CELEX: 62014TJ0111
Damping
Uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine
Konačna antidampinška pristojba
Tužba za poništenje
Izravan utjecaj
Osobni utjecaj
Dopuštenost
Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009
Uobičajena vrijednost
Troškovi proizvodnje

Okolnosti spora i pobijana uredba
Tužitelj, Unitec Bio SA, argentinski je proizvođač biodizela.
Biodizel, alternativno gorivo slično konvencionalnom dizelu, proizvodi se u Europskoj uniji, ali se također uvozi u velikim količinama. U Argentini se uglavnom proizvodi od soje u zrnu i sojina ulja (u daljnjem tekstu: glavne sirovine).
Nakon prigovora koji je European Biodiesel Board (EBB) podnio Europskoj komisiji 17. srpnja 2012. u ime proizvođača biodizela koji predstavljaju više od 60 % ukupne proizvodnje biodizela Unije, Europska komisija 29. kolovoza 2012. objavila je Obavijest o pokretanju antidampinškog postupka o uvozu biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (
SL 2012., C 260, str. 8
.), na temelju članka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (
SL 2009., L 343, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba).
Ispitni postupak o dampingu i šteti odnosio se na razdoblje od 1. srpnja 2011. do 30. lipnja 2012. (u daljnjem tekstu: razdoblje ispitnog postupka). Ispitivanje kretanja važnih za procjenu štete obuhvaćalo je razdoblje od 1. siječnja 2009. do kraja razdoblja ispitnog postupka.
S obzirom na velik broj argentinskih proizvođača izvoznika, Komisija je u kontekstu predmetnog ispitnog postupka izabrala uzorak od triju proizvođača izvoznika ili njihovih grupa na temelju najvećeg reprezentativnog obujma izvoza dotičnog proizvoda u Uniju. Tužitelj nije bio uključen u taj uzorak.
Komisija je 27. svibnja 2013. donijela Uredbu (EU) br. 490/2013 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (
SL 2013., L 141, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 99.; u daljnjem tekstu: Privremena uredba). U toj uredbi Komisija je, među ostalim, donijela zaključak o postojanju dampinškog uvoza biodizela podrijetlom iz Argentine, što je uzrokovalo štetu industriji Unije, i zauzela stajalište da je uvođenje antidampinške pristojbe na taj uvoz bilo u interesu Unije.
U pogledu izračuna dampinške marže i, točnije, određivanja uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda za Argentinu, Komisija je zauzela stajalište da domaća prodaja nije izvršena u uobičajenom tijeku trgovine jer je argentinsko tržište biodizela u velikoj mjeri uređivala država. Posljedično, Komisija je odlučila primijeniti članak 2. stavak 3. Osnovne uredbe, koji određuje da, ako se istovjetan proizvod ne prodaje u uobičajenom tijeku trgovine, uobičajenu vrijednost tog proizvoda nužno je izračunati na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla uvećanog za razuman iznos prodajnih, općih i administrativnih troškova kao i razumne profitne marže odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativne.
U pogledu troškova proizvodnje biodizela podrijetlom iz Argentine, Komisija je istaknula da je EBB tvrdio da troškovi proizvodnje koji proizlaze iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika nisu na prihvatljiv način odražavali troškove proizvodnje biodizela. Ta se tvrdnja odnosila na argentinski sustav različitog oporezivanja izvoza (u daljnjem tekstu: sustav DET), koji je prema podnositeljima prigovora stvorio iskrivljenje cijena glavne sirovine. Zauzimajući stajalište da u tom trenutku nema dovoljno podataka za donošenje odluke o najprikladnijem načinu rješavanja tog prigovora, Komisija je odlučila izračunati uobičajenu vrijednost biodizela na temelju troškova proizvodnje iz tih poslovnih knjiga, ističući, međutim, da će to pitanje biti detaljnije ispitano u konačnoj fazi ispitnog postupka.
Vijeće Europske unije 19. studenoga 2013. donijelo je Provedbenu uredbu (EU) br. 1194/2013 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (
SL 2013., L 315, str. 2
.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba).
Vijeće je, kao prvo, potvrdilo zaključke Privremene uredbe prema kojima uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda u pogledu Argentine treba biti izračunana u skladu s člankom 2. stavkom 3. Osnovne uredbe jer argentinsko tržište biodizela u velikoj mjeri uređuje država (uvodna izjava 28. pobijane uredbe).
U pogledu troškova proizvodnje Vijeće je prihvatilo Komisijin prijedlog da izmijeni zaključke Privremene uredbe i zanemari troškove glavne sirovine navedene u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika u skladu s člankom 2. stavkom 5. Osnovne uredbe. Prema mišljenju Vijeća, ti podaci nisu na prihvatljiv način odražavali troškove povezane s proizvodnjom biodizela u Argentini, jer je sustav DET stvorio iskrivljenje cijena glavnih sirovina na argentinskom domaćem tržištu. Ono ih je zamijenilo prosjekom referentnih cijena soje u zrnu koje objavljuje argentinsko Ministarstvo poljoprivrede za izvoz franko brod (FOB) tijekom razdoblja ispitnog postupka (u daljnjem tekstu: referentna cijena) (uvodne izjave 35. do 40. pobijane uredbe).
Vijeće je, kao drugo, potvrdilo većinu zaključaka Privremene uredbe i utvrdilo da je industrija Unije pretrpjela značajnu štetu u smislu članka 3. stavka 6. Osnovne uredbe (uvodne izjave 105. do 142. pobijane uredbe) i da je ta šteta uzrokovana dampinškim uvozom biodizela podrijetlom iz Argentine (uvodne izjave 144. do 157. pobijane uredbe). U tom kontekstu Vijeće je istaknulo da drugi čimbenici – uključujući, među ostalim, uvoz industrije Unije (uvodne izjave 151. do 160. pobijane uredbe), nisku iskorištenost kapaciteta industrije Unije (uvodne izjave 161. do 171. pobijane uredbe) i sustav dvostrukog brojenja biodizela proizvedenog iz otpadnih ulja u nekim državama članicama (uvodne izjave 173. do 179. pobijane uredbe) – nisu mogli prekinuti tu uzročnu vezu.
Vijeće je, kao treće, potvrdilo da je donošenje predmetnih antidampinških mjera i dalje u interesu Unije (uvodne izjave 190. do 201. pobijane uredbe).
S obzirom na utvrđene dampinške marže i razinu štete koja je prouzročena industriji Unije, Vijeće je, među ostalim, odlučilo da je potrebno konačno naplatiti iznose osigurane privremenom antidampinškom pristojbom uvedenom Privremenom uredbom (uvodna izjava 228. i članak 2. pobijane uredbe) i da se treba uvesti konačna antidampinška pristojba na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine (članak 1. stavak 1. pobijane uredbe).
U članku 1. stavku 2. pobijane uredbe stopa konačne antidampinške pristojbe koja se primjenjuje na dotični proizvod u pogledu argentinskog uvoza određena je kako slijedi:
Trgovačko društvo
Stopa pristojbe EUR po toni neto
Dodatna oznaka TARIC
Aceitera General Deheza S. A., General Deheza, Rosario; Bunge Argentina S. A., Buenos Aires
216,64
B782
LDC Argentina S. A., Buenos Aires
239,35
B783
Molinos Río de la Plata S. A., Buenos Aires; Oleaginosa Moreno Hermanos S. A. F. I. C. I. y A, Bahia Blanca; Vicentin S. A. I. C., Avellaneda
245,67
B784
Ostala trgovačka društva koja surađuju:
Cargill S. A. C. I., Buenos Aires; Unitec Bio, Buenos Aires; Viluco S. A., Tucuman
237,05
B785
Sva ostala trgovačka društva
245,67
B999
Nakon dodatnog EBB‑ova prigovora, Komisija je također, u isto vrijeme kad i antidampinški, provela i antisubvencijski postupak u vezi s uvozom u Uniju biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije. Nakon što je taj prigovor povučen dopisom od 7. listopada 2013., taj je postupak prekinut a da nisu uvedene konačne pristojbe Uredbom Komisije (EU) br. 1198/2013 оd 25. studenoga 2013. o prekidu antisubvencijskog postupka koji se odnosi na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije i o stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 330/2013 o uvjetovanju takvog uvoza evidentiranjem (
SL 2013., L 315, str. 67
.).
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. veljače 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Vijeće je 2. lipnja 2014. podnijelo odgovor na tužbu. Tužitelj je 6. kolovoza 2014. podnio repliku, a Vijeće je 21. listopada 2014. podnijelo odgovor na repliku.
Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 13. svibnja i 2. lipnja 2014. Komisija i EBB zatražili su intervenciju u ovom postupku u potporu zahtjevu Vijeća. Rješenjima od 17. srpnja i 22. rujna 2014. predsjednik devetog vijeća Općeg suda odobrio je te intervencije. Intervenijenti su podnijeli svoje intervencijske podneske i ostale stranke su podnijele očitovanja na njih u propisanim rokovima.
Nakon izvješća suca izvjestitelja, Opći sud (deveto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.
Rješenjem od 30. rujna 2015. ovaj predmet i predmeti T‑112/14, Molinos Río de la Plata/Vijeće, T‑113/14, Oleaginosa Moreno Hermanos/Vijeće, T‑114/14, Vicentin/Vijeće, T‑115/14, Aceitera General Deheza/Vijeće, T‑116/14, Bunge Argentina/Vijeće, T‑117/14, Cargill/Vijeće, T‑118/14, LDC Argentina/Vijeće i T‑119/14, Carbio/Vijeće spojeni su u svrhu usmenog dijela postupka. Na raspravi održanoj 28. listopada 2015. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja im je postavio Opći sud.
U okviru mjera upravljanja postupkom, Opći sud (deveto vijeće) od stranaka je zahtijevao podatke i pozvao ih da podnesu očitovanja na odgovore drugih stranaka.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na njega;
—
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće, uz potporu Komisije i EBB‑a, od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbaci tužbu kao nedopuštenu i, podredno, odbije kao neosnovanu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Dopuštenost
Vijeće osporava dopuštenost tužbe a da nije formalno iznijelo prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. Vijeće u biti tvrdi da tužitelj nema aktivnu procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe za poništenje u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Budući da tužitelj nije dio izabranog uzorka (vidjeti gornju točku 5.), nije dovoljno identificiran u pobijanoj uredbi, u smislu da se na njega referira samo u pogledu „[o]stalih trgovačkih društava koja surađuju” i da dampinški izračun nije učinjen na temelju bilo kakvih podataka vezanih uz njegovu poslovnu aktivnost. Tužiteljevo sudjelovanje u upravnom postupku bilo je samo neizravno i nije samo po sebi bilo dovoljno da obrazloži njegov pojedinačni interes. Nadalje, tužitelj nije dokazao da se pobijana uredba odnosi osobno na njega zbog određenih osobina koje su mu svojstvene i koje ga izdvajaju od bilo koje druge osobe.
U tom pogledu, uvodno treba podsjetiti da na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a svaka fizička ili pravna osoba može, pod uvjetima utvrđenima u stavcima prvom i drugom tog članka, pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
U ovom predmetu Opći sud smatra primjerenim prvo ispitati utječe li pobijana uredba izravno i osobno na tužitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
Vijeće ne spori da pobijana uredba izravno utječe na to društvo. Carinska tijela država članica dužna su a da pritom nemaju nikakve diskrecijske ovlasti naplatiti pristojbe uvedene pobijanom uredbom.
U pogledu osobnog utjecaja na tužitelja, treba podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da fizička i pravna osoba može tvrditi da se mjera odnosi na nju osobno samo ako na nju utječe zbog određenih osobina koje su joj svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja je razlikuje od bilo koje druge osobe (presuda od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
, str. 197., 223.).
U tom kontekstu treba istaknuti da se člankom 1. pobijane uredbe tužitelju uvodi konačna pojedinačna antidampinška pristojba u iznosu od 237,05 eura po toni, izričito ga navodeći.
Suprotno onomu što iznosi Vijeće, ta je okolnost sama po sebi dovoljna za zaključak o osobnom utjecaju na tužitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2001., Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, t.
22.
).
S obzirom na to da se pobijana uredba izravno i osobno odnosi na tužitelja, treba odbiti prigovor nedopuštenosti koji je iznijelo Vijeće.
Meritum
Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe tri tužbena razloga.
Prvim i drugim tužbenim razlogom osporava se postupak Vijeća kojim se zanemaruju troškovi sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika, zbog iskrivljavanja cijena tih sirovina koje je prouzročio sustav DET, i kojim se zamjenjuju referentnom cijenom. Prvim tužbenim razlogom tužitelj navodi da se takav postupak protivi prvom i drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe. Drugim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da ta radnja nije u skladu sa Sporazumom o primjeni članka VI. GATT‑a (
SL L 1994., L 336, str. 103.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.).
Treći tužbeni razlog temelji se na činjenici da je, zaključkom da je postojala uzročna veza između uvoza biodizela podrijetlom iz Argentine obuhvaćenog ispitnim postupkom i štete nastale industriji Unije, Vijeće povrijedilo članak 3. stavak 7. Osnovne uredbe.
Tužitelj u okviru prvog tužbenog razloga tvrdi da je Vijeće povrijedilo članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe time što je propustilo uzeti u obzir troškove povezane s glavnom sirovinom koje su stvarno snosili predmetni argentinski proizvođači izvoznici, zato što su cijene tih sirovina navedene u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika bile umjetno niske. Tužitelj tvrdi da cijene glavnih sirovina u Argentini nisu bile regulirane. Njih su proizvođači slobodno odredili i nisu niže od cijena sirovina koje se prodaju za izvoz. Pristup koji su zauzeli Vijeće i Komisija (u daljnjem tekstu: institucije) u utvrđivanju troška tih sirovina odgovara dodavanju izvoznog poreza argentinskim cijenama navedenima u tim poslovnim knjigama. U svakom slučaju, čak i uz pretpostavku da su domaće cijene tih sirovina bile iskrivljene sustavom DET, institucije nisu dokazale da te poslovne knjige nisu na prihvatljiv način odražavale njihove troškove da bi stoga mogle biti zanemarene u skladu s člankom 2. stavkom 5. Osnovne uredbe.
Vijeće, uz potporu Komisije i EBB‑a, tvrdi da se u ovom predmetu primjena članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe temelji na činjenici da prodaja glavnih sirovina na argentinskom tržištu nije bila izvršena u uobičajenom tijeku trgovine. Vijeće navodi da je sustav DET doveo do iskrivljavanja troškova proizvodnje argentinskih proizvođača biodizela, što dokazuje znatna razlika između domaće i međunarodne cijene, zbog čega je bilo nužno prilagoditi te troškove. Poslovne knjige ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika ne služe kao temelj za izračun uobičajene vrijednosti ako se troškovi povezani s proizvodnjom proizvoda obuhvaćenog ispitnim postupkom u tim poslovnim knjigama ne odražavaju objektivno. Činjenica da su cijene regulirane samo je jedan od mogućih razloga zašto se za potrebe ispitnog postupka troškovi u tim poslovnim knjigama ne odražavaju objektivno. Podaci kojima su se koristile institucije, odnosno referentne cijene soje u zrnu tijekom razdoblja ispitnog postupka, koje odražavaju razinu međunarodnih cijena, pouzdan su izvor.
U ovom slučaju potrebno je istaknuti da u pobijanoj uredbi, u kontekstu određivanja uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, institucije nisu izračunale troškove proizvodnje vezane uz glavnu sirovinu uzimanjem u obzir njihovih cijena kako su istaknute u poslovnim knjigama ispitanih društava, nego su – kako to proizlazi, među ostalim, iz uvodne izjave 29. i sljedećih te uredbe – zanemarile te cijene i zamijenile ih referentnom cijenom na temelju članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe.
U tom pogledu treba podsjetiti da se uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda, na temelju članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe – ako se istovjetan proizvod ne prodaje odnosno ne prodaje se u dostatnim količinama u uobičajenom tijeku trgovine ili ako zbog posebne situacije na tržištu prodaja ne omogućava prikladnu usporedbu – izračunava na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla, na koji se dodaje razuman iznos troškova prodaje, općih i administrativnih troškova i iznos dobiti, odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativne. Prema toj odredbi, može se smatrati da postoji određena situacija na tržištu za dotični proizvod u smislu prethodne rečenice, među ostalim, ako su cijene umjetno niske, ako postoji značajna trgovina razmjene ili ako postoje dogovori o nekomercijalnoj preradi.
Nadalje, iz prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe slijedi da, kada se uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda izračunava u skladu s člankom 2. stavkom 3. te uredbe, troškovi proizvodnje uobičajeno se izračunavaju na temelju poslovnih knjiga stranke nad kojom se provodi ispitni postupak, pod uvjetom da se one vode u skladu s opće prihvaćenim računovodstvenim načelima dotične zemlje i ako se utvrdi da one na prihvatljiv način odražavaju troškove u vezi s proizvodnjom i prodajom proizvoda koji se razmatra.
Prema drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, ako se troškovi u vezi s proizvodnjom i prodajom proizvoda iz ispitnog postupka ne odražavaju na prihvatljiv način u poslovnim knjigama dotične stranke, prilagođavaju se ili utvrđuju na temelju troškova drugih proizvođača ili izvoznika u istoj zemlji, odnosno ako ti podaci nisu dostupni ili se ne mogu koristiti na bilo kojoj drugoj osnovi, uključujući podatke s drugih reprezentativnih tržišta.
Cilj prvog i drugog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe jest osigurati da troškovi u vezi s proizvodnjom i prodajom istovjetnog proizvoda upotrijebljeni u izračunu uobičajene vrijednosti tog proizvoda odražavaju troškove koje bi proizvođač imao na domaćem tržištu zemlje izvoznice.
Nadalje, iz teksta prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe slijedi da su poslovne knjige koje vodi stranka iz ispitnog postupka glavni izvor informacija za utvrđivanje troškova proizvodnje istovjetnog proizvoda i da uporaba podataka iz tih knjiga predstavlja pravilo, a prilagođavanje ili zamjena tih podataka na drugoj razumnoj osnovi iznimku.
Budući da se odstupanje ili iznimka od općeg pravila mora usko tumačiti (vidjeti presudu od 19. rujna 2013., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, t.
17.
i navedenu sudsku praksu), treba smatrati da se, kao što to tužitelj tvrdi, iznimka iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe mora usko tumačiti.
U ovom slučaju, ne dovodeći u pitanje razloge koji su naveli institucije da izračunaju uobičajenu vrijednost istovjetnog proizvoda na temelju članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe, tužitelj osporava primjenu članka 2. stavka 5. te uredbe, na osnovi kojeg se institucije u pogledu tog izračuna nisu oslanjale na cijene glavnih sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih društava.
U pobijanoj uredbi institucije nisu navele da se poslovne knjige ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika ne vode u skladu s opće prihvaćenim računovodstvenim načelima u Argentini. Upravo suprotno, tvrdile su da te poslovne knjige nisu realno odražavale troškove vezane uz glavne sirovine.
Naime, kako to jasno proizlazi iz uvodnih izjava 29. do 42. pobijane uredbe, institucije su zauzele stajalište da je, s obzirom na to da je uključivao različite izvozne poreze na glavne sirovine i biodizel, sustav DET uzrokovao iskrivljavanje cijene tih glavnih sirovina tako da je smanjio njihove cijene na argentinskom tržištu na umjetno nisku razinu.
Na temelju presude od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (
T‑235/08
, neobjavljena,
EU:T:2013:65
), institucije su u uvodnoj izjavi 31. pobijane uredbe smatrale da, kada su cijene sirovina uređene tako da su na domaćem tržištu umjetno niske, može se pretpostaviti da iskrivljavanje utječe i na trošak proizvodnje dotičnog proizvoda. U takvim okolnostima podaci iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika ne mogu se smatrati razumnima te se, kao posljedica toga, trebaju prilagoditi.
U tom pogledu treba podsjetiti da je u točki 44. presude od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (
T‑235/08
, neobjavljena,
EU:T:2013:65
) Opći sud smatrao da je – s obzirom na to da je prirodni plin predmetnim proizvođačima izvoznicima na temelju ruskog zakona neminovno isporučivan po vrlo niskoj cijeni – cijena proizvodnje dotičnog proizvoda u predmetu u kojem je donesena ta presuda bila pod utjecajem iskrivljavanja na domaćem tržištu Rusije u pogledu cijene plina, s obzirom na to da ona nije bila rezultat tržišnih snaga. Sud je stoga smatrao da su institucije imale potpuno pravo zaključiti da se jedna od stavki u poslovnim knjigama tužitelja u tom predmetu ne može smatrati razumnom i da je, kao posljedica, ta stavka trebala biti prilagođena razmatranjem drugih izvora na tržištu koje su institucije smatrale reprezentativnijim.
Međutim, kao što to tužitelj pravilno tvrdi, za razliku od situacije o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (
T‑235/08
, neobjavljena,
EU:T:2013:65
), iz spisa predmeta ne proizlazi da su cijene glavnih sirovina u Argentini bile izravno regulirane. Naime, sustav DET, na koji se pozivaju institucije, samo je predvidio izvozne poreze s različitim stopama za glavne sirovine i biodizel.
Činjenica da sustav DET ne regulira izravno cijene glavnih sirovina u Argentini, međutim, sama po sebi ne isključuje primjenu iznimke iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe.
Treba, naime, podsjetiti, kao što to ističu institucije, da je odredba koja odgovara drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe Uredbom Vijeća (EZ) br. 1972/2002 od 5. studenoga 2002. o izmjeni Uredbe br. 384/96 (
SL 2002., L 305, str. 1
.) bila dodana u prethodnu Osnovnu uredbu, odnosno Uredbu Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (
SL 1996., L 56, str. 1
.).
Iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 1972/2002 jasno je da se dodavanjem odredbe koja odgovara drugom podstavku članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe željelo dati neke smjernice o tome što treba učiniti ako poslovne knjige razumno ne odražavaju troškove povezane s proizvodnjom i prodajom dotičnog proizvoda, osobito u situacijama u kojima, zbog posebnog stanja na tržištu, prodaja istovjetnog proizvoda ne dopušta odgovarajuću usporedbu. U takvom slučaju ta uvodna izjava određuje da se relevantni podaci trebaju dobiti iz izvora koji nisu pod utjecajem „takvih iskrivljenja”.
Uvodna izjava 4. Uredbe br. 1972/2002 predviđa, dakle, mogućnost oslanjanja na članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe, posebice u situaciji u kojoj prodaja istovjetnog proizvoda ne dopušta odgovarajuću usporedbu zbog iskrivljavanja. Iz toga također slijedi da do takve situacije može doći osobito kada postoji posebna situacija na tržištu, kao što je ona navedena u drugom podstavku članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe, u pogledu umjetno niskih cijena dotičnog proizvoda, ali ta vrsta situacije nije ograničena na slučajeve u kojima postoji izravna regulacija cijena istovjetnog proizvoda ili glavnih sirovina tog proizvoda od strane države izvoznice.
S druge strane, ne može se razumno smatrati da svaka mjera tijela javne vlasti države izvoznice koja bi mogla utjecati na cijene glavnih sirovina i, kao rezultat, cijene dotičnog proizvoda može biti izvor iskrivljenja koje omogućava, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, zanemarivanje cijena iz poslovnih knjiga stranke obuhvaćene ispitnim postupkom. Kao što to tužitelj pravilno tvrdi, ako bi se svaka mjera tijela javne vlasti zemlje izvoznice koja bi mogla utjecati, čak i neznatno, na cijene glavnih sirovina mogla uzeti u obzir, postojala bi opasnost da se načelu iz prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, u smislu da su te poslovne knjige glavni izvor podataka za utvrđivanje troškova proizvodnje istovjetnog proizvoda, u potpunosti oduzme korisni učinak.
U skladu s tim, mjera tijela javne vlasti zemlje izvoznice može, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, navesti institucije da zanemare cijene sirovina iz poslovnih knjiga stranke obuhvaćene ispitnim postupkom samo kada ona uzrokuje znatno iskrivljavanje cijena tih sirovina. Naime, drukčije tumačenje iznimke iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe – koje bi omogućilo da se u situaciji kao u ovom slučaju ti podaci zamijene troškovima utvrđenima po drugoj razumnoj osnovi – moglo bi dovesti do opasnosti od nerazmjernog narušavanja načela da su te poslovne knjige glavni izvor podataka za utvrđivanje troškova proizvodnje tog proizvoda.
Nadalje, u pogledu tereta dokazivanja postojanja čimbenika koji opravdavaju primjenu prvog podstavka članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, treba smatrati da, kada institucije smatraju da moraju zanemariti troškove proizvodnje iz poslovnih knjiga stranke obuhvaćene ispitnim postupkom i zamijeniti ih drugom cijenom koja se smatra razumnom, one se moraju osloniti na izravne dokaze ili barem na indicije koje upućuju na postojanje čimbenika na temelju kojeg je izvršena prilagodba (vidjeti po analogiji presudu od 10. ožujka 2009., Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/Vijeće,
T‑249/06
,
EU:T:2009:62
, t.
180.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, s obzirom na činjenicu da zanemarivanje troškova proizvodnje tog proizvoda iz poslovnih knjiga stranaka obuhvaćenih ispitnim postupkom spada u iznimku (vidjeti gornju točku 44.), kada iskrivljavanje na koje se oslanjaju institucije nije izravna posljedica mjere države iz koje proizvod potječe, kao u predmetu u kojem je donesena presuda od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (
T‑235/08
, neobjavljena,
EU:T:2013:65
), nego učinaka koje ta mjera treba proizvesti na tržištu, te institucije moraju osigurati objašnjenje funkcioniranja dotičnog tržišta i pokazati specifične učinke te mjere na njega a da se u tom pogledu ne pozivaju na puka nagađanja.
S obzirom na te okolnosti, potrebno je ispitati jesu li institucije u dovoljnoj mjeri dokazale da su u ovom slučaju, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, ispunjeni uvjeti za zanemarivanje cijena glavnih sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika.
Kao prvo, mjera argentinskih tijela javne vlasti utvrđena kao izvor iskrivljavanja cijena glavnih sirovina, kako je navedeno, među ostalim, u uvodnoj izjavi 29. pobijane uredbe, jest sustav DET, zbog toga što uključuje diferencijalne razine poreza na glavne sirovine i biodizel. Iz uvodne izjave 35. te uredbe proizlazi da je tijekom razdoblja ispitnog postupka izvoz biodizela bio oporezivan po nominalnoj stopi od 20 %, sa stvarnom stopom od 14,58 %, dok su tijekom istog razdoblja porezne stope za izvoz soje u zrnu i izvoz sojina ulja bile 35 % i 32 %.
Kao drugo, u pogledu učinaka sustava DET, Vijeće je zaključilo, među ostalim, u uvodnoj izjavi 30. pobijane uredbe, da je daljnje ispitivanje pokazalo da je taj sustav snizio domaće cijene sirovina na umjetno nisku razinu na argentinskom tržištu.
Iako je Vijeće u tom kontekstu istaknulo, u uvodnoj izjavi 68. pobijane uredbe, u pogledu učinaka sustava DET primijenjenog u Indoneziji, da je taj sustav ograničavao mogućnosti za izvoz sirovina, jer su na domaćem tržištu dostupne njihove veće količine, zbog čega se njihove domaće cijene snižavaju, treba istaknuti da u toj uredbi nije utvrđeno u kojoj je mjeri taj sustav, uključivanjem diferencijalnih stopa poreza na izvoz glavne sirovine i biodizela, doveo do značajnog iskrivljavanja cijena tih sirovina na argentinskom tržištu.
U uvodnoj izjavi 37. pobijane uredbe Vijeće je istaknulo da su domaće cijene pratile kretanja međunarodnih cijena glavnih sirovina i da je razlika između tih cijena predstavljala izvozni porez na njih. U uvodnoj izjavi 38. te uredbe navelo je da su domaće cijene glavnih sirovina kojima se koriste proizvođači biodizela u Argentini bile umjetno niže od međunarodnih cijena zbog iskrivljenja koje je rezultat sustava DET. Međutim, samom izjavom da je razlika između domaćih cijena i međunarodnih cijena glavnih sirovina u osnovi odgovarala izvoznim porezima na potonje Vijeće nije ustanovilo učinke koje je razlika između stope porezâ na te sirovine i stope poreza na biodizel mogla sama po sebi imati na cijene tih sirovina na argentinskom tržištu. Stajalište u uvodnoj izjavi 37. te uredbe omogućuje samo donošenje zaključaka u pogledu određenih učinaka koje bi uvođenje poreza na izvoz moglo imati na cijene glavnih sirovina, ali ne dopušta donošenje zaključaka o učincima koje bi razlika između stope porezâ na te sirovine i stope poreza na biodizel mogla imati na cijene tih sirovina na tom tržištu.
Ni informacija koju je Vijeće iznijelo u uvodnim izjavama 39. i 42. pobijane uredbe – da su cijene glavnih sirovina iz poslovnih knjiga relevantnih društava bile zamijenjene cijenom po kojoj bi ih ta društva kupila na domaćem tržištu da nema iskrivljavanja, odnosno referentnom cijenom – ne dopušta donošenje zaključaka o učincima koje je razlika između stope porezâ na izvoz sirovina i stope poreza na izvoz biodizela mogla imati na cijenu tih sirovina na tom tržištu. Ako te uvodne izjave treba smatrati zaključcima Vijeća da bi, da nije bilo takve razlike u stopama, cijene glavnih sirovina na tom tržištu bile iste kao referentna cijena, dovoljno je istaknuti da to nije bilo utvrđeno ni u pobijanoj uredbi ni u postupku pred Općim sudom.
U pogledu ekonomskih studija na koje su se institucije pozivale u postupku pred Općim sudom, treba istaknuti kako je točno da se iz njih može zaključiti da porezi na izvoz dovode do povećanja izvozne cijene oporezivanog proizvoda u usporedbi s njegovom cijenom na domaćem tržištu, smanjenog obujma izvoza tog proizvoda i pritiska na smanjenje cijena tog proizvoda na domaćem tržištu. Također se može zaključiti da sustav izvoznih poreza koji oporezuje glavne sirovine po višoj stopi od proizvoda na silaznom tržištu štiti i pogoduje domaćoj industriji na kraju proizvodnog lanca tako što joj pruža sirovine u dovoljnim količinama po povoljnim cijenama.
Međutim, treba istaknuti da te studije samo analiziraju učinke izvoznih poreza na cijene glavnih sirovina, a ne učinke diferenciranih stopa primijenjenih za porez na izvoz glavnih sirovina i biodizela.
Institucije su, dakle, samo objasnile odnos između međunarodnih cijena i domaćih cijena glavnih sirovina i pružile naznake o utjecaju izvoznog poreza na dostupnost tih sirovina na domaćem tržištu i na njihove cijene a da nisu konkretno utvrdile učinke koje je sustav DET kao takav mogao imati na domaće cijene glavnih sirovina i u kojoj se mjeri ti učinci razlikuju od onih koje ima porezni sustav bez različite porezne stope na izvoz glavnih sirovina i biodizela.
U skladu s tim, treba smatrati da institucije nisu dovoljno dokazale da je postojalo znatno iskrivljavanje cijena glavnih sirovina u Argentini, kao posljedica sustava DET, jer je uključivao diferencirane porezne stope na izvoz tih glavnih sirovina i biodizela. Stoga su, zauzimanjem stajališta da se cijene tih sirovina nisu objektivno odražavale u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika i njihovim zanemarivanjem, institucije povrijedile članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe.
Suprotno onomu što tvrde institucije, tom se zaključku ne protivi činjenica da one uživaju široku diskrecijsku ovlast u području zajedničke trgovinske politike, osobito u pogledu složenih ekonomskih procjena u području mjera trgovinske zaštite, i da u tom pogledu nadzor suda Unije treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti činjenica na osnovi kojih je proveden sporan izbor, odsutnosti očite pogreške u ocjeni tih činjenica i odsutnosti zloporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2012., Since Hardware (Guangzhou)/Vijeće,
T‑156/11
,
EU:T:2012:431
, t.
134.
do
136.
i navedenu sudsku praksu).
Nadzorom Općeg suda kojim se samo utvrđuje mogu li se elementima na kojima institucije Unije temelje svoje nalaze potkrijepiti zaključci koje iz njih izvode ne zadire se u njihovu široku diskrecijsku ovlast u području trgovinske politike (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP,
C‑191/09 P i C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
, t.
68.
).
U ovom slučaju Opći sud samo je ispitao jesu li institucije dokazale da su ispunjeni uvjeti za zanemarivanje, u kontekstu izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, troškova povezanih s proizvodnjom i prodajom tog proizvoda, kako se odražavaju u poslovnim knjigama ispitanih argentinskih proizvođača izvoznika, u skladu s pravilom iz članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe.
Iz toga slijedi da prvi tužbeni razlog valja prihvatiti.
Također je potrebno razmotriti u kojem opsegu utvrđena pogreška opravdava poništenje pobijane uredbe u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
Suprotno onomu što tvrdi Vijeće, u okolnostima ovog slučaja nije moguće djelomično poništiti članak 1. pobijane uredbe isključivo s obzirom na utvrđenu pogrešku u vezi s načinom izračuna stope antidampinške pristojbe.
Naime, u skladu sa sudskom praksom, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta. Taj zahtjev odvojivosti nije ispunjen kad bi djelomično poništenje akta moglo dovesti do izmjene njegove biti (presuda od 10. prosinca 2002., Komisija/Vijeće,
C‑29/99
,
EU:C:2002:734
, t.
45.
i
46.
).
Kao što je to objašnjeno u okviru ispitivanja prvog tužbenog razloga, izračun institucija uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda temelji se na pogrešnim razlozima. S obzirom na to da je uobičajena vrijednost bitan uvjet za utvrđivanje primjenjive stope antidampinške pristojbe, članak 1. pobijane uredbe ne može ostati na snazi u dijelu u kojem se njime tužitelju određuje pojedinačna antidampinška pristojba.
S obzirom na povezanost konačne antidampinške pristojbe i privremene antidampinške pristojbe iz članka 10. stavaka 2. i 3. Osnovne uredbe, članak 2. pobijane uredbe također treba poništiti u odnosu na tužitelja jer određuje da je potrebno konačno naplatiti iznose osigurane privremenom antidampinškom pristojbom.
Stoga valja poništiti pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja a da nije potrebno ispitati drugi i treći tužbeni razlog.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Vijeće nije uspjelo u postupku i sukladno tužiteljevu zahtjevu, treba mu naložiti da, osim vlastitih, snosi i tužiteljeve troškove.
Komisija i EBB snosit će vlastite troškove, u skladu s odredbama članka 138. stavaka 1. i 3. Poslovnika.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništavaju se članci 1. i 2. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1194/2013 od 19. studenoga 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije u dijelu u kojem se odnose na društvo Unitec Bio SA.

2.
Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove kao i troškove društva Unitec Bio.

3.
Europska komisija i European Biodiesel Board (EBB) snosit će vlastite troškove.

Berardis
Czúcz
Popescu
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2016.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski