CELEX: 62020CJ0595
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose
Sutartinėms prievolėms taikytina teisė
Reglamentas (EB) Nr. 593/2008 („Roma I“)
Vartojimo sutartys
Taikytinos teisės pasirinkimas
6 straipsnio 4 dalies c punktas
Netaikymas sutartims, susijusioms su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma
Pasodintų medžių pirkimo-pardavimo sutartis, apimanti nuomos sutartį ir paslaugų teikimo sutartį, turint vienintelį tikslą juos nukirsti siekiant pelno

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) (
OL L 177, 2008, p. 6
, toliau – Reglamentas „Roma I“) 6 straipsnio 4 dalies c punkto išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant UE ginčą su
ShareWood Switzerland AG
(toliau –
ShareWood
) ir VF dėl šių pareigos sumokėti UE pinigų sumą pagal tarp šių šalių sudarytą bendrąją sutartį.
Sąjungos teisė
Reglamento „Roma I“ 7 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Šio reglamento materialinė taikymo sritis ir nuostatos turėtų atitikti 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo („Briuselis I“) [(
OL L 12, 2001, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42)] ir 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) [(
OL L 199, 2007, p. 40
)].“
Reglamento „Roma I“ 6 straipsnyje „Vartojimo sutartys“ nurodyta:
„1.   Nedarant poveikio 5 ir 7 straipsnių taikymui, sutarčiai, sudarytai tarp fizinio asmens, siekiančio tikslų, kurie gali būti laikomi nesusijusiais su jo darbu ar profesine veikla (vartotojas), ir kito asmens, atliekančio savo darbą arba vykdančio profesinę veiklą, (profesionalas), taikoma vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė, jei profesionalas:
a)
vykdo komercinę ar profesinę veiklą vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybėje; arba
b)
bet kokiomis priemonėmis kreipia šią veiklą į tą valstybę ar kelias valstybes, tarp kurių yra ta valstybė,
ir ta sutartis patenka į tokios veiklos sritį.
2.   Nepaisant 1 dalies, šalys, laikydamosi 3 straipsnio, gali pasirinkti 1 dalies reikalavimams atitinkančiai sutarčiai taikytiną teisę. Tačiau toks pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri nepasirinkus teisės būtų taikoma 1 dalies pagrindu.
<…>
4.   1 ir 2 dalys netaikomos:
<…>
c)
sutarčiai, susijusiai su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma, išskyrus sutartį, susijusią su teise tam tikru laiku naudotis nekilnojamaisiais daiktais, kaip apibrėžta [1994 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvoje 94/47/EB [dėl pirkėjų apsaugos, susijusios su teisės tam tikru laiku naudotis nekilnojamaisiais daiktais pirkimo sutarčių tam tikrais aspektais (
OL L 280, 1994, p. 83
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13sk., 13 t., p. 315)];
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Nuo 2012 m. sausio mėn. iki 2014 m. birželio mėn. Austrijoje gyvenantis vartotojas UE buvo sudaręs su Šveicarijoje buveinę turinčia bendrove
ShareWood
bendrąją sutartį ir keturias tikmedžio ir balzos medienos pirkimo-pardavimo sutartis Brazilijoje.
Šių keturių pirkimo-pardavimo sutarčių dalykas – 705 tikmedžiai, kurių vertė – 67328,85 EUR, 2690 tikmedžiai, kurių vertė – 101716,53 EUR, 2600 tikmedžių, kurių vertė – 111583,34 EUR ir 1860 balzos medžiai, kurių vertė – 32340 EUR. Be to, bendroji sutartis apėmė nuomos sutartį ir paslaugų teikimo sutartį. Nuomos sutartyje buvo nustatyta teisė atitinkamus medžius auginti, nuomos mokestis buvo įtrauktas į jų pardavimo kainą. Paslaugų teikimo sutartyje buvo numatyta, kad
ShareWood
įsipareigoja auginti medžius, juos prižiūrėti, kirsti ir parduoti, o pardavus medieną gautą neto pelną pervesti UE.
ShareWood
atlygį už paslaugų teikimą sudarė skirtumas tarp neto ir bruto pelno, jis buvo išreikštas tam tikra pajamų procentine dalimi.
Minėtoje bendrojoje sutartyje buvo įtrauktos šios nuostatos:
„3.1. [
ShareWood
] savo vardu ir savo sąskaita parduoda [UE] [
ShareWood
] ir [
Sharewood do Brasil Reflorestadora Ltda
] plantacijose esančius medžius. [UE] sumokėjus pirkimo kainą, [
ShareWood
] įsipareigoja perleisti jam nuosavybės teisę į medžius.
3.2. [UE] perka jau pasodintus ir specifikuotus medžius. Iki nukirtimo ir pardavimo medžiai specifikuojami juos inventorizuojant, t. y. nurodant medžio numerį, vietos brėžinyje numerį, sklypo numerį ir plantacijos numerį.
<…>
4.2. Kai gaunamas mokėjimas, patvirtinant įvykdytą pirkimą, [UE] įteikiamas medžio dokumentas, kuriame nurodyti individualūs įsigytų medžių duomenys.
<…>
7. Žemės nuoma
7.1. Įsigydamas medžius [UE] kartu išsinuomoja atitinkamą žemę (žr. atskirą sutartį) tol, kol joje auga iš [
ShareWood
] nupirkti medžiai, tačiau ne ilgesniam nei atskiroje sutartyje nustatytam laikotarpiui. Nuoma apima tik teisę auginti nupirktus medžius.
7.2. Nuomos mokestis įtrauktas į pirkimo kainą.
<…>
7.3. Nuomos santykiai gali būti perleisti tik perpardavus medžius. Subnuoma yra draudžiama.
8. [UE] atliekamas medžių perpardavimas
8.1. Savo medžius [UE] gali bet kada su paslaugų teikimo sutartimi arba be jos parduoti trečiajam asmeniui, perleisdamas šiam nuosavybės teisę. [UE] įsipareigoja perleisti trečiajam asmeniui atitinkamą žemės nuomą ir perduoti jam šį įsipareigojimą.
<…>
9. Nupirktų medžių vertės išsaugojimas
9.1. Kad medžių vertė būtų išsaugota ir didėtų, [
ShareWood
] rekomenduoja reguliariai juos prižiūrėti. Šią paslaugą [
ShareWood
] siūlo paslaugų teikimo sutartyje.
<…>
11. Sudarius paslaugų teikimo sutartį
11.1. Sudarydamas paslaugų teikimo sutartį su [
ShareWood
] [UE] paveda [
ShareWood
], laikantis plantacijos valdymo principų ir atsižvelgiant į tarptautinius tvaraus plantacijos tvarkymo standartus, nupirktus medžius prižiūrėti, valdyti, rūpintis, juos nukirsti, parduoti ir pardavus medieną pervesti gautą neto pelną [UE] į jo nurodytą sąskaitą. Be to, [
ShareWood
] prisiima visas pareigas, kylančias iš žemės nuomos.
<…>
11.9. [UE] paveda [
ShareWood
] spręsti, atsižvelgiant į plantacijos valdymo principus, kuriuos medžius ir kuriais metais kirsti. Prieš kirtimą [
ShareWood
] apie tai praneša [UE]. Pasiūlytas kirtimas laikomas priimtu, jeigu [UE] per 10 dienų nuo informacijos gavimo paštu arba elektroniniu paštu neatmeta pasiūlyto kirtimo.
<…>
15.1. [
ShareWood
] [UE] ir savo vardu pirmaisiais ketveriais metais po pasodinimo apdraudžia žemę ir tikmedžius (išskyrus kitus medžius) nuo gaisro, žaibo, stipraus vėjo ir kritulių, taip pat nuo šalčio galimos padaryti žalos. [UE] supranta, kad draudimas neapima mažesnės nei 10 % medžių netekties.
<…>
24.1. Bendrajai sutarčiai ir kiekvienai atskirai sutarčiai taikoma materialinė Šveicarijos teisė, išskyrus: (i) tarptautines konvencijas, įskaitant 1980 m. balandžio 11 d. Jungtinių Tautų konvenciją dėl tarptautinio prekių pirkimo (CISG); ir (ii) kolizines normas. <…>“
Šio sprendimo 6 punkte nurodyta 2600 tikmedžių pirkimo-pardavimo sutartis tarp šalių buvo nutraukta bendru sutarimu.
UE pareiškė ieškinį
Handelsgericht Wien
(Vienos komercinių bylų teismas, Austrija), juo prašė pripažinti, kad
ShareWood
neįvykdė savo pareigos suteikti jam nuosavybės teisę į aptariamus medžius ir kad
ShareWood
ir šios bendrovės vadovas bei valdybos narys VF turi solidariai sumokėti 201385,38 EUR sumą su palūkanomis, išlaidomis ir bylinėjimosi išlaidomis. Be to, ieškinyje UE teigė, kad jis, kaip vartotojas, pagal Austrijos teisės nuostatas turi teisę nutraukti kitas tris pirkimo-pardavimo sutartis, nurodytas šio sprendimo 6 punkte, ir teisę į žalos atlyginimą.
2019 m. rugsėjo 9 d. sprendimu
Handelsgericht Wien
(Vienos komercinių bylų teismas) atmetė tą ieškinį. 2020 m. vasario 25 d. sprendimu
Oberlandesgericht Wien
(Vienos aukštesnysis apygardos teismas, Austrija) patvirtino tą sprendimą.
Gavęs UE kasacinį skundą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
Oberster Gerichtshof
(Aukščiausiasis Teismas, Austrija) mano, kad UE ir
ShareWood
sutartiniai santykiai patenka į Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį. Iš šio sprendimo 5 punkte nurodytos bendrosios sutarties matyti, kad šalys susitarė dėl Šveicarijos teisės taikymo. Vis dėlto pagal šio reglamento 6 straipsnio 2 dalį šis pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, jam teikiamos nuostatų, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri, nepasirinkus teisės, būtų taikoma 6 straipsnio 1 dalies pagrindu, t. y. šiuo atveju Austrijos teisė.
Tokiomis aplinkybėmis tas teismas pažymi, kad jo nagrinėjamoje byloje tokiomis imperatyviomis nacionalinės teisės nuostatomis, skirtomis apsaugoti vartotojui, galima remtis tik su sąlyga, kad nagrinėjama bendroji sutartis nepriskiriama prie Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punkte nurodytos sutarčių kategorijos, t. y. prie sutarčių, susijusių su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma.
Šiomis aplinkybėmis
Oberster Gerichtshof
(Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„[Ar Reglamento „Roma I“] 6 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad tarp įmonės ir vartotojo sudarytos tikmedžių ir balzos medžių pirkimo-pardavimo sutartys, kuriomis siekiama įgyti nuosavybės teisę į medžius, norint vėliau juos nukirsti ir medieną pelningai parduoti, ir kurios šiuo tikslu apima nuomos sutartį ir paslaugų teikimo sutartį, laikytinos „sutar[timis], susijusi[omis] su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma“, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad nuomojamame žemės sklype pasodintų medžių pirkimo-pardavimo sutartis, apimanti nuomos sutartį ir paslaugų teikimo sutartį, turint vienintelį tikslą – nukirsti medžius, siekiant gauti pelno, yra „sutartis, susijusi su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma“.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį vartojimo sutarties, t. y. verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties, šalys gali pasirinkti sutarčiai taikytiną teisę, tačiau šis pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, jam teikiamos nuostatų, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri, nepasirinkus teisės, būtų taikoma šio reglamento 6 straipsnio 1 dalies pagrindu.
Minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalies b punkte, kuris, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, taikytinas pagrindinėje byloje, numatyta, kad vartotojo ir verslininko sudarytai sutarčiai taikoma vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė, su sąlyga, kad šis verslininkas bet kokiomis priemonėmis kreipia šią veiklą į tą valstybę ar kelias valstybes, tarp kurių yra ta valstybė, ir ta sutartis patenka į tokios veiklos sritį.
Be to, Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalyje nurodyti atvejai, kai šio 6 straipsnio 1 ir 2 dalys netaikomos. Konkrečiai kalbant, minėto 6 straipsnio 4 dalies c punkte numatyta, kad šios 1 ir 2 dalys netaikomos sutartims, susijusioms su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma, išskyrus sutartį, susijusią su teise tam tikru laiku naudotis nekilnojamaisiais daiktais, kaip apibrėžta Direktyvoje 94/47.
Šiomis aplinkybėmis Austrijos teisės taikymas pagrindinėje byloje priklauso nuo to, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis patenka į sąvoką „sutartis, susijusi su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma“, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktą.
Būtent atsižvelgiant į šias pirmines pastabas reikia nustatyti, ar sutarties, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, dalykas yra daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamente „Roma I“ neapibrėžiama nei sąvoka „sutartis, susijusi su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą ar nekilnojamojo turto nuoma“, nei sąvokos „daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą“ ir „nekilnojamasis turtas“.
Pagal suformuotą jurisprudenciją iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, kad, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, jos reikšmė visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai (2016 m. spalio 18 d. Sprendimo Nikiforidis,
C‑135/15
,
EU:C:2016:774
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kadangi Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punkte nėra nuorodos į valstybių narių teisę, jį reikia aiškinti savarankiškai ir vienodai.
Šiuo klausimu reikia pridurti, kad neturi įtakos aplinkybė, jog medžiai, pasodinti tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, įvairiose nacionalinės teisės sistemose gali būti laikomi nekilnojamuoju turtu.
Pirma, dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties dalykas yra „daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą“, reikia priminti, kad pagal šią sutartį verslininkas įsipareigoja perduoti vartotojui nuosavybės teisę į sklype pasodintus medžius vien tam, kad jie būtų nukirsti ir parduota taip gauta mediena.
Tam, kad nuosavybės teisė, kuri yra minėtos sutarties dalykas, galėtų patekti į „daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą“ sąvoką, dar reikia, kad šiuos medžius iki jų nukirtimo būtų galima prilyginti nekilnojamajam turtui, siekiant taikyti Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktą.
Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad nuosavybės teisė, kurią, remiantis pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartimi, turi perleisti verslininkas, susijusi ne su žemės sklypu, kuriame medžiai pasodinti, o tik su pačiais medžiais. Nors tiesa, kad šie medžiai yra pasodinti tame žemės sklype, kad jame augtų, vis dėlto iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinis šios sutarties tikslas yra gauti pajamų pardavus medieną, pagamintą nukirtus minėtus medžius, kurių nuosavybės teisė perduodama tik tada, kai jie specifikuojami (tokį specifikavimą verslininkas atlieka iki jų nukirtimo ir iki medienos pardavimo).
Konkrečiai kalbant, sutartyje šalys susitarė, kad nagrinėjami medžiai buvo pasodinti atitinkamame žemės sklype siekiant vienintelio tikslo – pasibaigus augimo laikotarpiui juos nukirsti, kad būtų parduota taip gauta mediena.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad šie medžiai turi būti laikomi žemės, kurioje pasodinti, eksploatavimo vaisiais. Tokie vaisiai paprastai priklauso nuo teisinio sklypo, kuriame pasodinti atitinkami medžiai, likimo, bet jie pagal sutartį gali būti laikomi asmeninių teisių, kuriomis žemės sklypo savininkas ar valdytojas gali atskirai disponuoti, objektu, nedarant poveikio nuosavybės teisei ar kitoms su šiuo sklypu susijusioms daiktinėms teisėms. Vis dėlto sutarties, kuria siekiama disponuoti žemės sklypo eksploatavimo vaisiais, negalima prilyginti sutarčiai, kurios dalykas yra „daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą“, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktą.
Darytina išvada, kad sutarties dėl žemės sklype pasodintų medžių, esant vieninteliam tikslui juos nukirsti ir parduoti taip gautą medieną, dalykas nėra „daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Antra, dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties dalykas yra „nekilnojamojo turto nuoma“, reikia priminti, kad remdamasis tokia sutartimi vartotojas nuomoja žemės sklypą, kuriame pasodinti aptariami medžiai, bet tik tol, kol jie auga tokiame sklype.
Vis dėlto vien nekilnojamojo turto, kaip antai žemės sklypo, nuomos sutarties nepakanka, kad šiai sutarčiai būtų taikomas Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktas.
Iš tiesų dėl 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (
OL L 299, 1972, p. 32
) 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio, kuriame nekilnojamojo turto nuomos bylose buvo numatyta išimtinė Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismų jurisdikcija, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog tam, kad sutartį būtų galima kvalifikuoti kaip nuomos sutartį, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, reikia, kad būtų pakankamai glaudus sutarties ir nagrinėjamo nekilnojamojo turto nuomos ryšys (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo Klein,
C‑73/04
,
EU:C:2005:607
,
punktą).
Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad sudėtinė sutartis dėl visų paslaugų teikimo klientui sumokėjus bendrą sumą, pavyzdžiui, paslaugų teikimo sutartis, apimanti ne tik naudojimosi teisės, kuri yra nuomos sutarties dalykas, perleidimą, nepatenka į sritį, kurioje minėtos konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktyje numatytas išimtinės jurisdikcijos principas turi savo
raison d’être
ir nėra nuomos sutartis tiesiogine tos nuostatos prasme (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo Klein,
C‑73/04
,
EU:C:2005:607
,
punktą).
Vis dėlto pažymėtina, kad pagal Reglamento „Roma I“ 7 konstatuojamąją dalį jo materialinė taikymo sritis ir nuostatos turėtų atitikti Reglamentą Nr. 44/2001. Kadangi šis reglamentas buvo panaikintas ir pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 351, 2012, p. 1
), šis nuoseklumo tikslas galioja ir jam (2019 m. gegužės 8 d. Sprendimo Kerr,
C‑25/18
,
EU:C:2019:376
,
punktas).
Be to, kadangi santykiuose tarp valstybių narių Reglamentu Nr. 44/2001 buvo pakeista 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, šis nuoseklumo tikslas galioja ir šiai konvencijai, tačiau jos nuostatas galima laikyti lygiavertėmis Reglamento Nr. 44/2001 ir Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatoms.
Turint omenyje pirmesniuose dviejuose šio sprendimo punktuose primintą nuoseklumo tikslą, aiškinant Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktą taip pat reikia atsižvelgti į šio sprendimo 32 ir 33 punktuose pateiktus argumentus.
Šiuo atveju esminis pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties dalykas nėra žemės, kurioje pasodinti atitinkami medžiai, naudojimas nuomos pagrindu; ta sutartimi, kaip nurodyta šio sprendimo 26 punkte, siekiama gauti pajamų pardavus medieną, pagamintą nukirtus tuos medžius. Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, toje sutartyje, apimančioje tik teisę auginti šiuos medžius ir neturinčioje jokio tikslo, kurį būtų galima atskirti nuo šių medžių įsigijimo, numatyta nuoma paprasčiausiai siekiama leisti vykdyti toje sutartyje numatytus pardavimo ir paslaugų teikimo elementus.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tokia sutartis, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, nėra pakankamai glaudžiai susijusi su atitinkamu žemės sklypu, kad ją būtų galima laikyti „nekilnojamojo turto nuoma“, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad nuomojamame žemės sklype pasodintų medžių pirkimo-pardavimo sutartis, apimanti nuomos sutartį ir paslaugų teikimo sutartį, turint vienintelį tikslą – nukirsti medžius siekiant pelno, nėra „sutartis, susijusi su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą ar nekilnojamojo turto nuoma“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) 6 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad nuomojamame žemės sklype pasodintų medžių pirkimo-pardavimo sutartis, apimanti nuomos sutartį ir paslaugų teikimo sutartį, turint vienintelį tikslą – nukirsti medžius siekiant pelno, nėra „sutartis, susijusi su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą ar nekilnojamojo turto nuoma“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.