 6. augusta dekrēta par
PSV
tirgu 4. panta 1., 3. un 4. punkta, dabasgāzes kvotu atsavināšanas mehānisma darbība, kas atbilst valstij maksājamajām nodevām, ir balstīta uz izsoles tirdzniecības sistēmu. Piedāvājumi par cenu, kas ir zemāka par
QE
indeksu, nevar tikt pieņemti. Ja gāzes kvota, kas piedāvāta šajā tirgū, netiek pārdota, tā paliek koncesionāra rīcībā un tam ir jāmaksā Itālijas valstij līdzvērtīga summa skaidrā naudā, kas novērtēta kā
QE
indeksam atbilstoša summa.
2012. gada 24. janvāra Dekrētlikuma Nr. 1 par steidzamiem noteikumiem par konkurenci, infrastruktūru attīstību un konkurētspēju, kas pārveidots par 2012. gada 24. marta Likumu Nr. 27 (2012. gada 24. marta
GURI
Nr. 71), 13. pantā ir noteikts:
“Sākot no pirmā ceturkšņa, kas seko pēc šī dekrēta stāšanās spēkā, [Iestāde], lai Eiropas vērtībām pielāgotu dabasgāzes references cenas, kas noteiktas 2000. gada 23. maija Leģislatīvā dekrēta Nr. 164, ar grozījumiem, 22. pantā minētajiem neaizsargātajiem lietotājiem, nosakot mainīgās summas, kas sedz dabasgāzes piegādes izmaksas, progresīvi kā vienu no parametriem, uz kuriem ir balstīta aktualizācija, saistībā ar pakāpeniski pieaugošo kvotu ievieš atsauci uz tirgū pastāvošajām gāzes cenām. Gaidot2009. gada 23. jūlija Likuma Nr. 99 30. panta 1. punktā paredzēto dabasgāzes tirgus ieviešanu, vērā ņemamie atsauces tirgi ir Eiropas tirgi, kas identificēti saskaņā ar 2010. gada 13. augusta Leģislatīvā dekrēta Nr. 130 9. panta 6. punktu.”
Saskaņā ar šo noteikumu Iestāde, sākot no 2013. gada 1. oktobra, ar Lēmumu 196/2013/R/gas ir galīgi atteikusies no
QE
indeksa kā gāzes izmaksu aprēķināšanas parametra, lai noteiktu tās piegādes nosacījumus neaizsargātajiem lietotājiem. Saskaņā ar šo lēmumu pieņemamais indekss ir
Cmem
indekss, ko veido dažādu elementu kopsumma, tostarp
Pfor
indekss. Pēdējais minētais indekss attiecas uz dabasgāzes piegādes izmaksām un tiek noteikts, pamatojoties tikai uz šī produkta “forward” ceturkšņa biržas cenām Nīderlandes gāzes biržas ārpusbiržas tirgū.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Eni
un
Shell
ir dabasgāzes ieguves koncesijas, kas atrodas uz sauszemes un jūrā. Kā koncesionāriem tiem ir jāmaksā nodeva par apakšzemes minerālresursu ieguvi, kuras apmērs tiek noteikts, atsaucoties uz iegūtās gāzes kvotas vērtību, kas noteikta ar likumu.
Ar savu pamatprasību
Eni
un
Shell
apstrīd dažādus atbildētāju pamatlietā pieņemtus aktus, tostarp
Ministero dello Sviluppo Economico – Direzione generale per la sicurezza dell’approvigionamento e le infrastrutture energetiche
(Ekonomikas attīstības ministrijas Piegādes drošības un enerģētikas infrastruktūras ģenerāldirektorāts) 2016. gada 24. marta lēmumu, ar kuriem pēdējie minētie attiecībā uz 2015. gadu kā atsauces parametru minētās nodevas aprēķināšanai saglabāja spēkā
QE
indeksu, kas balstīts uz naftas un cita veida kurināmā vidējā termiņa un ilgtermiņa biržas cenām. Šīs sabiedrības uzskata, ka šo kvotu vērtības un līdz ar to arī minētās nodevas apmēra noteikšanas pamatā ir jābūt citam indeksam, proti,
Pfor
indeksam, kurš ir saistīts ar dabasgāzes cenu īstermiņa tirgū.
Šajā kontekstā
Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia
(Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) jautā, vai attiecīgais Itālijas tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Direktīvu 94/22, it īpaši tās 6. panta 1. punktu, lasot to kopā ar šīs direktīvas sesto apsvērumu, kurā ir paredzēts dalībvalstu pienākums “nodrošināt vienlīdzīgas iespējas” ogļūdeņražu ieguves jomā “saskaņā ar nosacījumiem, kas veicina lielāku konkurenci šajā jomā”.
Šī tiesa, pirmkārt, norāda, ka Itālijas likumdevējs, kā tas izriet no 2012. gada 24. marta Likuma Nr. 27 13. panta 1. punkta, ir nolēmis pakāpeniski atteikties no
QE
indeksa kā parametra, kas ļauj noteikt neaizsargātajiem lietotājiem paredzētās dabasgāzes references cenu, lai pielāgotu šo cenu Eiropas vērtībām. Tā arī precizē, ka Iestāde ar Lēmumu 196/2013/R/
gas
ir galīgi atteikusies no
QE
indeksa par labu
Pfor
indeksam kā parametram dabasgāzes izmaksu aizsargātajā tirgū aprēķinam.
Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka cena, kas aprēķināta, ņemot vērā
QE
indeksa vērtību, atbilstoši kurai koncesionāriem joprojām ir pienākums novērtēt gāzes kvotas, kas atbilst nodevai, kura tiem ir jāmaksā, ir “ievērojami augstāka” nekā gāzes cena, kas aprēķināta, izmantojot
Pfor
indeksu. Šo kvotu augstākās cenas dēļ tās joprojām netika pārdotas pēc to piedāvājuma
PSV
tirgū.
Šajos apstākļos iegūtā produkta kvotu vērtības aprēķināšanas kārtība, kas atbilst Itālijas valstij maksājamajai nodevai, var nostādīt koncesionārus nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar citiem subjektiem, kas darbojas dabasgāzes tirgū un kam nav piemērojams pienākums piemērot
QE
indeksu.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija) ar 2018. gada 19. janvāra spriedumu Nr. 290 ir apstiprinājusi valstij maksājamo nodevu vērtības aprēķina metodi, kas balstīta uz šo indeksu. Šajā spriedumā
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nosprieda, ka, ņemot vērā Direktīvas 94/22 6. panta 1. punktā paredzētās alternatīvas, Itālijas likumdevējs varēja izvēlēties noteikt koncesionāru atlīdzību samaksāt naudas atlīdzības veidā. Šajā tiesību normā neesot noteikts, ka ir jāparedz līdzvērtība starp šo atlīdzību un iegūtās gāzes kvotas tirgus vērtību.
Consiglio di Stato
(Valsts padome) skatījumā metode, kas balstās uz
QE
indeksu, ļauj nodrošināt pietiekami stabilus un paredzamus ieņēmumus no iegūšanas koncesijām. Turklāt, atsakoties no metodes, kas balstīta uz
QE
indeksu, tiktu samazināti Itālijas valsts gūtie ieņēmumi, piemērojot Leģislatīvā dekrēta Nr. 625/96 19. panta 5.
bis
punktu.
Šādos apstākļos
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu, kas abās lietās ir formulēts identiski:
“Vai noteikumiem, kas ietverti Direktīvas 94/22 6. panta 1. punktā un sestajā apsvērumā, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā it īpaši [Leģislatīvā dekrēta Nr. 625/96] 19. panta 5.
bis
punktā ietvertais, ar kuru saskaņā ar
Consiglio di Stato
(Valsts padome) spriedumā Nr. 290/2018 sniegto interpretāciju maksājamo nodevu aprēķināšanai ir ļauts noteikt, ka ir jāizmanto
QE
indekss, kas balstīts uz naftas un cita veida kurināmā biržas cenām, nevis
Pfor
indekss, kas piesaistīts gāzes cenai īstermiņa tirgū?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 94/22 6. panta 1. punkts, lasot to kopā ar tās sesto apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru dabasgāzes ieguves koncesiju īpašnieku maksājamās nodevas apmērs tiek aprēķināts, ņemot vērā indeksu, kas ir balstīts uz naftas un cita veida kurināmā vidējā termiņa un ilgtermiņa biržas cenām, nevis indeksu, kas atspoguļo dabasgāzes cenu īstermiņa tirgū.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka no Direktīvas 94/22 sestā apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm ir jānodrošina vienlīdzīgas iespējas darboties ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes un ieguves jomā, lai veicinātu lielāku konkurenci šajā nozarē.
Tāpat šīs direktīvas 2. panta 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai attiecīgās ekonomiskās vienības netiktu diskriminētas attiecībā uz šādu darbu sākšanu un to veikšanu (spriedums, 2013. gada 27. jūnijs, Komisija/Polija,
C‑569/10
,
EU:C:2013:425
,
50.
punkts).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka no Direktīvas 94/22 6. panta 1. punkta, lasot to kopā ar tās astoto apsvērumu, izriet, ka dalībvalstis var pieprasīt finansiālas nodevas vai nodevas natūrā kā atlīdzību par to teritorijā esošā ogļūdeņraža ieguves darbību, ko veic ieinteresētās saimnieciskās vienības, kas ir resurss, attiecībā uz kuru, kā norādīts šīs direktīvas ceturtajā apsvērumā, šīs valstis ir “suverēnas un tām ir suverēnas tiesības”.
Treškārt, kā savu secinājumu 43. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Direktīvā 94/22 dalībvalstīm ir piešķirta plaša rīcības brīvība attiecībā uz šādas nodevas aprēķināšanas un piemērošanas kārtību.
Pamatlietās
Eni
un
Shell
, kas kā koncesionāri veic dabasgāzes ieguves darbību, apgalvo, ka
QE
indeksa kā nodevas aprēķina metodes noteikšanas dēļ cena par ieguves produkta kvotu, kas ir tā pamatā, ir augstāka nekā dabasgāzes cena, ar kuru tika veikta apmaiņa
PSV
tirgū. Pirmām kārtām, šīs kvotas netiekot pārdotas, kad koncesionāri mēģina tās atsavināt izsolēs, kas regulē
PSV
tirgus darbību. Otrām kārtām, šie koncesionāri būtībā esot spiesti iegādāties nepārdoto dabasgāzi, kas atbilst šīm kvotām, un kā nodevu samaksāt Itālijas valstij gāzes kvotu par cenu, kas ir augstāka par tirgus cenu.
Tā kā citiem uzņēmumiem, kas darbojas
PSV
tirgū, nav jāmaksā šāda nodeva Itālijas valstij, tie varot iegādāties un apmainīties ar dabasgāzi par zemākām cenām, ko nosaka piedāvājuma un pieprasījuma mijiedarbība šajā tirgū.
Šāda situācija, pēc
Eni
un
Shell
domām, radot diskrimināciju starp uzņēmumiem, kuriem ir dabasgāzes ieguves koncesijas, no vienas puses, un uzņēmumiem, kuri darbojas
PSV
tirgū minētā produkta pārdošanas, izplatīšanas un tirdzniecības mērķiem, no otras puses.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips kā vispārējs Savienības tiesību princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (spriedums, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
66.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Jānorāda, ka tādi koncesionāri kā
Eni
un
Shell
pamatlietās attiecībā uz tādas nodevas uzlikšanu, kāda tiek aplūkota pamatlietās, nav situācijā, kas būtu salīdzināma ar citu
PSV
tirgus dalībnieku, kuri nodarbojas tikai ar gāzes kvotu pārdošanu, izplatīšanu un tirgošanu šajā tirgū, situāciju.
Proti, no Tiesas rīcībā esošās informācijas, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, izriet, ka šīs nodevas samaksa ir noteikta tikai ieguves koncesijas īpašniekiem kā atlīdzība par tiesībām ekskluzīvi veikt ogļūdeņražu ieguves darbību noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā.
Šādos apstākļos tāds valsts tiesiskais regulējums kā šajās lietās, kurā ir paredzēts, ka dabasgāzes ieguves koncesiju īpašnieku maksājamās nodevas apmērs tiek noteikts, ņemot vērā indeksu, kas atšķiras no indeksa, kurš tiek izmantots, lai noteiktu iegūtās dabasgāzes vērtību tirgū, nerada diskrimināciju attiecībā pret šiem īpašniekiem.
No tā izriet, ka tam, ka
QE
indekss nav saistīts ar dabasgāzes tirgus cenu, nav nozīmes, lai novērtētu minētā tiesiskā regulējuma diskriminējošo raksturu. Šo konstatējumu apstiprina fakts, ka Direktīvā 94/22 nav paredzēts neviens noteikums, saskaņā ar kuru dalībvalstīm būtu pienākums izmantot konkrētu metodi, lai noteiktu attiecīgo nodevu, vai arī paredzēt, ka tās vērtībai būtu jābūt saistītai ar tādas dabasgāzes cenām, ar kuru tiek veikta apmaiņa
PSV
tirgū.
Šajā ziņā, kā secinājumu 58. punktā norādījis ģenerāladvokāts, nav nesaprātīgi, ka dalībvalsts, lai nodrošinātu lielāku to valsts ieņēmumu stabilitāti un paredzamību, kas tiek gūti no ogļūdeņražu ieguves, izvēlas tādu nodevas, kas jāmaksā par šādas darbības veikšanu, aprēķina metodi, kas ir saistīta ar mazāk mainīgu rādītāju, kura pamatā ir naftas un cita veida kurināmā cena biržā vidējā termiņa un ilgtermiņā, kā, piemēram,
QE
indekss, nevis rādītāju, kas atspoguļo dabasgāzes cenu īstermiņa tirgū, kā, piemēram,
Pfor
indeksu.
Tāpat ir jāuzsver, ka Direktīvā 94/22, it īpaši tās 6. pantā, ir noteiktas zināmas prasības, kas dalībvalstīm ir jāņem vērā, kad tās īsteno savu rīcības brīvību, nosakot tādu nodevu aprēķināšanas kārtību kā pamatlietā aplūkotās nodevas.
Tādējādi, kā secinājumu 60. un 67. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, no Direktīvas 94/22 6. panta 1. un 3. punkta izriet, ka dalībvalstis nevar noteikt nodevas, kuru līmenis praksē padarītu neiespējamu dabasgāzes izpētes, ekspluatācijas un ieguves darbību veikšanu vai neļautu garantēt subjektu neatkarību vadības jautājumos.
Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, ir jāizvērtē, vai tajā izskatāmajos strīdos Direktīvā 94/22 noteiktie ierobežojumi nav tikuši ievēroti.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 94/22 6. panta 1. punkts, lasot to kopā ar tās sesto apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru dabasgāzes ieguves koncesiju īpašnieku maksājamās nodevas apmērs tiek aprēķināts, ņemot vērā indeksu, kas balstīts uz naftas un cita veida kurināmā vidējā termiņa un ilgtermiņa biržas cenām, nevis indeksu, kas atspoguļo dabasgāzes cenu īstermiņa tirgū.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/22/EK (1994. gada 30. maijs) par atļauju piešķiršanas un izmantošanas noteikumiem ogļūdeņražu meklēšanai, izpētei un ieguvei 6. panta 1. punkts, lasot to kopā ar šīs direktīvas sesto apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru dabasgāzes ieguves koncesiju īpašnieku maksājamās nodevas apmērs tiek aprēķināts, ņemot vērā indeksu, kas balstīts uz naftas un cita veida kurināmā vidējā termiņa un ilgtermiņa biržas cenām, nevis indeksu, kas atspoguļo dabasgāzes cenu īstermiņa tirgū.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.