CELEX: 62018CJ0009
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Transports
Direktīva 2006/126/EK
Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana
Citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības atzīšanas atteikums
Pamatojoties uz vadītāja apliecību, pierādītas vadīšanas tiesības

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām (
OV 2006, L 403, 18. lpp.
) 2. panta 1. punktu un 11. panta 6. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts kriminālprocesā, kas uzsākts pret
Detlef Meyn
saistībā ar mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanu bez vadītāja apliecības.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2006/126
Direktīvas 2006/126 8. apsvērums ir formulēts šādi:
“Ceļu satiksmes drošības dēļ būtu jāparedz minimālās prasības, lai varētu saņemt vadītāja apliecību. Ir jāsaskaņo standarti braukšanas eksāmeniem un vadītāju apliecību izsniegšanai. Lai to varētu izdarīt, būtu jādefinē attiecīgās zināšanas, braukšanas prasmes un stils; lai varētu vadīt mehāniskus transportlīdzekļus, uz tiem būtu jābalsta braukšanas eksāmens, un no jauna jādefinē minimālie fiziskas un garīgas piemērotības standarti, kam jābūt ievērotiem, lai varētu vadīt šādus transportlīdzekļus.”
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis saskaņā ar šo direktīvu ievieš tādu attiecīgas valsts vadītāja apliecību, kam pamatā ir I pielikumā aprakstītais Kopienas paraugs. Emblēma Kopienas parauga vadītāja apliecības pirmajā pusē satur vadītāja apliecību izdevušās dalībvalsts atšķirības zīmi.”
Minētās direktīvas 2. panta “Savstarpēja atzīšana” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas.”
Šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punktā ir definēti vadītāja apliecību izdošanas nosacījumi un tā e) apakšpunktā it īpaši ir precizēts, ka vadītāja apliecības izsniedz tikai pretendentiem, kam pastāvīgā dzīvesvieta ir dalībvalstī, kura izsniedz vadītāja apliecību.
Atbilstoši Direktīvas 2006/126 11. pantam:
“1.   Ja dalībvalsts izsniegtas derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz pastāvīgu dzīvesvietu citā dalībvalstī, viņš var lūgt savu vadītāja apliecību apmainīt pret līdzvērtīgu vadītāja apliecību. Dalībvalsts, kas veic apmaiņu, pārbauda, kādai kategorijai iesniegtā vadītāja apliecība joprojām ir faktiski derīga.
[..]
6.   Ja dalībvalsts apmaina trešās valsts izsniegtu vadītāja apliecību pret Kopienas parauga vadītāja apliecību, apmaiņu, kā arī visus vēlākus atjaunojumus vai aizvietojumus, ieraksta Kopienas parauga vadītāja apliecībā.
Apmaiņa var notikt tikai tad, ja trešās valsts izsniegtā vadītāja apliecība ir iesniegta tās dalībvalsts kompetentām iestādēm, kas veic apmaiņu. Ja tādas vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz pastāvīgu dzīvesvietu citā dalībvalstī, tajā nav jāpiemēro 2. pantā noteiktais savstarpējās atzīšanas princips.”
Vācijas tiesību akti
Saskaņā ar
Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr
(Noteikumi par personu pielaišanu dalībai ceļu satiksmē), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 28. panta 1. punktu:
“1.   Derīgas Savienības vai [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] vadītāja apliecības turētājs atbilstoši savām tiesībām – ievērojot 2.–4. punktā minētos ierobežojumus – drīkst vadīt mehāniskos transportlīdzekļus Vācijā, ja viņam [Vācijā] [..] ir pastāvīgā dzīvesvieta. [..]”
Šo noteikumu 28. panta 4. punktā tostarp ir precizēts, ka 1. punktā minētā atļauja neattiecas uz tādu Savienības vai EEZ vadītāja apliecību turētājiem, kas izdotas, pamatojoties uz viltotu trešās valsts izdotu vadītāja apliecību.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Pēc ceļu satiksmes negadījuma 2015. gada 1. septembrī tika konstatēts, ka
D. Meyn
, Vācijas pilsonim, kurš dzīvo Vācijas teritorijā, kopš vadītāja apliecības atņemšanas 2006. gadā vairs nav Vācijā izdotas vadītāja apliecības.
Tomēr
D. Meyn
ir Polijā izdota vadītāja apliecība, kas 2011. gada 1. augustā izdota, pamatojoties uz Ungārijā 2010. gada 3. novembrī izdotu vadītāja apliecību. Pēdējā minētā apliecība tika izdota apmaiņā pret Krievijā 1986. gadā izdotu vadītāja apliecību, kura, kā izrādījās, bija viltota. Par krāpnieciskām darbībām
D. Meyn
2012. gadā tika notiesāts Vācijas tiesā.
Ar
Amtsgericht Bad Säckingen
(Bādzākingenes [
Bad Säckingen
] pirmās instances tiesa, Vācija) 2017. gada 24. aprīļa spriedumu, piemērojot
Straßenverkehrsgesetz
(Ceļu satiksmes likums) 21. panta 1. punkta 1. apakšpunktu,
D. Meyn
tika notiesāts par tīšu transportlīdzekļa vadīšanu bez vadītāja apliecības.
Iesniedzējtiesa, kurā tika iesniegta kasācijas sūdzība par minēto spriedumu, vēlas noskaidrot, vai atteikums atbilstoši Noteikumu par personu pielaišanu dalībai ceļu satiksmē 28. panta 4. punktam atzīt vadītāja apliecību, kas izdota kādā dalībvalstī, pamatojoties uz citas dalībvalsts izdotas tādas vadītāja apliecības pārreģistrāciju, kura savukārt ir balstīta uz trešajā valstī izdotu viltotu vadītāja apliecību, ir saderīgs ar Direktīvas 2006/126 noteikumiem.
Šādos apstākļos
Oberlandesgericht
Karlsruhe
(Federālās zemes Augstākā tiesa Karlsrūē, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai pastāv atzīšanas pienākums atbilstoši [Direktīvas 2006/126] 2. panta 1. punktam arī pēc tam, kad Eiropas Savienības dalībvalsts, nepārbaudot transportlīdzekļa vadīšanas prasmes, ir veikusi vadītāja apliecības apmaiņu, ja iepriekšējā vadītāja apliecība nebija jāatzīst (šajā gadījumā – iepriekšējā vadītāja apliecība, ko bija izsniegusi cita Eiropas Savienības dalībvalsts, savukārt bija balstīta uz trešās valsts izsniegtas vadītāja apliecības apmaiņu [atbilstoši Direktīvas 2006/126] 11. panta 6. punkta trešajam teikumam)?”
Par prejudiciālo jautājumu
Savā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2006/126 noteikumiem nav pretrunā, ka dalībvalsts atsakās atzīt vadītāja apliecību, kuras turētāja pastāvīgā dzīvesvieta ir tās teritorijā, kuru, nepārbaudot transportlīdzekļa vadīšanas prasmes, ir izdevusi cita dalībvalsts, pamatojoties uz citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, kura savukārt tikusi apmainīta pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību.
Uzreiz ir jāatgādina, ka Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktā ir paredzēta dalībvalstīs izdotu vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana, neizvirzot nekādas formalitātes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
,
34.
punkts).
Šajā nolūkā minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ir noteikti vadītāja apliecības izsniegšanas nosacījumi, e) apakšpunktā precizējot, ka pretendenta uz vadītāja apliecību pastāvīgajai dzīvesvietai ir jābūt tās dalībvalsts teritorijā, kura izsniedz šo apliecību.
Minētās direktīvas 11. panta 1. punktā ir piebilde, ka, ja dalībvalsts izsniegtas derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz pastāvīgu dzīvesvietu citā dalībvalstī, viņš var lūgt savu vadītāja apliecību apmainīt pret līdzvērtīgu vadītāja apliecību.
Runājot par Kopienas parauga vadītāja apliecības izsniegšanu (turpmāk tekstā – “Kopienas vadītāja apliecība”), to apmainot pret trešajā valstī izdotu vadītāja apliecību, lai arī Direktīvā 2006/126 nav paredzēti nosacījumi, ar kādiem dalībvalstis var veikt šādu apmaiņu, tajā tomēr ir paredzēts, ka minētā apmaiņa ietekmē šīs direktīvas 2. panta 1. punktā paredzētā savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu.
Proti, saskaņā ar minētās direktīvas 11. panta 6. punkta otro daļu, ja apmaiņā pret trešās valsts izsniegtu vadītāja apliecību izsniegtās vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz pastāvīgu dzīvesvietu citā dalībvalstī, tajā nav jāpiemēro savstarpējās atzīšanas princips.
Jāpiebilst, ka saskaņā ar Direktīvas 2006/126 11. panta 6. punkta pirmo daļu, ja Kopienas vadītāja apliecība tiek izdota apmaiņā pret trešās valsts izsniegtu vadītāja apliecību, šo apmaiņu ieraksta Kopienas vadītāja apliecībā.
Līdz ar to atbilstoši Direktīvas 2006/126 noteikumiem tās 2. panta 1. punktā paredzētais savstarpējas atzīšanas pienākums attiecas tikai uz dalībvalstu izsniegtajām vadītāja apliecībām, bet ne uz trešo valstu izsniegtām vadītāja apliecībām.
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka pamatlietā aplūkojamo notikumu laikā
D. Meyn
dzīvoja Vācijā. Tādējādi, piemērojot Direktīvas 2006/126 11. panta 6. punkta otro daļu, Vācijas Federatīvajai Republikai nav pienākuma atzīt vadītāja apliecību, ko
D. Meyn
izsniegusi cita dalībvalsts apmaiņā pret trešās valsts izsniegtu vadītāja apliecību.
Tomēr iesniedzējtiesa jautā, vai šis secinājums ir spēkā arī tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā vadītāja apliecība tika izdota apmaiņā pret citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, kura savukārt ir tikusi izdota apmaiņā pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību.
Šajā saistībā ir jākonstatē, ka Direktīvas 2006/126 11. panta 6. punkta otrās daļas formulējums vien neļauj atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu. Proti, no šā formulējuma izriet, ka šī tiesību norma attiecas uz dalībvalstī apmaiņā pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību piešķirtu vadītāja apliecību, nevis uz gadījumu, kad vadītāja apliecību izdod dalībvalsts apmaiņā pret citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, kura savukārt tikusi apmainīta pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību.
Tomēr no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
,
23.
punkts).
Šajā saistībā ir jānorāda, ka atbilstoši Direktīvas 2006/126 8. apsvērumam šajā direktīvā ceļu satiksmes drošības dēļ ir paredzēts noteikt minimālās prasības, lai varētu saņemt vadītāja apliecību.
Tas, ka atbilstoši Direktīvai 2006/126 tiek noteikts dalībvalstu izsniegto vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas pienākums, ir sekas tam, ka šajā direktīvā ir paredzētas minimālās prasības, lai varētu saņemt Kopienas vadītāja apliecību.
Tādējādi izdevējai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai ir izpildītas Savienības tiesībās noteiktās minimālās prasības, it īpaši Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punktā paredzētās prasības par dzīvesvietu un piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai, un vai vadītāja apliecības izdošana tādējādi ir pamatota (spriedums, 2017. gada 26. oktobris, I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
,
46.
punkts).
No minētā izriet, ka, līdzko kādas dalībvalsts iestādes ir izsniegušas vadītāja apliecību, pārējām dalībvalstīm vairs nav iespējams pārbaudīt, vai ir ievēroti šajā direktīvā paredzētie izsniegšanas nosacījumi, un tādēļ tas, ka personai ir dalībvalstī izsniegta vadītāja apliecība, ir uzskatāms par pierādījumu, ka šīs apliecības turētājs tās izsniegšanas dienā atbilda minētajiem nosacījumiem (spriedums, 2017. gada 26. oktobris, I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
,
47.
punkts).
Tomēr Direktīvā 2006/126 nav paredzēts noteikt prasības, kas ir jāizpilda, lai apmainītu trešajās valstīs izsniegtas vadītāja apliecības, jo šāda prerogatīva ir tikai dalībvalstu kompetencē, un tādēļ šīm valstīm nav saistošs citās dalībvalstīs šajā saistībā veiktais novērtējums.
Līdz ar to dalībvalstij nevar likt atzīt vadītāja apliecību, kuras turētāja pastāvīgā dzīvesvieta ir tās teritorijā un kuru, nepārbaudot transportlīdzekļa vadīšanas prasmes, ir izdevusi cita dalībvalsts apmaiņā pret citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, tikai tādēļ, ka šī pēdējā minētā vadītāja apliecība savukārt agrāk tikusi apmainīta pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību, citādi tiktu apdraudētas Direktīvā 2006/126 paredzētās ceļu satiksmes drošības prasības.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2006/126 noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ka dalībvalsts atsakās atzīt vadītāja apliecību, kuras turētāja pastāvīgā dzīvesvieta ir tās teritorijā un kuru, nepārbaudot transportlīdzekļa vadīšanas prasmes, ir izdevusi cita dalībvalsts, pamatojoties uz citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, kura savukārt tikusi apmainīta pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ka dalībvalsts atsakās atzīt vadītāja apliecību, kuras turētāja pastāvīgā dzīvesvieta ir tās teritorijā un kuru, nepārbaudot transportlīdzekļa vadīšanas prasmes, ir izdevusi cita dalībvalsts, pamatojoties uz citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, kura savukārt tikusi apmainīta pret trešās valsts izdotu vadītāja apliecību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.