CELEX: 62015CJ0348
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Noteiktu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums
Direktīva 85/337/EEK
Direktīva 2011/92/ES
Piemērošanas joma
Jēdziens “īpašs valsts leģislatīvs akts”
Ietekmes uz vidi novērtējuma neesamība
Neapstrīdama atļauja
Ietekmes uz vidi novērtējuma neesamības legalizācija a posteriori ar leģislatīvu aktu
Sadarbības princips
LES 4. pants

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (
OV 1985, L 175, 40. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK (
OV 1997, L 73, 5. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 85/337”), 1. panta 5. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīvas 2011/92/ES par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (
OV 2012, L 26, 1. lpp.
) 1. panta 4. punktu, kā arī tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Stadt Wiener Neustadt
(Vīnerneištates pilsētas pašvaldība, Austrija) un
Niederösterreichische Landesregierung
(Lejasaustrijas Federālās zemes pārvalde) par to, vai ir tiesisks lēmums, ar kuru pēdējā minētā ir atzinusi, ka.
A.S.A. Abfall Service
īstenotā alternatīvās degvielas ražošanas iekārtas ekspluatācija ir uzskatāma par atļautu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 85/337 1. panta 1. punktā, kura saturs būtībā ir pārņemts Direktīvas 2011/92 1. panta 1. punktā, ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz to valsts un privāto projektu ekoloģiskās ietekmes novērtējumu, kuriem, iespējams, ir nozīmīga ekoloģiska ietekme.”
Direktīvas 85/337 1. panta 2 punktā, kura saturs būtībā ir pārņemts Direktīvas 2011/92 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
“attīstības piekrišana” nozīmē:
kompetentās iestādes vai iestāžu lēmumu, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt projektu;
[..].”
Direktīvas 85/337 1. panta 5. punkts, kura saturs būtībā ir pārņemts Direktīvas 2011/92 1. panta 4. punktā, ir izteikts šādi:
“Šī direktīva neattiecas uz projektiem, kuru sīku izklāstu pieņem ar īpašu valsts tiesību aktu, jo šīs direktīvas mērķi, tostarp sniegt informāciju, tiek sasniegti likumdošanas procesā.”
Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota piekrišana, uz tiem projektiem, kuriem var būt nozīmīga ekoloģiskā ietekme,
inter alia
, to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par attīstības saskaņošanu un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi. Šie projekti ir noteikti 4. pantā.”
Austrijas Republikas tiesības
Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (UVP‑G 2000)
(2000. gada Ietekmes uz vidi novērtējuma likums (
UVP‑G
2000),
BGBl
. 697/1993), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem (turpmāk tekstā – “
UVP‑G
2000”), 3. panta 6. punktā ir paredzēts:
“Pirms ietekmes uz vidi novērtējuma vai katra konkrētā gadījuma novērtējuma pabeigšanas projektiem, kuriem jāveic novērtējums atbilstoši 1., 2. vai 4. punktam, nedrīkst izsniegt atļaujas, un atbilstoši administratīvajiem tiesību aktiem veiktajiem paziņojumiem pirms ietekmes uz vidi novērtējuma pabeigšanas nav juridiska spēka. Atļaujas, kas ir piešķirtas, pārkāpjot šo normu, 39. panta 3. punktā norādītā kompetentā iestāde var atzīt par spēkā neesošām trīs gadu laikā.”
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktā ir noteikts:
“Ar federālo likumu
BGBl
. I, 87/2009 pārstrādāto vai ieviesto noteikumu spēkā stāšanās, kā arī pāreja uz jauno tiesisko regulējumu ir reglamentēta šādi:
[..]
4.
Projektus, attiecībā uz kuriem saņemto atļauju Federālā likuma
BGBl
. I, 87/2009 spēkā stāšanās brīdī vairs nevar atzīt par spēkā neesošu atbilstoši 3. panta 6. punktam, uzskata par atļautiem saskaņā ar šo federālo likumu.”
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkta redakcija, kas ir minēta šī sprieduma 8. punktā, ir ietverta
Bundesgesetz, mit dem das Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 geändert wird (UVP‑G‑Novelle
2009) (Federālais likums, ar kuru groza 2000. gada Ietekmes uz vidi novērtējuma likumu (
UVP‑G‑Novelle
2009),
BGBl
. I, 87/2009), kurš stājies spēkā 2009. gada 19. augustā.
Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
.
A.S.A. Abfall Service
Vīnerneištates pilsētas teritorijā ekspluatē alternatīvās degvielas ražošanas iekārtu, kurā tiek sasmalcināti plastmasas atkritumi, līdz rodas degviela, kas galvenokārt ir paredzēta cementa rūpniecībai. Tādējādi iekārtā tiek veikta nebīstamo atkritumu fizikāla apstrāde.
1986. un 1993. gadā šīs pilsētas mērs piešķīra iekārtas ekspluatācijas atļaujas, kurās atļautā apstrādes jauda bija 9990 tonnas gadā.
Ar Lejasaustrijas federālās zemes ministru prezidenta 2002. gada 10. decembra lēmumu tika atļauts maksimālo apstrādes jaudu palielināt līdz 34000 tonnām gadā atbilstoši tiesību aktiem atkritumu apsaimniekošanas jomā. Šo jaudas pieaugumu bija paredzēts īstenot, paplašinot esošo apstrādes līniju, ka arī izbūvējot jaunu apstrādes līniju.
Šī atļauja tika piešķirta, kaut gan paplašināšanas projektam nebija veikts
UVP‑G
2000 paredzētais ietekmes uz vidi novērtējums.
Ar 2014. gada 30. aprīļa vēstuli Lejasaustrijas
Umweltanwalt
[vides aizsardzības advokāts] lūdza minētās federālās zemes pārvaldei noteikt, vai iekārtai nav jāveic ietekmes uz vidi novērtējums saskaņā ar
UVP‑G
2000.
Ar 2014. gada 27. jūnija lēmumu minētās federālās zemes pārvalde uz šo jautājumu atbildēja noraidoši, paužot viedokli, ka šī iekārta ir jāuzskata par tādu, kurai ir izsniegta atļauja atbilstoši
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktam.
Vīnerneištates pilsētas pašvaldība vērsās
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa, Austrija) ar prasību atcelt šo lēmumu.
Ar 2014. gada 12. septembra spriedumu pēdējā minētā tiesa šo prasību noraidīja kā nepamatotu.
Proti,
Bundesverwaltungsgericht
pauda viedokli, ka nav jāpārbauda, vai apstrādes jaudas palielināšanai, kas atļauta ar 2002. gada 10. decembra lēmumu, bija iepriekš jāveic ietekmes uz vidi novērtējums atbilstoši
UVP‑G
2000, jo
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts ļauj uzskatīt, ka var pieņemt, ka šāda atļauja pamatlietā aplūkotajai ekspluatācijai ir likumīgi piešķirta. Turklāt šī tiesību norma neesot pretrunā Savienības tiesībām.
Vīnerneištates pilsētas pašvaldība par šo spriedumu iesniedza
Revision
[kasācijas] sūdzību
Verwaltungsgerichtshof
(Augstākā administratīvā tiesa, Austrija). Tā apgalvo, ka
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts ir pretrunā Savienības tiesībām. Tā uzskata, ka, konkrēti, nosacījumi, kuriem pastāvot, projekts ar valsts tiesību aktu var tikt izslēgts no Direktīvas 85/337 vai Direktīvas 2011/92 piemērošanas jomas, pamatlietā nav izpildīti.
Šādos apstākļos
Verwaltungsgerichtshof
(Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīva 2011/92, īpaši tās 1. panta 4. punkts, vai Direktīva 85/337, īpaši tās 1. panta 5. punkts, nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru tādus projektus, kam bija jāveic ietekmes uz vidi novērtējums, kuriem nebija piešķirta atļauja atbilstoši
UVP‑G
2000, bet tikai atļaujas atbilstoši atsevišķiem nozares tiesību aktiem (piemēram,
Abfallwirtschaftsgesetz
(Atkritumu apsaimniekošanas likums)) un kuri 2009. gada 19. augustā [..] saistībā ar valsts tiesībās (
UVP‑G
2000 3. panta 6. punkts) paredzētā trīs gadu termiņa beigām vairs nevarēja tikt atzīti par spēkā neesošiem, uzskata par atļautiem atbilstoši
UVP‑G
2000, vai arī šāds tiesiskais regulējums atbilst Savienības tiesībās paredzētajiem tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem?”
Par prejudiciālo jautājumu
Vispirms ir jānorāda, ka pamatlietā aplūkotajam iekārtas apstrādes jaudas palielināšanas projektam, ņemot vērā datumu, kurā tas tika atļauts atbilstoši tiesību aktiem atkritumu apsaimniekošanas jomā, proti, 2002. gada 10. decembrī, varētu būt piemērojamas Savienības tiesības un uz to tātad varētu attiekties pienākums veikt ietekmes uz vidi novērtējumu. Tā tas turpretim nav 1986. un 1993. gadā, proti, pirms Austrijas Republikas pievienošanās Savienībai, piešķirto atļauju gadījumā.
Ir arī jāprecizē, ka iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai šim projektam bija jāveic ietekmes uz vidi novērtējums saskaņā ar Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktu, un attiecīgā gadījumā, vai, kā apgalvo iekārtas operators, ar 2002. gada 10. decembra lēmumu atbilstoši tiesību aktiem atkritumu apsaimniekošanas jomā piešķirtā nozarei specifiskā atļauja praktiski ir ļāvusi izpildīt šajā direktīvā paredzētās vides prasības.
Visbeidzot ir jāuzsver, ka, ņemot vērā pamatlietā aplūkoto lēmumu datumu, Direktīva 2011/92 nav jāapskata.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt, vai Direktīvas 85/337 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas netiek izslēgta tāda tiesību norma kā
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts, saskaņā ar kuru projekts, uz ko attiecas lēmums, kurš ir pieņemts, nepildot pienākumu veikt šī projekta ietekmes uz vidi novērtējumu, un attiecībā uz kuru ir beidzies termiņš prasības celšanai par tā atcelšanu, ir uzskatāma par likumīgi atļautu.
Vispārīgāk iesniedzējtiesa, otrkārt, vēlas noskaidrot arī, vai šāda tiesību norma var tikt Savienības tiesībās pamatota ar tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem.
Runājot par prejudiciālā jautājuma pirmo aspektu, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Direktīvas 85/337 1. panta 5. punktā projekta izslēgšanai no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir paredzēti divi nosacījumi. Pirmkārt, projekta sīkam izklāstam ir jātiek pieņemtam ar īpašu valsts tiesību aktu. Otrkārt, šīs direktīvas mērķiem, tostarp sniegt informāciju, ir jātiek sasniegtiem likumdošanas procesā (spriedumi, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c.,
C‑435/97
,
EU:C:1999:418
,
57.
punkts, kā arī 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09
līdz
C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
37.
punkts).
Pirmais nosacījums ir saistīts ar prasību, lai leģislatīvajam aktam būtu tādas pašas pazīmes kā attīstības piekrišanai [atļaujai] Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē. Ar to it īpaši attīstītājam ir jāpiešķir tiesības īstenot projektu un tajā, tāpat kā atļaujā, ir jābūt norādītiem visiem likumdevēja vērā ņemtajiem projekta elementiem, kuriem ir nozīme ietekmes uz vidi novērtējumā (šajā ziņā skat. spriedumus, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c.,
C‑435/97
,
EU:C:1999:418
,
58.
un
59.
punkts, kā arī 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
38.
un
39.
punkts). Tādējādi leģislatīvajā aktā ir jābūt apliecinājumam, ka saistībā ar attiecīgo projektu ir sasniegti Direktīvas 85/337 mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
39.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tas tā nav gadījumā, kad aktā nav ietverti vajadzīgie elementi, lai novērtētu atļaujas piešķiršanas šim projektam ietekmi uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumus, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c.,
C‑435/97
,
EU:C:1999:418
,
62.
punkts, kā arī 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
40.
punkts).
Otrais nosacījums ir saistīts ar prasību, lai Direktīvas 85/337 mērķi tiktu sasniegti likumdošanas procesā. Faktiski no šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir garantēt, lai attiecībā uz projektiem, kam varētu būt būtiska ietekme uz vidi, it īpaši to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, “pirms tiek dota piekrišana”, tiktu veikts novērtējums attiecībā uz to ietekmi uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka projekta pieņemšanas brīdī likumdevēja rīcībā ir jābūt pietiekamai informācijai. Šajā ziņā informācijai, kas attīstītājam ir jāsniedz, ir jāietver vismaz projekta apraksts, kurā ir iekļauta informācija par tā atrašanās vietu, koncepciju un apjomu, to pasākumu aprakstu, kas ir paredzēti, lai izvairītos no ievērojamām negatīvām sekām vai tās samazinātu un, ja iespējams, kompensētu, kā arī dati, kuri ir vajadzīgi, lai identificētu un novērtētu galvenās sekas, kas projektam var būt attiecībā uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
43.
punkts).
Lai gan valsts tiesas ziņā ir noteikt, vai šie nosacījumi ir izpildīti, ņemot vērā gan pieņemtā leģislatīvā akta saturu, gan visu likumdošanas procesu, kas ir izraisījis tā pieņemšanu, un it īpaši sagatavošanas aktus un parlamentārās debates (spriedums, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no
C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09
,
EU:C:2011:667
,
47.
punkts), tomēr šķiet, ka tāda tiesību norma kā
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts šīm prasībām neatbilst.
Proti, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šai tiesību normai saistībā ar projektiem, uz kuriem tā attiecas, nav tādu pašu pazīmju kā attīstības piekrišanai Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē.
Tāpat arī nešķiet, ka ar
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktu varētu tikt sasniegti šīs direktīvas mērķi, jo valsts likumdevēja rīcībā, kad tas izdeva šo tiesību normu, nebija informācijas par projektu, uz kuriem tā varētu attiekties, ietekmi uz vidi, un šo tiesību normu katrā ziņā nav paredzēts piemērot attiecībā uz jau īstenotiem projektiem.
Līdz ar to šķiet, ka tāda tiesību norma kā
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts neatbilst Direktīvas 85/337 1. panta 5. punktā izvirzītajiem nosacījumiem un tātad ar to no pēdējās minētās direktīvas piemērošanas jomas nevarēja tikt izslēgtas darbības, uz kurām attiecas šī tiesību norma. Tomēr iesniedzējtiesai tā ir jāpārbauda, ievērojot valsts tiesībām raksturīgo pazīmju kopumu un precīzo nozīmi, kāda ir piešķirama aplūkotajai tiesību normai.
Runājot par prejudiciālā jautājuma otro aspektu, kas attiecas uz iespēju tādu tiesību normu kā tā, kas ir aplūkota pamatlietā, Savienības tiesībās pamatot ar tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, ir jāizdara turpinājumā minētie precizējumi.
Savienības tiesības neliedz ar valsts tiesību noteikumiem zināmos gadījumos atļaut legalizēt darbības vai aktus, kas no Savienības tiesību viedokļa ir prettiesiski. Tomēr šāda iespēja pastāv ar nosacījumu, ka ar to ieinteresētajām personām netiek sniegta izdevība izvairīties no Savienības tiesību noteikumu ievērošanas vai atbrīvoties no pienākuma tos piemērot un ka tā saglabā izņēmuma raksturu (spriedums, 2008. gada 3. jūlijs, Komisija/Īrija,
C‑215/06
,
EU:C:2008:380
,
57.
punkts).
Attiecīgi Tiesa ir atzinusi, ka tiesību akts, ar kuru legalizācijas atļaujai, kas var tikt izsniegta, pat nepastāvot nekādiem izņēmuma apstākļiem, tiek paredzētas tādas pašas sekas kā tās, kas piemīt būvatļaujai, neatbilst Direktīvas 85/337 prasībām. Proti, projekti, uz kuriem attiecas prasība veikt ietekmes uz vidi novērtējumu, saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu vispirms ir jāidentificē un tad, pirms tiem tiek dota piekrišana un tātad, obligāti, pirms tie tiek realizēti, tiem ir jālūdz dot piekrišanu un ir jāveic minētais novērtējums (spriedums, 2008. gada 3. jūlijs, Komisija/Īrija,
C‑215/06
,
EU:C:2008:380
,
61.
punkts).
Tas pats attiecas uz leģislatīvu pasākumu, tādu kā
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts, ar kuru, pat nenosakot pienākumu veikt vēlāku novērtējumu un nepastāvot nekādiem konkrētiem izņēmuma apstākļiem, šķietami tiek atļauts pieņemt, – bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, – ka projekts, kam būtu bijis jāveic ietekmes uz vidi novērtējums Direktīvas 85/337 2. panta 1. punkta izpratnē, šāds novērtējums ir veikts.
Ir tiesa, ka pamatlietā aplūkotajā tiesību normā ir minēti tikai “projekt[i], attiecībā uz kuriem saņemto atļauju [..] vairs nevar atzīt par spēkā neesošu”, jo ir beidzies
UVP‑G
2000 3. panta 6. punktā paredzētais trīs gadu termiņš prasības celšanai.
Tomēr šis apstāklis vien nevar izmainīt turpinājumā izdarīto secinājumu. Ir tiesa, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja attiecīgais jautājums nav Savienības tiesībās regulēts, katras dalībvalsts valsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un prasību celšanas procesuālie noteikumi, kam ir jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras tiesību subjektiem ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, ciktāl minētie noteikumi nav mazāk labvēlīgi par tiem, ar ko ir reglamentētas līdzīgas ar valsts tiesībām pamatotas prasības (līdzvērtības princips), un nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Savienības tiesību sistēmu piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips).
Tiesa arī uzskata, ka saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai tiesiskās noteiktības interesēs, vienlaikus aizsargājot konkrēto indivīdu un iestādi, ir saderīga ar Savienības tiesībām. Konkrēti, tā uzskata, ka šādi termiņi nav tādi, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Savienības tiesību sistēmu piešķirto tiesību īstenošanu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2010. gada 15. aprīlis, Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
,
28.
punkts, un 2014. gada 16. janvāris, Pohl,
C‑429/12
,
EU:C:2014:12
,
29.
punkts).
Līdz ar to Savienības tiesības, kurās nav paredzēti noteikumi attiecībā uz termiņiem prasības celšanai par atļaujām, kas ir izsniegtas, nepildot Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā minēto pienākumu veikt iepriekšēju ietekmes uz vidi novērtējumu, principā un, ja vien tiek ievērots līdzvērtības princips, neliedz attiecīgajai dalībvalstij noteikt trīs gadu termiņu prasības celšanai, tādu kā termiņš, kas ir paredzēts
UVP‑G
2000 3. panta 6. punktā, uz kuru ir atsauce
UVP‑G
2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktā.
Toties ar šo direktīvu nebūtu saderīga valsts tiesību norma, no kuras izrietētu, – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, – ka projekti, par kuru īstenošanai izsniegtām atļaujām vairs nevar tikt celta tieša prasība tiesā, jo ir beidzies valsts tiesību aktā paredzētais trīs gadu termiņš prasības celšanai, tiek gluži vienkārši uzskatīti par likumīgi atļautiem no pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu viedokļa.
Kā būtībā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 42.–44. punktā, Direktīva 85/337 kā tāda nepieļauj šāda veida tiesību normu jau tāpēc vien, ka pēdējās minētās tiesiskās sekas ir kompetento iestāžu atbrīvošana no pienākuma ņemt vērā, ka projekts šīs direktīvas izpratnē ir īstenots, neveicot tā ietekmes uz vidi novērtējumu, un rūpēties par to, lai šāds novērtējums tiktu veikts, ja būvdarbu vai ar šo projektu saistīto fizisko iejaukšanos īstenošanai būtu vajadzīga vēlāka atļaujas piešķiršana (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 17. marts, Brussels Hoofdstedelijk Gewest u.c.,
C‑275/09
,
EU:C:2011:154
,
37.
punkts).
Turklāt no Tiesas iedibinātās judikatūras izriet, ka dalībvalstīm ir jāatlīdzina visi zaudējumi, kas ir radušies tāpēc, ka nav veikts ietekmes uz vidi novērtējums (spriedums, 2004. gada 7. janvāris, Wells,
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
,
66.
punkts).
Šajā nolūkā valstu kompetentajām iestādēm ir jāveic visi vispārējie vai konkrētie pasākumi, lai šādu novērtējuma neveikšanu izlabotu (spriedums, 2004. gada 7. janvāris, Wells,
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
,
68.
punkts).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka, lai gan nosacījumiem šādas prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai, konkrēti, saistībā ar jautājumu, vai ir jāuzskata, ka jebkurš prettiesiskums izraisa vainu, kā arī nosacījumiem saistībā ar cēloņsakarības konstatēšanu, gadījumā, ja tie nav regulēti Savienības tiesībās, ir piemērojamas valsts tiesības un, lai gan šādas prasības celšana, kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, var tikt ierobežota ar noteiktu termiņu, ja vien tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi, tomēr saskaņā ar efektivitātes principu ir jābūt iespējai šo prasību celt atbilstoši saprātīgiem nosacījumiem.
No iepriekš minētā izriet, ka, ja valsts tiesību normā, beidzoties noteiktam termiņam, ir liegts celt jebkādu prasību par zaudējumu atlīdzību Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā minētā pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu neizpildes dēļ, lai gan nav beidzies valsts tiesībās noteiktais termiņš prasības celšanai attiecībā uz prasībām par zaudējumu atlīdzību, tā arī šī iemesla dēļ nebūtu saderīga ar Savienības tiesībām.
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 85/337 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas netiek izslēgts projekts, kurš ir minēts tādā tiesību normā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, saskaņā ar kuru projekts, uz ko attiecas lēmums, kurš ir pieņemts, nepildot pienākumu veikt šī projekta ietekmes uz vidi novērtējumu, un attiecībā uz kuru ir beidzies termiņš prasības celšanai par tā atcelšanu, ir jāuzskata par likumīgi atļautu. Šāda tiesību norma, ciktāl tajā ir paredzēts, ka ir jāpieņem, ka šādam projektam ir veikts iepriekšējs ietekmes uz vidi novērtējums, ir pretrunā Savienības tiesībām.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EKK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK, 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas netiek izslēgts projekts, kurš ir minēts tādā tiesību normā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, saskaņā ar kuru projekts, uz ko attiecas lēmums, kurš ir pieņemts, nepildot pienākumu veikt šī projekta ietekmes uz vidi novērtējumu, un attiecībā uz kuru ir beidzies termiņš prasības celšanai par tā atcelšanu, ir jāuzskata par likumīgi atļautu. Šāda tiesību norma, ciktāl tajā ir paredzēts, ka ir jāpieņem, ka šādam projektam ir veikts iepriekšējs ietekmes uz vidi novērtējums, ir pretrunā Savienības tiesībām.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.