CELEX: 62016TJ0569
Javna služba
Ugovorno osoblje
Stegovni postupak
Suspenzija
Uskraćivanje dijela primitaka od rada
Ukor
Naknada
Članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku

Okolnosti spora
Tužitelj O. U. bio je zaposlen u delegaciji Komisije Europskih zajednica u Ukrajini kao lokalno osoblje od 1. srpnja 2003. do 30. travnja 2006., a zatim kao član ugovornog osoblja na temelju članka 3.a Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu „Uvjeti zaposlenja”) u razdoblju od tri godine počevši od 1. svibnja 2006.
U mjesecu prosincu 2005. Europski ured za borbu protiv prevara (OLAF) pokrenuo je unutarnju istragu protiv tužitelja zbog sumnji na pasivnu korupciju.
Nakon što je OLAF prenio informacije belgijskim pravosudnim tijelima, izdan je uhidbeni nalog protiv tužitelja, koji je zadržan u istražnom zatvoru od 30. svibnja do 30. studenoga 2006.
Odlukom od 12. prosinca 2006. tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: TOSUR) Komisije pokrenulo je stegovni postupak protiv tužitelja i potonjeg odmah suspendiralo dok nadležna belgijska pravosudna tijela ne donesu konačnu kaznenopravnu odluku.
Odlukom TOSUR‑a od 14. prosinca 2006. (u daljnjem tekstu: odluka od 14. prosinca 2006.) tužitelj je bio suspendiran sa svojih dužnosti na neodređeno vrijeme. Osim toga, u toj je odluci bilo navedeno, u skladu s odredbama članka 24. stavka 1. Priloga IX. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik), da će mu se mjesečno uskraćivati 800 eura od primitaka od rada u razdoblju od šest mjeseci, s učinkom od 15. siječnja 2007.
Odlukom TOSUR‑a od 24. svibnja 2007. tužitelj je dobio otkaz s učinkom od 1. srpnja 2007.
Presudom Tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) od 6. studenoga 2011. tužitelj je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 18 mjeseci te na novčanu kaznu u iznosu od 5000 eura zbog pasivne korupcije. Presudom od 12. ožujka 2014. Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) ukinuo je navedenu presudu i osudio tužitelja na uvjetnu kaznu zatvora u trajanju od 12 mjeseci te na novčanu kaznu od 3000 eura. Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) 17. rujna 2014. odbio je žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude.
Stegovni je postupak nastavljen nakon odluke Kasacijskog suda od 17. rujna 2014. te je odlukom od 18. veljače 2015. TOSUR izrekao tužitelju stegovnu sankciju ukora, u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Priloga IX. Pravilniku (u daljnjem tekstu: odluka o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015.). U tom pogledu, potvrdio je da bi težina učinjenog djela koje se tužitelju stavlja na teret i koje su utvrdili belgijski kazneni sudovi dovela do raskida njegova ugovora iz stegovnih razloga, bez otkaznog roka, da je još uvijek bio član osoblja. Međutim, smatrao je da je ukor najstroža stegovna sankcija koju mu se moglo izreći s obzirom na to da je ugovor tužitelja istekao 1. srpnja 2007.
Elektroničkom poštom od 18. i 26. veljače 2015. tužitelj je tražio naknadu uskraćenih iznosa svojih primitaka od rada nakon odluke od 14. prosinca 2006.
TOSUR je odlukom od 13. ožujka 2015. odbio zahtjev za naknadu koji je podnio tužitelj (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Pozivajući se na odluku o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015., potvrdio je da bi težina učinjenog djela koje se tužitelju stavlja na teret dovela do raskida njegova ugovora iz stegovnih razloga, bez otkaznog roka, da je još uvijek bio član osoblja te da je ukor najstroža stegovna sankcija koju mu se moglo izreći. Naveo je da, s obzirom na to da mu se ta stegovna sankcija izrekla samo zbog nepostojanja bilo kakvog radnog odnosa s institucijom, primjena članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku nije opravdana.
Tužitelj je 8. svibnja 2015., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika, poštom podnio žalbu protiv pobijane odluke, u prilog kojoj se pozvao na TOSUR‑ovu povredu članka 24. stavka 4. Priloga IX. navedenog Pravilnika koji se odnosi na pravo na naknadu uskraćenih iznosa primitaka od rada ugovornog člana osoblja kada je odlukom kojom se okončava stegovni postupak izrečena stegovna sankcija ukora.
Odlukom od 2. rujna 2015. TOSUR je odbio žalbu.
Postupak i zahtjevi stranaka
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 13. studenoga 2015. tužitelj je podnio zahtjev za pravnu pomoć. Rješenjem od 25. veljače 2016. predsjednik Službeničkog suda odobrio je tužitelju besplatnu pravnu pomoć.
Tužitelj je pokrenuo ovaj postupak tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 23. ožujka 2016. Predmet je evidentiran pod brojem F‑141/15.
Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (
SL 2016., L 200, str. 137
.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Predmet je evidentiran pod brojem T‑569/16 te je dodijeljen prvom vijeću.
Opći je sud (prvo vijeće), primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, odlučio presuditi bez provođenja usmenog dijela postupka.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku;
—
naloži Komisiji da mu nadoknadi uskraćene iznose njegovih primitaka od rada primjenom odluke od 14. prosinca 2006., uvećane za složene kamate po stopi određenoj člankom 12. Priloga XII. Pravilniku;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu;
—
tužitelju naloži snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj navodi jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku.
Tužitelj tvrdi da je TOSUR odlukom o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015. okončao stegovni postupak pokrenut protiv njega izrekavši mu ukor. Stoga on, na temelju te odredbe, ima pravo ostvariti naknadu uskraćenih iznosa svojih primitaka od rada na temelju odluke od 14. prosinca 2006., uvećane za složene kamate po stopi određenoj člankom 12. Priloga XII. Pravilniku.
Komisija osporava obvezu TOSUR‑a na naknadu uskraćenih iznosa primitaka od rada tužitelju. U tom pogledu, podsjeća da nije bilo moguće tužitelju izreći stegovnu sankciju strožu od ukora te dodaje da ta stegovna sankcija ne odražava težinu počinjenih povreda. Posljedično, prema njezinu mišljenju, naknada uskraćenih iznosa, koja proizlazi iz doslovnog tumačenja članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku, bila bi protivna cilju te odredbe koji se sastoji od toga da se nakon okončanja stegovnog postupka izbrišu učinci uskrata koje se smatraju prekomjernima u odnosu na manju težinu počinjenih povreda. Iz doslovnog tumačenja te odredbe također proizlazi stjecanje bez osnove člana osoblja, koji bi primio naknadu uskraćenih iznosa svojih primitaka od rada usprkos težini povreda koje mu se stavljaju na teret, kao i povreda jednakog postupanja između službenika koji su počinili iste povrede tijekom zaposlenja, ovisno o tomu jesu li se zadržale neprekinute i trajne pravne veze s tim službenicima nakon prestanka njihovih dužnosti. Tako bi oni članovi osoblja, koji kao i tužitelj više nemaju nikakve veze s Komisijom, zbog nemogućnosti izricanja stegovnih sankcija strožih od ukora, mogli ostvariti naknadu iznosa njihovih primitaka od rada uskraćenih u trenutku donošenja odluke kad je to ipak bilo u cijelosti opravdano. Komisija podredno dodaje da iznosi koje treba nadoknaditi mogu biti uvećani za kamate samo pod pretpostavkom da nijedna stegovna sankcija nije bila izrečena nakon okončanja stegovnog postupka.
U skladu s člankom 24. stavcima 1. i 4. Priloga IX. Pravilniku, koji se analogijom primjenjuje na ugovorno osoblje i bivše ugovorno osoblje na temelju članaka 50.a i 119. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika:
„1.   U odluci o suspenziji dužnosnika navodi se hoće li on za vrijeme suspenzije i dalje primati pune primitke od rada ili će mu se uskratiti jedan njihov dio […]
4.   Iznosi uskraćeni u skladu sa stavkom 1. dužnosniku se vraćaju ako se konačnom odlukom izrekne stegovna sankcija koja nije teža od pisanog upozorenja, ukora ili odgode napredovanja na viši stupanj ili ako se stegovna sankcija ne izrekne; u potonjem slučaju ti se iznosi vraćaju uz složene kamate prema stopi definiranoj člankom 12. Priloga XII. [Pravilnika].”
U ovom slučaju, TOSUR je suspendirao tužitelja s njegovih dužnosti na neodređeno vrijeme odlukom od 14. prosinca 2006. te mu je u razdoblju od šest mjeseci svaki mjesec uskratio 800 eura njegovih primitaka od rada, s učinkom od 15. siječnja 2007.
Odlukom o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015., TOSUR je tužitelju izrekao stegovnu sankciju ukora, u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Priloga IX. Pravilniku.
Pobijanom odlukom, TOSUR je odbio zahtjev tužitelja radi naknade uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na temelju odluke od 14. prosinca 2006. Pozivajući se na odluku o stegovnoj sankciji od 18. veljače 2015., potvrdio je da bi, da je tužitelj još uvijek član osoblja, težina učinjenog djela koje mu se stavlja na teret, dovela do raskida njegova ugovora iz stegovnih razloga, bez otkaznog roka te da je ukor najstroža stegovna sankcija koju mu se moglo izreći. Dodao je da mu je ta stegovna sankcija izrečena samo zbog potpuno slučajne okolnosti, to jest nepostojanja radnog odnosa s Komisijom, a ne zbog manje težine utvrđene povrede. Iz toga je zaključio da primjena članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku u ovom slučaju nije opravdana.
Napokon, odlukom od 2. rujna 2015, TOSUR je odbio žalbu koju je tužitelj podnio protiv pobijane odluke. Potvrdio je da stegovna sankcija ukora nije proporcionalna težini učinjenog djela koje se tužitelju stavlja na teret te da je o njoj donesena odluka jedino zbog materijalne nemogućnosti izricanja strože stegovne sankcije tužitelju, zato što ne postoji radni odnos između njega i Komisije te zbog toga što ne prima ni mirovinu ni naknadu Komisije. Dodao je da bi naknada tužitelju uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada bila protivna
ratio legisu
članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku i načelu prema kojemu stegovna sankcija mora odražavati težinu utvrđenih povreda. Napokon, smatrao je da bi naknada tužitelju uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na štetu Komisije samo povećala nesrazmjer između štete koju je pretrpjela i sankcije koja je naposljetku izrečena.
U ovom slučaju valja redom razmotriti je li, suprotno onome što je smatrao TOSUR, tužitelj imao pravo tražiti, s jedne strane, naknadu uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na temelju odluke od 14. prosinca 2006. te, s druge strane, uvećanje tih iznosa za kamate predviđene člankom 12. Priloga XII. Pravilniku.
Kao prvo, u odnosu na pitanje je li TOSUR pravilno smatrao da tužitelj nije imao pravo na naknadu uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada valja utvrditi, kao što priznaje i sama Komisija, da članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku postavlja samo jedan uvjet za naknadu uskraćenih iznosa primitaka od rada suspendiranog dužnosnika, a to je da mu nije izrečena nikakva stegovna sankcija ili nije izrečena sankcija teža od pisanog upozorenja, ukora ili privremene odgode napredovanja na viši stupanj u odluci kojom je okončan stegovni postupak, bez drugih uvjeta ili ograničenja.
Dakako, kao što to i tvrdi Komisija, za tumačenje pojedine odredbe prava Europske unije, treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te ciljeve propisa čiji je dio (vidjeti presude od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, t.
73.
i navedenu sudsku praksu te od 7. ožujka 1996., de Rijk/Komisija,
T‑362/94
,
EU:T:1996:35
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u ovom je slučaju TOSUR tumačio članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku na način očito suprotan njegovu jasnom i preciznom tekstu.
Naime, TOSUR je temeljio svoje odbijanje zahtjeva za naknadu tužitelju uskraćenih iznosa njegovih primitaka od rada na činjenici da su povrede koje se stavljaju na teret tužitelju toliko teške da bi opravdale trenutan raskid njegova ugovora iz stegovnih razloga, da potonji već nije bio raskinut, te da mu je stoga ukor izrečen zbog sasvim slučajnog nepostojanja radnog odnosa s Komisijom, a ne zbog manje težine navedenih povreda.
Iz članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku proizlazi da samo ona stegovna sankcija koja je izrečena odlukom kojom se okončava stegovni postupak omogućava da se utvrdi moraju li se uskraćeni iznosi primitaka od rada nadoknaditi a da u tom pogledu nije od utjecaja ocjena težine povreda koje se tužitelju stavljaju na teret.
Usto, potrebno je podsjetiti da je, u skladu s člankom 10. Priloga IX. Pravilniku, izrečena stegovna sankcija razmjerna težini počinjene povrede. Međutim, uskrata iznosa primitaka od rada nije stegovna sankcija, već samo privremena mjera poduzeta u iščekivanju okončanja stegovnog postupka te, ovisno o slučaju, izricanja stegovne mjere (presuda od 16. srpnja 1998., Y protiv Parlamenta,
T‑219/96
,
EU:T:1998:178
, t. 29). Stoga se uskratom iznosa primitaka od rada ne smije administraciji dopustiti nadoknadu eventualnog nesrazmjera između težine povreda koje se članu osoblja stavljaju na teret te izrečene mu sankcije nakon okončanja stegovnog postupka.
Stoga je TOSUR, koji je u ovoj situaciji bio ograničeno nadležan, u bitnome, podredio primjenu članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku uvjetu koji nije predviđen tom odredbom i koji se temelji na njegovoj ocjeni težine sankcioniranih povreda.
Usto, suprotno onomu što ističe Komisija, Opći sud ne može zaključiti da članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku sadrži pravnu prazninu koja se mora popuniti što se tiče bivših dužnosnika ili službenika koji ne primaju nikakvu mirovinu ili naknadu ili koji primaju mirovinu ili naknadu premalog iznosa da bi im se mogla izreći stegovna mjera s novčanim posljedicama. Naime, čak i pod pretpostavkom da je ta tvrdnja utemeljena, ona ne bi, konačno, mogla suca navesti da tu odredbu tumači usprkos njezinu jasnom i preciznom tekstu, neopravdano joj ograničavajući područje primjene.
Isto vrijedi i za tvrdnje Komisije koje se s jedne strane odnose na navodno stjecanje bez osnove službenika kojemu bi se nadoknadili uskraćeni dijelovi iznosa njegove naknade usprkos težini povreda koje mu se stavljaju na teret te, s druge strane, na navodnu povredu načela jednakog postupanja između službenika koji su počinili iste povrede dok su bili u službi, ovisno o tome jesu li se zadržale neprekinute i trajne pravne veze s tim službenicima nakon prestanka njihovih funkcija.
Te tvrdnje proizlaze iz navodne praznine u članku 24. stavku 4. Priloga IX. Pravilniku. Prema tome, one se moraju odbaciti iz razloga navedenog u točki 35.
supra
. Osim toga, treba napomenuti da s obzirom na to da bivši službenici koji su sačuvali trajne veze s Komisijom, koje su se sastojale od, primjerice, plaćanja naknade ili mirovine, nisu u istoj situaciji u pogledu stegovnih mjera koje im se mogu izreći kao što su to bivši službenici koji nemaju pravo na plaćanje nikakve mirovine ili naknade. Takvo stanje stvari rezultat je, među ostalim, primjene samih propisa, osobito članka 9. Priloga IX. Pravilniku te članka 49. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, koji navode različite stegovne mjere koje se mogu izreći članovima ili bivšim članovima osoblja.
Napokon, Komisija ne može tvrditi da bi doslovno tumačenje članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku lišilo korisnog učinka pravo oporezivanja primitaka od rada člana ugovornog ili privremenog osoblja suspendiranog s njegovih funkcija. Naime, kao što je to navedeno i u točki 28.
supra
, pravo na naknadu uskraćenih iznosa, prema toj odredbi, pripada samo službenicima kojima se, po okončanju stegovnog postupka, nije izrekla nikakva stegovna sankcija, ili je izrečena sankcija pisanog upozorenja, ukora ili privremene odgode napredovanja na viši stupanj. Osim toga, treba napomenuti da je tumačenje TOSUR‑a u pobijanoj odluci, koje zagovara i Komisija, dovelo do lišavanja te odredbe korisnog učinka u ovome slučaju.
Iz prethodno navedenoga slijedi da je TOSUR povrijedio članak 24. stavak 4. Priloga IX. Pravilniku time što je tužitelju odbio nadoknaditi iznose njegovih primitaka od rada uskraćene na temelju odluke od 14. prosinca 2006.
Kao drugo, što se tiče pitanja je li tužitelj imao pravo tražiti od TOSUR‑a da uskraćeni iznosi njegovih primitaka od rada budu, pri njihovoj naknadi, uvećani za kamate predviđene člankom 12. Priloga XII. Pravilniku, iz članka 24. stavka 4. Priloga IX. Pravilniku proizlazi da su navedeni iznosi uvećani za takve kamate samo kada nikakva stegovna sankcija nije bila izrečena nakon okončanja stegovnog postupka.
S obzirom na to da je stegovna sankcija ukora tužitelju izrečena odlukom o stegovnoj mjeri od 18. veljače 2015., potonji nema pravo na to da iznosi čiji povrat opravdano traži budu uvećani za kamate.
S obzirom na to da ovaj postupak ima novčani karakter, sud Unije raspolaže neograničenom nadležnošću, u skladu s člankom 91. stavkom 1. drugom rečenicom Pravilnika. Posljedično, treba udovoljiti zahtjevu tužitelja da Opći sud naloži Komisiji naknadu iznosa njegovih primitaka od rada uskraćenih na temelju odluke od 14. prosinca 2006.
Iz prethodno navedenoga slijedi da pobijanu odluku treba poništiti te Komisiji naložiti da tužitelju nadoknadi iznose njegovih primitaka od rada uskraćene na temelju odluke od 14. prosinca 2006., neuvećane za kamate predviđene člankom 12. Priloga XII. Pravilniku.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u ovom slučaju, treba joj se naložiti snošenje troškova u skladu s tužiteljevim zahtjevom.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (prvo vijeće),
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se odluka od 13. ožujka 2015. kojom je Europska komisija odbila zahtjev OU‑a za naknadu iznosa njegovih primitaka od rada uskraćenih na temelju odluke Komisije od 14. prosinca 2006.

2.
Komisiji se nalaže nadoknaditi OU‑u iznose njegovih primitaka od rada uskraćene na temelju odluke Komisije od 14. prosinca 2006.

3.
Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. travnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski