CELEX: 62016TJ0640
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Toplinski stabilizatori
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ-a
Odluka kojom se izmjenjuje prvotna odluka
Tužba za poništenje
Pravni interes
Dopuštenost
Novčane kazne
Gornja granica od 10 %
Grupa društava
Jednako postupanje

Okolnosti spora
Tužitelj, društvo GEA Group AG, nastalo je spajanjem 2005. društva Metallgesellschaft AG (u daljnjem tekstu: MG) i jednog drugog društva. MG je bilo holding društvo koje je 2000. imalo, izravno ili putem društva kćeri, društva Chemson Gesellschaft für Polymer‑Additive mbH (u daljnjem tekstu: OCG) i Polymer‑Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (u daljnjem tekstu: OCA).
Društvo MG prodalo je 17. svibnja 2000. društvo OCG, koje je preimenovano u Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (u daljnjem tekstu: ACW).
Nakon prestanka postojanja društva OCA u svibnju 2000. njegove aktivnosti preuzelo je društvo koje se od 30. kolovoza 2000. naziva Chemson Polymer‑Additive AG (u daljnjem tekstu: CPA), koje više nije dio navedene grupe kojoj je tužitelj bio holding društvo.
Predmet T‑45/10
Komisija je svojom Odlukom C(2009) 8682
final
od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2009.), zaključila da je određeni broj poduzetnika prekršio članak 81. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) jer su sudjelovali u dvjema skupinama protutržišnih sporazuma i usklađenih djelovanja na području EGP‑a u vezi s, s jedne strane, sektorom kositrenih stabilizatora i, s druge strane, sektorom ulja epoksidnog sojinog ulja i estera (u daljnjem tekstu: sektor ESBO/esteri).
Člankom 1. stavkom 2. točkom (k) Odluke iz 2009. tužitelj je proglašen odgovornim za povrede počinjene na tržištu sektora ESBO/esteri od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000.
Njegova odgovornost, kao sljednika društva MG, utvrđena je za cijelo razdoblje povrede za povrede koje je društvo OCG počinilo od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000. i povrede društva OCA u razdoblju od 13. ožujka 1997. do 17. svibnja 2000.
Usto, ACW je kao sljednik društva OCG sankcioniran, s jedne strane, za povredu koju je činilo društvo OCG tijekom cijelog razdoblja povrede, odnosno od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000., i, s druge strane, za povredu koju je činilo društvo OCA od 30. rujna 1999. do 17. svibnja 2000. jer je OCG u potonjem imao 100 %-tni udio.
Usto, CPA je kao sljednik društva OCG sankcioniran, s jedne strane, za povredu koju je činilo društvo OCA od 13. ožujka 1997. do 17. svibnja 2000. i, s druge strane, za povredu koju je činilo društvo OCG od 30. rujna 1995. do 30. rujna 1999., dok je društvo OCA u potonjem imalo 100 %-tni udio. Prema članku 2. stavku 2. Odluke iz 2009.:
„Za povredu/e u [sektoru ESBO/esteri] izriču se sljedeće novčane kazne:
[…]
31.
[tužitelj], [ACW] i [CPA] solidarno su odgovorni za iznos od 1913971 [eura];
32.
[tužitelj] i [ACW] solidarno su odgovorni za iznos od 1432229 [eura];
[…]”
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. siječnja 2010. tužitelj je pokrenuo postupak protiv Odluke iz 2009.
Opći je sud presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑45/10
, neobjavljena,
EU:T:2015:507
), odbio tužiteljevu tužbu.
Predmet T‑189/10
Društvo ACW je 15. prosinca 2009. Europskoj komisiji skrenulo pozornost na činjenicu da novčana kazna koja mu je izrečena u Odluci iz 2009. prelazi gornju granicu od 10 % njegova prihoda (u daljnjem tekstu: gornja granica od 10 %) iz članka 23. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [Ugovora o EZ‑u] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.).
Budući da je novčana kazna izrečena društvu ACW prešla prag od 10 %, Komisija je 8. veljače 2010. donijela Odluku C(2010) 727
final
o izmjeni Odluke [iz 2009.] (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2010.).
Komisija je u Odluci iz 2010. utvrdila da je novčana kazna izrečena društvu ACW solidarno, s jedne strane, s tužiteljem i društvom CPA i, s druge strane, s tužiteljem prelazila gornju granicu od 10 %, tako da je trebalo izmijeniti Odluku iz 2009. (vidjeti uvodnu izjavu 2. Odluke iz 2010.).
Komisija je u toj odluci također precizirala da iznos novčane kazne izrečen tužitelju i društvu CPA ostaje nepromijenjen, ali da iznos novčane kazne izrečene društvu ACW treba smanjiti i da Odluka iz 2010. ni na koji način ne utječe na ostale adresate Odluke iz 2009.
Člankom 1. iz Odluke iz 2010. izmijenjen je članak 2. drugi stavak Odluke iz 2009. na sljedeći način:
„u članku 2., tekst [točke] 31. zamjenjuje se sljedećim tekstom:
‚31.a
[tužitelj], [ACW] i [CPA] solidarno su odgovorni za iznos od 1086129 [eura];
31.b
[tužitelj] i [CPA] solidarno su odgovorni za iznos od 827842 [eura].’
U članku 2., tekst [točke] 32. zamjenjuje se sljedećim tekstom:
‚32.
[tužitelj] je odgovoran za iznos od 1432229 [eura].’”
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. travnja 2010. tužitelj je pokrenuo postupak protiv Odluke iz 2010. i zatražio od Općeg suda, podredno, izmjenu iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
Opći je sud presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), poništio Odluku iz 2010. u dijelu u kojem se ona odnosila na tužitelja. Opći je sud presudio da je Komisija povrijedila tužiteljeva prava obrane jer je donijela Odluku iz 2010. a da ga nije prethodno saslušala.
Pobijana odluka
Komisija je dopisom od 5. veljače 2016. obavijestila tužitelja o svojoj namjeri donošenja nove odluke i pozvala ACW, CPA i tužitelja da podnesu svoja pisana očitovanja.
Tužitelj je Komisiji dostavio svoja pisana očitovanja 24. ožujka 2016.
Dopisom od 2. svibnja 2016. Komisija je odgovorila na tužiteljeva očitovanja.
Komisija je 29. lipnja 2016. donijela Odluku C(2016) 3920
final
o izmjeni Odluke iz 2009. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
U članak 1. pobijane odluke preuzet je isti tekst, naveden u točki 15. ove presude, članka 1. Odluke iz 2010., kojim je izmijenjen članak 2. stavak 2. Odluke iz 2009.
U članku 2. pobijane odluke 10. svibnja 2010. određen je kao dan dospijeća plaćanja novčanih kazni.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. rujna 2016. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
U prilogu tužbi tužitelj je kao odgovor na pitanje Općeg suda u vezi s eventualnim spajanjem predmeta T‑45/10 i T‑189/10 u postupcima koji se odnose na ova dva predmeta (u daljnjem tekstu: Prilog A.9) dostavio Komisijina očitovanja od 18. ožujka 2013..
Predsjednik Općeg suda je 22. rujna 2016. donio mjeru upravljanja postupkom da bi od tužitelja dobio odgovor na pitanje je li Komisija bila odobrila dostavljanje priloga A.9.
Tužitelj je 27. rujna 2016. obavijestio Opći sud da nije zatražio Komisijino odobrenje za dostavljanje Priloga A.9.
Odlukom od 28. rujna 2016. predsjednik petog vijeća Općeg suda odlučio je da iz spisa neće izdvojiti Prilog A.9 tužbi jer, kao prvo, predmetni dokument potječe iz ranijeg postupka u predmetu T‑189/10 između istih glavnih stranaka, kao drugo, predmet T‑640/16 povezan je s predmetima T‑45/10 i T‑189/10 jer je odluka pobijana u ovom predmetu donesena nakon poništenja Odluke iz 2010. u predmetu T‑189/10 i, kao treće, Prilog A.9 odnosio se na Komisijin odgovor na mjeru upravljanja postupkom koju je Opći sud donio u predmetima T‑45/10 i T‑189/10.
Na raspravi održanoj 1. veljače 2018. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
primarno, poništi pobijanu odluku;
–
podredno, smanji iznos novčane kazne i odredi novi datum, nakon donošenja pobijane odluke, dospijeća za plaćanje kazne i od kojeg počinju teći zatezne kamate;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
ponajprije, odbaci tužbu kao nedopuštenu;
–
podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Svojom tužbom tužitelj, primarno, zahtijeva poništenje pobijane odluke i, podredno, izmjenu iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
Komisija u odgovoru na tužbu tvrdi da je ona nedopuštena.
Budući da je tužitelj primarno zatražio poništenje pobijane odluke, samo u slučaju odbijanja tog zahtjeva treba ispitati njegov zahtjev za sniženje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena, istaknut podredno.
Dopuštenost
Prema mišljenju Komisije, tužitelj nema nikakav interes tražiti poništenje pobijane odluke.
S jedne strane, ona navodi da u pobijanoj odluci nije utvrdila nijednu novu povredu koja se može pripisati tužitelju i da nije izmijenila iznos novčane kazne koja mu je izrečena u Odluci iz 2009., odluci koja je u odnosu na tužitelja postala konačna nakon presude od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑45/10
, neobjavljena,
EU:T:2015:507
).
Stoga, prema mišljenju Komisije, tužitelju poništenje pobijane odluke ne bi donijelo nikakvu korist jer on u svakom slučaju mora platiti kaznu koju duguje na temelju Odluke iz 2009.
Komisija također navodi da bi, s obzirom na presudu od 6. listopada 2015., Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Komisija (
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
, t.
47.
i
48.
), drugačije bilo samo da je tužitelj mogao osporavati, uz novčanu kaznu, i svoje sudjelovanje u povredi.
S druge strane, kazna koja je solidarno izrečena društvima ACW i CPA i tužitelju ne može se izmijeniti jer je ona određena odlukom iz 2010., koja je postala konačna u odnosu na društva ACW i CPA.
Komisija naglašava to da tužitelj ne može zahtijevati da društva ACW i CPA preuzmu veću ili drugačiju odgovornost od one određene Odlukom iz 2010. da bi se pokrili iznosi koje se i dalje duguju na temelju Odluke iz 2009.
Tužitelj, sa svoje strane, ističe da on kao adresat pobijane odluke ima aktivnu procesnu legitimaciju.
Pridodaje i to da ima pravni interes jer bi poništavanje pobijane odluke dovelo do toga da Komisija mora vratiti iznos kazne koju je on platio 22. srpnja 2016.
U vezi s Komisijinim argumentima o nedopuštenosti tužbe, tužitelj smatra da je rezoniranje pogrešno. Kao prvo, ono se temelji na premisi prema kojoj je Odluka iz 2009. pravna osnova za naplatu kazne.
Međutim, Komisijino donošenje pobijane odluke se, prema mišljenju tužitelja, može objasniti samo činjenicom da je Odluka iz 2010., koja je „zamijenila” Odluku iz 2009., poništena presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Zato je Komisija morala donijeti novu meritornu odluku u odnosu na tužitelja da bi imala pravnu osnovu za to da mu izrekne kaznu.
Stoga nikakvo upućivanje na Odluku iz 2009. ne utječe na dopuštenost tužbe.
Kao drugo, tužitelj navodi da je nedopuštenost tužbe, čak i ako se ona utvrdi, trebalo utvrditi i u predmetu T‑189/10 jer je Opći sud po službenoj dužnosti morao ispitati dopuštenost te tužbe. Međutim, budući da to nije učinjeno, ne može se zaključiti da je ova tužba nedopuštena.
Kao treće, tužitelj smatra da on ima pravni interes za to da Opći sud odluči o izreci Odluke iz 2009., kako je zamijenjena Odlukom iz 2010. i preuzeta u pobijanoj odluci, jer u predmetu T‑45/10 Opći sud nije mogao odlučiti o utvrđivanju zajedničke i solidarne odgovornosti društava, navedenih u izreci Odluke iz 2009., osobito nakon poništenja Odluke iz 2010.
Kao četvrto, poništenje pobijane odluke, s jedne strane, dovelo bi do toga da Komisija mora ponovno utvrditi zajedničke i solidarne odgovornosti tužitelja, da bi se postigla „bolja” preraspodjela novčane kazne, i, s druge strane, moglo bi predstavljati temelj za podnošenje tužbe Općem sudu za naknadu štete.
Kao peto, tužitelj naglašava da tužba nije usmjerena isključivo na osporavanje „nove preraspodjele odgovornosti”, već također na osporavanje izricanja novčanih kazni u odnosu na njega kao i postupak u kojem je donesena pobijana odluka i utvrđivanje roka za plaćanje tih kazni.
S tim u vezi treba prije svega napomenuti da Komisija ne osporava, u svrhu ocjenjivanja dopuštenosti tužbe, to da tužitelj ima aktivnu procesnu legitimaciju, što se ionako ne može ozbiljno osporiti jer je on adresat pobijane odluke.
Nasuprot tomu, Komisija ističe nepostojanje pravnog interesa tužitelja.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za poništenje koju podiže fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da tužitelj ima interes da pobijani akt bude poništen, s time da taj interes pretpostavlja to da poništenje tog akta može samo po sebi svojim rezultatom donijeti korist osobi koja je podnijela navedenu tužbu (vidjeti presude od 13. srpnja 2000., Parlament/Richard,
C‑174/99 P
,
EU:C:2000:412
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu; od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu, i od 28. rujna 2004., MCI/Komisija,
T‑310/00
,
EU:T:2004:275
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom predmetu, u svrhu ocjenjivanja ima li tužitelj pravni interes za poništenje pobijane odluke, treba, prije svega, podsjetiti na to da je na temelju članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009. tužitelju bilo naloženo plaćanje, s jedne strane, novčane kazne u visini od 1913971 eura, solidarno s društvima ACW i CPA, i, s druge strane, novčane kazne u visini od 1432229, solidarno s društvom ACW.
Tim kaznama sankcionira se povreda u kojoj su sudjelovali, s jedne strane, poduzetnik, u smislu prava Europske unije u području tržišnog natjecanja, koji se sastoji od tužitelja, društava ACW i CPA, od 30. rujna 1995. do 17. svibnja 2000., i, s druge strane, poduzetnik, u smislu prava Unije u području tržišnog natjecanja, koji se sastoji od tužitelja i društva ACW, od 11. rujna 1991. do 29. rujna 1995.
Prema tome, zbog solidarne prirode plaćanja novčane kazne koja je u njoj izrečena nesporno je to da je Komisija mogla, s punim pravom, zahtijevati od tužitelja, na temelju članka 2. točke 31. Odluke iz 2009., plaćanje novčane kazne u iznosu od 1913971 eura i, na temelju članka 2. točke 32. te odluke, plaćanje iznosa od 1432229 eura.
Utvrđivanje solidarne odgovornosti, naime, podrazumijeva to da Komisija od svakog sudužnika može zahtijevati plaćanje cijelog dugovanog iznosa.
Odlukom iz 2010. nije izmijenjen opseg te obveze u odnosu na tužitelja.
Naime, Odlukom iz 2010. Komisija je samo ispravila pogrešku u vezi s primjenom gornje granice od 10 % na društvo ACW, a riječ je o ispravku koji je bila dužna napraviti na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.
Komisija je, da bi to napravila, Odlukom iz 2010. primijenila gornju granicu od 10 % na ukupni iznos kazni izrečenih društvu ACW pa je na temelju toga smanjila iznos te kazne na 1086129 eura.
Da bi izvršila to smanjenje kazne, Komisija je odredila da taj cijeli iznos novčane kazne solidarno duguje društvo ACW zbog povrede u kojoj su sudjelovali tužitelj i društva ACW i CPA od 30. rujna 1995. do 17. svibnja 2000., pri čemu su ostatak novčane kazne, odnosno 827842 eura, solidarno ostali dužni platiti samo tužitelj i društvo CPA (članak 2. točka 31. podtočke (a) i (b) Odluke iz 2009., kako je izmijenjena Odlukom iz 2010.).
Usto, Komisija je naložila da samo tužitelj plati novčanu kaznu u iznosu od 1432229 eura zbog povrede u kojoj su sudjelovali on i društvo ACW za razdoblje od 11. rujna 1991. do 29. rujna 1995. s obzirom na to da je sveukupni iznos koji se mogao potraživati od društva ACW, nakon primjene gornje granice od 10 %, već bio obuhvaćen prvom novčanom kaznom (članak 2. točka 32. Odluke iz 2009., kako je izmijenjena Odlukom iz 2010.).
Stoga je tužitelj u svakom slučaju Komisiji morao platiti iznose potpuno identične onima na čije je plaćanje inicijalno bio obvezan Odlukom iz 2009.
Nasuprot tomu, Odlukom iz 2010. izmijenjeno je utvrđenje vanjskih odnosa solidarnosti između tužitelja, društva ACW i CPA za plaćanje iznosa svake od tih kazni. S jedne strane, u vezi s prvom od tih kazni, društva ACW i CPA su sada solidarni sudužnici tužitelja samo u odnosu na iznos od 1086129 eura, a samo društvo CPA je solidarni sudužnik tužitelja za preostali iznos, odnosno 827842 eura. S druge strane, u vezi s drugom kaznom, tužitelj je postao jedini dužnik iznosa koji se može zahtijevati po toj osnovi, odnosno 1432229 eura.
Usto, treba podsjetiti na to da je tužitelj podnio, nakon toga, tužbu protiv Odluke iz 2009., upisanu pod poslovnim brojem T‑45/10, i tužbu protiv Odluke iz 2010., upisanu pod poslovnim brojem T‑189/10. Dvjema različitim presudama objavljenima isti dan Opći sud je, s jedne strane, odbio prvu tužbu i, s druge strane, poništio Odluku iz 2010. prihvaćajući tužbeni razlog koji se temelji na povredi tužiteljevih prava obrane.
Međutim, ako je, kao što to tvrdi Komisija, to što je Opći sud odbio tužiteljevu tužbu presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑45/10
, neobjavljena,
EU:T:2015:507
), zbog neulaganja žalbe protiv te presude, dovelo do toga da postanu konačni Komisijini zaključci u vezi s tužiteljevom odgovornosti na temelju toga što je tijekom povrede pripadao istom poduzetniku, u smislu prava Europske unije u području tržišnog natjecanja, koji se sastojao od društava ACW i CPA i samog tužitelja, tako nije moglo biti i u vezi s utvrđivanjem solidarnosti u odnosu na kazne koje se od tih društava mogu zahtijevati na temelju članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009. Naime, potonji dio Odluke iz 2009. izmijenjen je Odlukom iz 2010. nakon podnošenja tužiteljeve tužbe u predmetu T‑45/10.
Točno je da je svojim retroaktivnim djelovanjem poništenje Odluke iz 2010. izvršeno u predmetu T‑189/10 dovelo do uspostave stanja koje je postojalo prije te odluke, pa tako i do toga da je članak 2. točke 31. i 32. Odluke 2009., u prvotnom tekstu, vraćen na snagu.
Međutim, nakon tog poništenja Komisija je donijela pobijanu odluku, čijom je izrekom, koja je potpuno jednaka onoj Odluke iz 2010., ponovno izmijenjen članak 2. točke 31. i 32. Odluke iz 2009.
S tim u vezi, suprotno Komisijinim tvrdnjama, na pravni je položaj društava ACW i CPA, iako nisu sudjelovala u tužbi koju je tužitelj podnio protiv Odluke iz 2010., baš kao i na tužiteljev utjecalo poništenje Odluke iz 2010.
Naime, s jedne strane, treba podsjetiti na to da presude o poništenju, u pravu Unije, imaju snagu pravomoćno presuđene stvari (presuda od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, t.
54.
).
S druge strane, pravni položaj društava ACW i CPA u vezi s poništenim odredbama vezan je uz pravni položaj tužitelja jer je cilj tih odredaba odrediti iznose novčanih kazni koje im treba izreći zbog povreda za koje su oni solidarno odgovorni, kao i vanjskih odnosa solidarnosti tih društava u odnosu na te novčane kazne (vidjeti, u tom smislu i analogijom, presudu od 10. travnja 2014., Komisija i dr./Siemens Österreich i dr.,
C‑231/11 P do C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, t.
41.
do
52.
).
Člankom 2. točkama 31. i 32. Odluke iz 2009., kako je izmijenjena Odlukom iz 2010., izmijenjen je pravni položaj tužitelja, društava ACW i CPA, tako što je iznos novčanih kazni preraspodijeljen na način koji je različit od onoga kako su bile raspodijeljene inicijalnim tekstom tih odredbi.
Isto vrijedi i za izreku pobijane odluke, kojom se izmjenjuje članak 2. točke 31. i 32. Odluke iz 2009., izrazima jednakima onima Odluke iz 2010.
Usto, Opći je sud u presudi od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), odlučio samo o povredi prava obrane tužitelja, a ne i o zakonitosti, meritornoj, Odluke iz 2010.
Stoga, iako članak 1. te odluke i članak 1. pobijane odluke sadržavaju jednake odredbe, ova tužba može dovesti do za tužitelja povoljnije preraspodjele iznosa novčanih kazni predviđenih tim odredbama.
Usto, pobijana odluka razlikuje se od Odluke iz 2010. na način da je uveden članak 2. u vezi s utvrđivanjem trenutka od kojeg počinju teći zatezne kamate, čije poništenje samo po sebi može dovesti do koristi za tužitelja.
Tužitelj dakle ima pravni interes zahtijevati poništenje pobijane odluke te su stoga tužbeni zahtjevi kojima se to traži dopušteni.
Meritum
U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe pet tužbenih razloga.
Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi pravila o zastari. Drugi se temelji na povredi članka 266. UFEU‑a i pravâ obrane. Treći tužbeni razlog temelji se na povredi članka 23. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1/2003. Četvrti tužbeni razlog temelji se na povredi načela jednakog postupanja, a peti tužbeni razlog na prekoračenju ovlasti i na nedostatku u obrazloženju.
Valja najprije ispitati četvrti tužbeni razlog.
Četvrti tužbeni razlog
U okviru četvrtog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo jednakog postupanja, i to na dva načina.
Kao prvo, tužitelj podsjeća na to da se na temelju Odluke iz 2009. on i društvo ACW nalaze u istoj situaciji u vezi s razdobljima povrede.
Međutim, on navodi da primjena gornje granice od 10 % u korist društva ACW oslobađa potonje od njegove odgovornosti za razdoblje povrede između 11. rujna 1991. do 29. rujna 1995.
Komisija je dakle morala na tužitelja proširiti primjenu smanjenja iznosa novčane kazne u skladu s primjenom gornje granice od 10 % na društvo ACW kako tužitelj ne bi ostao jedina odgovorna osoba za to razdoblje povrede.
Tužitelj također navodi da preraspodjela iznosa novčane kazne, kako proizlazi iz pobijane odluke, može utjecati, na njegovu štetu, na konačnu preraspodjelu iznosa kazne pred nacionalnim sucima jer on ne može podnijeti regresnu tužbu za odgovarajući iznos novčane kazne.
Kao drugo, tužitelj naglašava da je on izgubio sve solidarne sudužnike jer je Komisija smanjila za 100 % udio društva ACW u novčanoj kazni za koju je on solidarno odgovarao s tim društvom, dok je udio društva ACW u novčanoj kazni za koju je tužitelj solidarno odgovarao s tim društvom i društvom CPA smanjila za samo 43 %.
Taj izbor pogoduje društvu CPA jer ono ne mora snositi povećani dio iznosa novčane kazne, za razliku od tužitelja, kojem je nametnut povećani teret kao istodobno solidarnom sudužniku i jedinom dužniku.
Tužitelj tvrdi da je Komisija trebala proporcionalno primijeniti gornju granicu od 10 % na iznose dviju novčanih kazni, odnosno na kaznu koja mu je izrečena solidarno s društvima ACW i CPA i onu koja mu je izrečena solidarno s društvom ACW.
Iako je točno to da takva preraspodjela nije bila moguća s obzirom na to da je Odluka iz 2010. postala konačna u odnosu na društva ACW i CPA, Komisija je svejedno morala smanjiti iznos novčane kazne izrečene tužitelju.
S tim u vezi, tužitelj precizira da se ta preraspodjela ne odnosi na odnose solidarne odgovornosti među solidarnim dužnicima, već na njihove odnose s Komisijom.
Prije svega, Komisija navodi da se tužiteljevo rezoniranje temelji na pogrešnoj premisi prema kojoj je društvo ACW oslobođeno svojeg dijela odgovornosti za novčanu kaznu za razdoblje povrede od 11. rujna 1991. do 29. rujna 1995.
Ona naglašava da je u pobijanoj odluci odredila maksimalni iznos novčane kazne na čije se plaćanje svako društvo koje je dio jednog poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, moglo solidarno obvezati. Ona precizira da taj maksimalni iznos ni na koji način nije odvojena kazna i ne odnosi se na određeno razdoblje sudjelovanja u povredi.
Ona također podsjeća na to da je povredu počinio poduzetnik, u smislu članka 101. UFEU‑a. Stoga novčana kazna izrečena svakom društvu koje je dio jednog poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, ne odražava sudjelovanje tih društava u povredi, već samo maksimalni iznos koji se od njih može, prema potrebi, zahtijevati na temelju sudjelovanja poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, u povredi.
Usto, ona ističe da tužitelj ne duguje individualnu novčanu kaznu, nego da Komisiji duguje samo novčanu kaznu koja mu je inicijalno bila solidarno izrečena s ACW‑om zbog smanjenja solidarne odgovornosti potonjeg.
Nadalje, Komisija tvrdi da tužitelj nije dokazao na koji način je preraspodjela iznosa novčane kazne mogla biti povoljnija.
Komisija naposljetku poziva tužitelja na podnošenje tužbe nadležnim nacionalnim sudovima ako on smatra da novčanu kaznu, u internim odnosima među solidarnim sudužnicima, snosi u neproporcionalnoj mjeri.
S tim u vezi, valja podsjetiti da načelo jednakog postupanja, koje zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano, opće je načelo prava Unije zajamčeno člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (presuda od 11. srpnja 2014., Sasol i dr./Komisija,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
, t.
181.
).
U ovom predmetu tužitelj ističe dva slučaja nejednakog postupanja. Prvi slučaj odnosi se na različito postupanje u njegovoj situaciji u odnosu na situaciju društva ACW, a drugi na različito postupanje u njegovoj situaciji u odnosu na situaciju društva CPA.
Kada je riječ o, na prvom mjestu, razlici u postupanju u usporedbi s društvom ACW, tužitelj ističe da se i njega, poput društva ACW, trebalo izuzeti od odgovornosti zbog primjene gornje granice od 10 % na društvo ACW.
Međutim, treba napomenuti to da primjena gornje granice od 10 % na društvo ACW ni na koji način to društvo ne oslobađa odgovornosti za njegovo sudjelovanje u povredi.
Naime, smanjen je samo dio novčane kazne koje je to društvo bilo obvezno platiti solidarno, osobito s tužiteljem.
Štoviše, novčana kazna izrečena svakom društvu koje je dio jednog poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, ne odražava sudjelovanje tih društava u povredi, već samo maksimalni iznos koji se od njih može, prema potrebi, zahtijevati na temelju sudjelovanja poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, u povredi.
Stoga se ne može utvrditi nikakvo nejednako postupanje u odnosu na tužitelja i društvo AWC.
U vezi s, na drugom mjestu, razlikom u postupanju u odnosu na društvo CPA, tužitelj ističe da je izmjena odnosa solidarne odgovornosti između društava CPA i ACW i tužitelja izvršena isključivo u korist društva CPA jer je tužitelj samostalno obvezan snositi jedan dio solidarne kazne.
Naime, prema mišljenju tužitelja Komisija je mogla drugačije preraspodijeliti između solidarnih sudužnika smanjenje dijela novčane kazne na čije je plaćanje ACW inicijalno bio obvezan.
U tom pogledu, u mjeri u kojoj se jednakost postupanja mora provjeriti ne samo uzimajući u obzir novčanu kaznu solidarno izrečenu društvima ACW i CPA i tužitelju, već također i novčanu kaznu izrečenu solidarno društvu ACW i tužitelju, treba zaključiti to da, u ovom slučaju, Komisija nije poštovala svoje obveze u vezi s načelom jednakog postupanja.
Naime, s jedne strane, tužitelj i CPA nalaze se u usporedivoj situaciji, u smislu da su oboje društva solidarno obvezna na plaćanje novčane kazne zajedno s društvom ACW.
S druge strane, Komisija je sigurno mogla drugačije utvrditi dio novčane kazne na čije su plaćanje solidarno i dalje bili obvezni društvo ACW i tužitelj da bi ograničila dio novčane kazne koju duguje samo tužitelj.
To bi osobito bilo tako da je Komisija raspodijelila smanjenje iznosa novčane kazne ACW‑a proporcionalno u dva odnosa solidarne odgovornosti o kojima je riječ.
U tom slučaju, s jedne strane, ukupni iznos novčanih kazni koje je društvo ACW moglo biti obvezno platiti Komisiji ne bi prelazio 10 % njegova prihoda i, s druge strane, to smanjenje bi bilo solidarno raspodijeljeno između kazne solidarno izrečene društvu ACW i tužitelju i kazne solidarno izrečene tužiteljima i društvima ACW i CPA.
Time što je ACW‑u smanjila iznos novčane kazne tako što se to smanjenje odnosilo isključivo na novčanu kaznu koju su bili dužni solidarno platiti tužitelj, CPA i AWC, Komisija je povrijedila načelo jednakog postupanja bez ikakvoga objektivnoga obrazloženja.
Stoga četvrti tužbeni razlog valja prihvatiti.
Iako je taj razlog takav da dovodi do poništenja pobijane odluke u cijelosti, treba, u interesu dobrog sudovanja, ispitati peti tužbeni razlog, koji se odnosi na članak 2. pobijane odluke, koji se temelji na prekoračenju ovlasti kao i nedostacima u obrazloženju i koji se odnosi na datum dospijeća predmetnih kazni.
Peti tužbeni razlog
U okviru petog tužbenog razloga, koji sadržava dva dijela, tužitelj tvrdi da su člankom 2. pobijane odluke, kojim se određuje da je datum dospijeća za plaćanje novčanih kazni 10. svibnja 2010., prekoračene ovlasti i da sadržava manjkavosti u obrazloženju.
S jedne strane, prema mišljenju tužitelja, obveza plaćanja kazni najkasnije do 10. svibnja 2010. je nezakonita jer na taj dan nije postojala nikakva pravna osnova na kojoj bi se temeljila takva obveza i da on nikako ne može, u svakom slučaju, ispoštovati takav retroaktivno postavljen rok. S druge strane, tužitelj tvrdi da je odluka kontradiktorna s obzirom na Komisijinu raniju praksu i da njezino obrazloženje nije dosljedno.
S druge strane, Komisija osporava tu argumentaciju. Uz to što smatra da je pobijana odluka dostatno obrazložena, Komisija tvrdi da je, u biti, tužitelj bio obvezan platiti novčane kazne od dana donošenja Odluke iz 2009. te da je određivanje dana dospijeća novčanih kazni tri mjeseca nakon donošenja Odluke iz 2010. bilo u njegovu korist.
Kada je riječ o prvom dijelu ovog tužbenog razloga, koji se u biti temelji na prekoračenju ovlasti zbog nepostojanja osnove za određivanje datuma dospijeća kazni na 10. svibnja 2010., s jedne strane, treba podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi, ovlast koja je povjerena Komisiji sadrži mogućnost određivanja datuma potraživanja novčane kazne i uračunavanja zateznih kamata, utvrđivanja stope tih kamata i određivanja načina izvršenja njezine odluke zahtijevajući, ako je potrebno, uspostavu bankovne garancije koja obuhvaća glavnicu i kamate za izrečenu novčanu kaznu, ako bi u odsutnosti takve ovlasti poduzetnici mogli zakašnjelim plaćanjem novčanih kazni steći prednost koja bi mogla dovesti do ublažavanja sankcija koje je Komisija izrekla u okviru povjerene joj zadaće skrbi o primjeni pravila tržišnog natjecanja (vidjeti presudu od 29. travnja 2015., Total i Elf Aquitaine/Komisija,
T‑470/11
,
EU:T:2015:241
, t.
109.
i navedenu sudsku praksu).
S druge strane, odredbe članka 299. UFEU‑a, u skladu s kojima su akti, a osobito Komisijini akti kojima se nameće novčana obveza, izvršivi, primjenjuju se na odluke te institucije o izricanju novčane kazne (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 12. ožujka 2012., Universal/Komisija,
T‑42/11
, neobjavljeno,
EU:T:2012:122
, t.
29.
).
U ovom predmetu, na prvom mjestu, treba napomenuti da, u skladu s uvodnom izjavom 23. pobijane odluke, kao prvo, Komisija smatra da je Odluka iz 2009., potvrđena presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑45/10
, neobjavljena,
EU:T:2015:507
), i dalje osnova za novčane kazne.
Kao drugo, Komisija ističe da je, sukladno dopisu kojim je dostavljena Odluka iz 2010., novčanu kaznu trebalo platiti u roku od tri mjeseca od donošenja te odluke. Komisija stoga implicitno tvrdi da je u pobijanoj odluci trebalo odrediti takav datum.
Kao treće, Komisija navodi da, iako je tužitelj dostavio bankarske garancije do dana poništenja Odluke iz 2010., on te garancije od toga dana nije zamijenio novima ili privremenim plaćanjem dugovane kazne. Ona dakle smatra da tužitelj duguje zatezne kamate od dana od kojega novčana kazna više nije bila pokrivena nikakvom garancijom, odnosno od 15. srpnja 2015., dana objave presude od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Kao drugo, s jedne strane, treba napomenuti da su Odlukom iz 2010. zamijenjene odredbe članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009. o određivanju iznosa kazni za koje su tužitelj i društva CPA i ACW bili solidarno odgovorni novim odredbama kojima se izmjenjuje ukupni iznos novčane kazne koju duguje ACW i odnosi solidarne odgovornosti između tri društva.
Drugim riječima, na dan stupanja na snagu Odluke iz 2010. i njezina zaprimanja, odredbe članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009., kako su izvorno glasile, više nisu bile primjenjive i nisu mogle služiti kao osnova za utvrđivanje dana dospijeća predmetnih kazni. Samo dan zaprimanja obavijesti o Odluci iz 2010., koja je od tog trenutka bila pravna osnova za plaćanje tih novčanih kazni, može biti trenutak od kojeg počinje teći taj rok.
S druge strane, Opći je sud Odluku iz 2010. poništio u odnosu na tužitelja presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), na način da, kako tužitelj u biti ističe, ta odluka ne može biti pravna osnova za obvezu tužitelja da plati predmetne novčane kazne ni za utvrđivanje dana njihova dospijeća.
Uistinu, kao što je navedeno u točki 67. ove presude, to poništenje dovelo je do toga da je ponovno počeo vrijediti inicijalni tekst članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009. Međutim, taj tekst je ponovno zamijenjen onim iz članka 1. pobijane odluke.
Stoga treba zaključiti da obveza plaćanja novčanih kazni proizlazi isključivo iz članka 1. pobijane odluke i da se rok dospijeća tih novčanih kazni može odrediti jedino na način da započinje od zaprimanja obavijesti o toj odluci.
Iz toga slijedi da prvi dio petog tužbenog razloga treba prihvatiti, a da nije potrebno ispitati drugi dio, i da članak 2. pobijane odluke treba poništiti na temelju toga.
Iz svega navedenoga slijedi da, bez potrebe ispitivanja ostalih tužbenih razloga, pobijanu odluku treba poništiti u cijelosti. Budući da su zahtjevi za preinaku istaknuti samo podredno, ne treba ih ispitati.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevom zahtjevu.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (peto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se Odluka Komisije C(2016) 3920
final
od 29. lipnja 2016. o izmjeni Odluke Komisije C(2009) 8682
final
od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori).

2.
Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. listopada 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski