CELEX: 62020CJ0054
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Euroopa Liidu lepinguväline vastutus, mis tuleneb institutsiooni poolt oma ametnike kaitse tagamise kohustuse rikkumisest
Euroopa Komisjoni delegatsioon Marokos
Tapetud ametnik
Ametniku vennale ja õele tekitatud mittevaraline kahju
Õiguskaitsevahend
ELTL artiklid 270, 268 ja 340
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad
Artiklid 40, 42b, 55a, 73, 90 ja 91
Mõiste „hõlmatud isik“
Põhjendamine

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses esiteks tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 20. novembri 2019. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano jt
vs
. komisjon (T‑502/16, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2019:795
), millega Üldkohus mõistis temalt
in solidum
välja 10000 eurot Stefano Missir Mamachi di Lusignano kasuks ja 10000 eurot Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano kasuks neile Alessandro Missir Mamachi di Lusignano surma tõttu tekkinud mittevaralise kahju eest, ja teiseks lahendada kohtuasi, et lükata esimese kohtuastme hagi vastuvõetamatuse tõttu tagasi.
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) käesolevas kohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artiklis 40 on ette nähtud:
„1.   Alalisele ametnikule tohib erandlikel asjaoludel ja tema enda taotlusel anda isiklikel põhjustel palgata puhkust.
[…]
2.   Selline puhkus ei kesta üle ühe aasta, ilma et see piiraks artikli 15 sätteid. Puhkust võib pikendada.
Pikendada võib kuni aasta võrra. Isiklikel põhjustel võetud puhkuse kogukestus ei või ületada 12 aastat kogu ametniku ametiaja jooksul.
Kui aga ametnik taotleb sellist puhkust selleks, et:
[…]
iii)
abistada oma abikaasat, ülenejat sugulast, alanejat sugulast, venda või õde arstitõendiga kinnitatud raske haiguse või puude korral,
võib puhkust pikendada piiranguteta, tingimusel et iga pikendamise ajal on täidetud tingimused, mille tõttu puhkust anti.
[…]“.
Personalieeskirjade artikli 42b esimeses lõigus on sätestatud:
„Kui ametniku abikaasal, ülenejal sugulasel, alanejal sugulasel, vennal või õel on arstitõendiga kinnitatud raske haigus või puue, on ametnikul õigus saada põhipalgata perepuhkust. Sellise puhkuse kogukestus ei ületa üheksat kuud kogu ametniku ametiaja jooksul.“
Personalieeskirjade artiklis 55a on sätestatud:
„1.   Ametnik võib taotleda luba töötada osalise tööajaga.
Ametisse nimetav asutus või ametiisik võib anda sellise loa juhul, kui see vastab üksuse huvidele.
2.   Ametnikul on õigus saada luba järgmistel juhtudel:
[…]
e)
raskelt haige või puudega abikaasa, üleneja sugulase, alaneja sugulase, õe või venna eest hoolitsemiseks;
[…]“.
Personalieeskirjade artiklis 73 on nähtud ette:
„1.   Ametnik on teenistusse asumise päevast alates kindlustatud kutsehaiguse- ja tööõnnetuseriski vastu vastavalt eeskirjadele, mille [Euroopa Liidu] institutsioonide ametisse nimetavad asutused või ametiisikud on koostanud ühisel kokkuleppel pärast nõupidamist personalieeskirjade komiteega. Ta maksab kutseväliste riskide vastu kindlustamiseks kuni 0,1% oma põhipalgast.
Kõnealustes eeskirjades täpsustatakse, milliseid riske ei kindlustata.
2.   Makstavad hüvitised on järgmised:
a)
surma korral:
alljärgnevalt loetletud isikutele makstakse ühekordne summa, mis võrdub lahkunu viiekordse aasta põhipalgaga, mis arvutatakse 12 kuu jooksul enne õnnetust saadud igakuiste palgasummade põhjal:
–
lahkunud ametniku abikaasale ja lastele vastavalt ametniku pärandit reguleerivale pärimisseadusele; abikaasale makstav summa peab olema vähemalt 25% ühekordselt makstavast summast,
–
kui eelmises kategoorias nimetatud isikuid pole, siis teistele järeltulijatele vastavalt ametniku pärandit reguleerivale pärimisseadusele,
–
kui kummaski eelmises kategoorias nimetatud isikuid pole, siis ülenejatele sugulastele vastavalt ametniku pärandit reguleerivale pärimisseadusele,
–
kui üheski eelmises kategoorias nimetatud isikuid pole, siis institutsioonile;
[…]“.
Personalieeskirjade artiklis 90 on sätestatud:
„1.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule taotluse teda käsitleva otsuse tegemiseks. Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu jooksul pärast taotluse esitamise kuupäeva. Kui taotlusele pole selleks tähtpäevaks vastatud, loetakse seda kaudseks taotluse tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt järgmisele lõikele.
2.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule kaebuse teda kahjustava meetme kohta, kui nimetatud asutus või ametiisik on teinud otsuse või kui ta pole võtnud personalieeskirjades ettenähtud meedet. Kaebus tuleb esitada kolme kuu jooksul. […]
[…]
[…] Kui kaebusele pole selle tähtaja lõpuks vastatud, loetakse seda kaebuse kaudseks tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt artiklile 91.“
Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 on sätestatud:
„Euroopa Liidu Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik liidu ja käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet artikli 90 lõike 2 tähenduses. […]“.
Vaidluse taust
Vaidluse taust on välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–9 ja selle võib kokku võtta järgmiselt.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, kes pidi asuma tööle poliitilise ja diplomaatilise nõunikuna komisjoni delegatsiooni juures Marokos, tapeti koos oma abikaasaga 18. septembril 2006 Rabatis (Maroko). Mõrv pandi toime ühes selle delegatsiooni poolt Alessandro Missir Mamachi di Lusignanole (edaspidi „surnud ametnik“), tema abikaasale ja nende neljale lapsele üüritud majas.
Surnud ametniku isa Livio Missir Mamachi di Lusignano esitas 12. mail 2009 Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtule hagi nõudega mõista komisjonilt välja hüvitis surnud ametniku lastele tekkinud varalise kahju eest, neile lastele ja temale kui surnud ametniku isale tekkinud mittevaralise kahju eest ning surnud ametnikule tekkinud mittevaralise kahju eest, mida ta nõuab nende laste kui surnud ametniku õigusjärglaste nimel.
Avaliku Teenistuse Kohus jättis 12. mai 2011. aasta otsusega Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) selle hagi mittevaralise kahju osas vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja varalise kahju osas põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Surnud ametniku isa ja lapsed esitasid selle kohtuotsuse tühistamiseks apellatsioonkaebuse Üldkohtule.
Üldkohus rahuldas selle apellatsioonkaebuse 10. juuli 2014. aasta kohtuotsusega Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
). Euroopa Kohus vaatas selle kohtuotsuse uuesti läbi ning tühistas selle osaliselt 10. septembri 2015. aasta kohtuotsusega Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
). Olles pärast uuesti läbivaatamist asja uuesti arutanud, võttis Üldkohus 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) seisukoha väidete kohta, mille ta oli 10. juuli 2014. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
T‑401/11 P
,
EU:T:2014:625
) jätnud läbi vaatamata.
Surnud ametniku isa ja lapsed, kellega ühinesid selle ametniku ema, vend ja õde, esitasid 16. septembril 2011 Üldkohtule ELTL artiklite 268 ja 340 alusel hagi, mis kustutati 25. novembri 2015. aasta kohtumäärusega Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑494/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:909
) registrist pärast seda, kui hagejad hagist loobusid.
Surnud ametniku isa, kelle asemele asusid pärast tema surma tema õigusjärglased, ning selle ametniku lapsed, kellega ühinesid selle ametniku ema, vend ja õde, esitasid 17. septembril 2011 personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 sätestatud menetluse kohaselt uuesti taotlused neile tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks.
Komisjon jättis 17. jaanuari 2012. aasta otsusega need taotlused rahuldamata. Surnud ametniku isa õigusjärglased ning selle ametniku lapsed, ema, vend ja õde esitasid 13. aprillil 2012 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel 17. jaanuari 2012. aasta otsuse peale vaide. Ametisse nimetav asutus jättis selle vaide 26. juuli 2012. aasta otsusega rahuldamata.
Menetlus Avaliku Teenistuse Kohtus ja Üldkohtus ning vaidlustatud kohtuotsus
Surnud ametniku isa õigusjärglased, selle ametniku lapsed, ema, vend ja õde esitasid 7. novembril 2012 Avaliku Teenistuse Kohtule ELTL artikli 270 alusel hagi 26. juuli 2012. aasta otsuse peale. Hagi registreeriti numbriga F‑132/12.
Selles hagiavalduses palusid nad Avaliku Teenistuse Kohtul see otsus tühistada, mõista komisjonilt välja hüvitis neile ja surnud ametnikule tekitatud mittevaralise kahju eest ning mõista sellelt institutsioonilt välja tasandusintress ja viivis. Täpsemalt nõudsid surnud ametniku vend ja õde, et komisjonilt mõistetaks kummagi kasuks välja 154350 eurot neile tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks.
Menetlus Avaliku Teenistuse Kohtus peatati esimest korda, et võtta arvesse otsuseid, millega lõpetati menetlus käesoleva kohtuotsuse punktides 13 ja 14 mainitud kohtuasjades T‑401/11 P ja T‑494/11, ning teist korda selleks, et võtta arvesse Euroopa Kohtu poolt uuesti läbivaatamist kohtuasjas C‑417/14 RX-II ja Üldkohtusse tagasi saatmist kohtuasjas T‑401/11 P RENV-RX – kohtuasjad, mida on mainitud nimetatud punktides.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) alusel anti 2. septembril 2016 kohtuasi F‑132/12 üle Üldkohtule ja registreeriti numbriga T‑502/16.
Komisjon vaidlustas nii nimetatud hagi vastuvõetavuse kui ka põhjendatuse.
Vastuvõetavuse osas leidis komisjon, et surnud ametniku venda ja õde ei saa pidada personalieeskirjadega hõlmatud isikuteks personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, mistõttu ei ole Avaliku Teenistuse Kohus – kelle poole pöörduti ELTL artikliga 270 antud avaliku teenistuse kohtu pädevuse alusel – pädev ning hagi on vastuvõetamatu.
Üldkohus lükkas selle vastuvõetamatuse vastuväite tagasi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–64, leides, et surnud ametniku vennal ja õel on ELTL artiklis 270 ette nähtud õigus esitada hagi.
Selle tagasilükkamise põhjenduseks märkis Üldkohus, et ELTL artikli 270 ja personalieeskirjade artikli 91 alusel esitatud hagi on vastuvõetav üksnes juhul, kui see puudutab liidu ja personalieeskirjadega hõlmatud isiku vahelist vaidlust. Selleks et asuda seisukohale, et hageja on personalieeskirjadega hõlmatud isik, leidis Üldkohus, et ta ei saa olla hõlmatud mis tahes alusel, vaid alusel, mis kajastab asjakohast seost tema ja tema vaidlustatava akti vahel või kajastab sellist seost tema ja selle ametniku vahel, kelle huvide kahjustamine väidetavalt tekitas kahju ka isiklikult talle. Üldkohtu hinnangul on see nii aga ametniku vendade ja õdede puhul, kui neid on nimetatud personalieeskirjade artiklites 40, 42b ja 55a. Üldkohus rõhutab sellega seoses, et liidu seadusandja soovis personalieeskirjade konkreetsete sätetega ära mainida nende isikute lähedase suhte ametnikuga. Üldkohus täpsustas, et asjaolu, et surnud ametniku tapmise ajal ei olnud ei tema vend ega õde konkreetselt ühes või teises olukorras, mida reguleerivad personalieeskirjade artiklid 40, 42b ja 55a, ei mõjuta kuidagi seda, et personalieeskirjadega on tunnustatud vendade ja õdede vaheliste sidemete olemasolu. Vaidlusaluse kohtuotsuse punkti 54 kohaselt ei ole kõnealused personalieeskirjade sätted seega asjakohased mitte seetõttu, et need vastavad poolte konkreetsele olukorrale asjaolude asetleidmise ajal, vaid seetõttu, et need väljendavad ametnike ning nende vendade ja õdede vaheliste perekondlike sidemete tunnustamist personalieeskirjades. Üldkohtu sõnul kinnitab seda Euroopa Kohtu hinnang 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktides 41 ja 42.
Üldkohus järeldab sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et vendi ja õdesid tuleb käsitada personalieeskirjadega hõlmatud isikutena, et määrata kindlaks, millist õiguskaitsevahendit kasutada, kui nad soovivad nõuda hüvitist mittevaralise kahju eest, mis on neile tekkinud nende ametnikust venna või õe surma tõttu, mille eest institutsioon on nende arvates vastutav. Üldkohus täpsustas veel sisuliselt, et asjaolu, et ametniku vennad ja õed, keda ei ole personalieeskirjade artikli 73 hierarhilises loetelus ja kes seega ei ole selle artikliga tagatud hüvitiste potentsiaalsed saajad, kuid keda on nimetatud muudes personalieeskirjade sätetes – mis annab tunnistust asjakohasest sidemest surnud ametnikuga –, ei tähenda mingil juhul, et nad peaksid ilma jääma menetluslikust võimalusest nõuda ELTL artikli 270 abil omaenda kahju hüvitamist.
Mis puudutab hinnangut surnud ametniku venna ja õe hüvitisnõuete põhjendatuse kohta, siis lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 134 ja 135 muu hulgas tagasi komisjoni väited, mis tuginesid 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktidele 33 ja 34, kuna need punktid puudutavad Avaliku Teenistuse Kohtu pädevust, mitte aga nende nõuete põhjendatust.
Lisaks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 155–172 tagasi komisjoni argumendid, mille kohaselt surnud ametniku vend ja õde ei olnud piisavalt tõendanud põhjusliku seose olemasolu selle vahel, et komisjon rikkus asjaomase ametniku kaitsmise kohutust, ja nende kahju vahel. Sellega seoses tugines ta selle rikkumise ja surnud ametniku tapmise vahelise põhjusliku seose lõplikule tunnustamisele 12. mai 2011. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) ja 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
, punkt
) ning leidis, et asjaolu, et selle ametniku venna ja õe mittevaraline kahju on peegeldusena tekkiv – või vahendatud – mittevaraline kahju võrreldes otsese kahjuga, mis tekkis surnud ametnikule, ei muuda kuidagi fakti, et liikmesriikide ühiste üldpõhimõtete kohaselt peetakse sellist mittevaralist kahju hüvitatavaks.
Lõpuks kohustas Üldkohus kõiki vaidlustatud kohtuotsuses esitatud põhjendusi arvestades mõista komisjonilt
in solidum
välja surnud ametniku vennale ja õele neile tekitatud mittevaralise kahju eest kummalegi 10000 eurot, millele lisanduvad viivised.
Poolte nõuded
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus mõistis komisjonilt välja hüvitise Stefano Missir Mamachi di Lusignanole ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanole nende venna surma tõttu tekitatud mittevaralise kahju eest;
–
teha asjas uus otsus ja jätta esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja
–
mõista apellatsioonimenetluses ja esimeses kohtuastmes kantud kohtukulud välja Stefano Missir Mamachi di Lusignanolt ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanolt.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista apellatsioonimenetluse ja esimeses kohtuastmes kantud kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet. Esimeses väites leiab ta, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta leidis, et surnud ametniku vennal ja õel on õigus pöörduda ELTL artikli 270 alusel kohtusse, et nõuda selle ametniku surma tõttu tekkinud kahju hüvitamist. Teises väites, mis on esitatud teise võimalusena, väidab komisjon, et Üldkohus rikkus oma põhjendamiskohustust.
Esimene väide
Esimene väide koosneb kahest osast.
Esimese väite esimene osa
–
Poolte argumendid
Komisjon heidab Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et surnud ametniku vend ja õde võivad esitada hagi ELTL artikli 270 alusel, kuna nad on personalieeskirjadega hõlmatud isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses.
Esimesena väidab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48–64 esitas ja kohaldas Üldkohus ekslikult
petitio principii
põhimõtet, mille kohaselt ametniku pereliige oli personalieeskirjadega hõlmatud isik, kuna tal on perekondlik side ametnikuga. Personalieeskirjade artikli 91 lõige 1 ei viita mitte seosele, mille alusel loetakse, et isik on personalieeskirjadega hõlmatud, vaid personalieeskirjadega hõlmatud isiku õigusele vaidlustada teda kahjustav meede. Komisjoni arvates ei saanud Üldkohus personalieeskirjade artiklitest 40, 42b ja 55a järeldada, et ametniku vend või õde on personalieeskirjadega hõlmatud isik nende eeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, kuna nendes artiklites ette nähtud kohustused kehtivad üksnes ametnike ja mitte nende pereliikmete suhtes. Ametnike pereliikmeid ei ole liidu seadusandja määratlenud isikutena, kes võiksid saada personalieeskirjades ette nähtud hüvitist. Järelikult on üksnes ametnikel õigus nende artiklite alusel kohtusse pöörduda.
Teisena leiab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51–62 Üldkohtu esitatud ja kohaldatud kriteerium, mille kohaselt on isik hõlmatud alusel, mis kajastab seost tema ja selle ametniku vahel, kelle huvide kahjustamine tekitab väidetavalt talle isiklikult kahju, on vastuolus personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 sõnastusega, milles on mainitud personalieeskirjadega hõlmatud isikut, kes vaidlustab teda kahjustava meetme. Üldkohtu jaoks on otsustav kriteerium ametniku huvide kahjustamine ja mitte selle isiku huvide kahjustamine, kes kasutab oma õigust pöörduda kohtusse. Seega viiks Üldkohtu kasutatud kriteerium selleni, et kaalutlusõiguse alusel hinnatakse hageja ja tema vaidlustatud akti vahelise seose asjakohasust ning muudaks seega üldiseks personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 ette nähtud õiguse pöörduda kohtusse. See kriteerium muudaks sisutuks vastuvõetavuse tingimuse, mis puudutab hagejat kahjustava meetme olemasolu, kuna personalieeskirjade mis tahes sätte olemasolu korral, isegi kui see säte ei ole konkreetsele isikule kohaldatav, võib teda alati pidada personalieeskirjadega hõlmatud isikuks sõltumata igasugusest seosest tema vaidlustatud akti ja personalieeskirjades ette nähtud kohustuste vahel.
Kolmandana – vastupidi sellele, mis tuleneb vaidlustatud kohtuotsusest – ei kinnita 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktid 30–35 Üldkohtu antud tõlgendust mõistele „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses. Nii tuvastas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 34, et isik on personalieeskirjadega hõlmatud, kui ta kuulub personalieeskirjade kohaldamisalasse, mis on määratletud personalieeskirjade erisätetega, mis puudutavad muid isikuid kui ametnikke, kes võivad saada konkreetset hüvitist, sama moodi nagu personalieeskirjade artikkel 73, mis näeb ette, et ametniku pereliikmed on ametniku surma korral konkreetsete hüvitiste potentsiaalsed saajad. Nii leidis Euroopa Kohus, et personalieeskirjade artikkel 73 on asjakohane selleks, et teha kindlaks, kas ametniku vennad ja õed on või ei ole personalieeskirjadega hõlmatud isikud mitte seetõttu, et see kajastab seost ametniku ja tema perekonna vahel üldiselt, vaid seetõttu, et seda võib kohaldada ametniku teatavate konkreetsete pereliikmete suhtes tema surma korral. Komisjon on seisukohal, et kuna surnud ametniku vend ja õde tuginevad oma hagi põhjendustes mittevaralisele kahjule, mis tekkis nimetatud ametniku surma tõttu, on personalieeskirjade artikkel 73 ainus asjakohane säte, et teha kindlaks, kas nad on personalieeskirjadega hõlmatud isikud või mitte. Selle artikli kohaselt nad seda aga ei ole.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano leiavad, et esimese väite esimene osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
ELTL artikli 270 kohaselt kuuluvad Euroopa Liidu Kohtu pädevusse liidu ning tema ametnike vahelised vaidlused neis piirides ja neil tingimustel, mis on kindlaks määratud personalieeskirjades ja ka liidu muude teenistujate teenistustingimustes. Vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklitele 50a ja 56 teostab esimese astmena seda pädevust Üldkohus ja apellatsiooniastmena Euroopa Kohtus.
ELTL artikkel 270 loob seega avaliku teenistuse kohtuvaidluste jaoks õiguskaitsevahendi, mis erineb üldistest õiguskaitsevahenditest, nagu ELTL artikliga 263 reguleeritud tühistamishagi ning ELTL artikliga 268 ning ELTL artikli 340 teise ja kolmanda lõiguga reguleeritud kahju hüvitamise hagi.
Liidu kohtu pädevuse kindlaksmääramiseks olukorras, kus kohtusse on pöördutud ELTL artikli 270 alusel, tuleb lisaks selle artikli sõnastusele arvesse võtta ka personalieeskirjade sätteid, seoses nimetatud artiklis sisalduva viitega personalieeskirjadele, ja eelkõige personalieeskirjade artikleid 90 ja 91, millega rakendatakse ELTL artiklit 270 (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Need sätted määratlevad nimetatud pädevuse nii
ratione materiae
kui
ratione personae
.
Mis puudutab liidu kohtute
ratione materiae
pädevust ELTL artikli 270 alusel, siis tuleb märkida, et personalieeskirjade eesmärk on reguleerida liidu institutsioonide ja nende ametnike vahelisi õigussuhteid, kehtestades eelkõige rea vastastikusi õigusi ja kohustusi (10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seega reguleerivad personalieeskirjad liidu institutsioonide ametnike teenistustingimusi. Järelikult annab ELTL artikkel 270 liidu kohtutele sisulise pädevuse lahendada vaidlusi, mis on tekkinud nende isikute ja liidu institutsioonide vahelisest töösuhtest.
Kuna vastavalt ELTL artiklile 270 niisugusena, nagu see on rakendatud personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1, kuuluvad Euroopa Kohtu jurisdiktsiooni alla „kõik“ liidu ja personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et vaidlus, mis on tekkinud ametniku ja selle institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on, kuulub nende sätete kohaldamisalasse, isegi kui tegemist on kahju hüvitamise hagiga, kui selle vaidluse aluseks on ametniku ja institutsiooni vaheline töösuhe (vt selle kohta 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus OH (kohtulik puutumatus),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Liidu kohtute
ratione materiae
pädevus ELTL artikli 270 alusel lähtub seega kõnealuse vaidluse aluseks olevatest asjaoludest, nagu on määratletud käesoleva kohtuotsuse punktis 41, mitte aga õiguslikust alusest, mis võib kõne alla tulla seoses õigusega hüvitisele kui niisugusele (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, punkt
).
Mis puudutab liidu kohtute
ratione personae
pädevust ELTL artikli 270 alusel, siis see puudutab üksnes üksikjuhtumeid. Nimelt on personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 kehtestud menetlus, mis on ette nähtud üksnes individuaalsete vaidluste lahendamiseks (vt selle kohta 8. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Union syndicale – Service public européen jt vs. nõukogu,
175/73
,
EU:C:1974:95
, punkt
).
Lisaks on personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 täpsustatud, et Euroopa Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik liidu ja käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet artikli 90 lõike 2 tähenduses. Viimati nimetatud sätte kohaselt võib „[i]ga isik, kelle suhtes kohaldatakse […] personalieeskirju“, esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse teda kahjustava meetme kohta.
Need sätted, mis üldiselt viitavad igale isikule, kelle suhtes kohaldatakse personalieeskirju, ei võimalda iseenesest teha vahet sellel, kas hagi esitab ametnik või mis tahes muu isik, kelle suhtes personalieeskirju kohaldatakse (10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, punkt
). Seega ei piirdu nimetatud sätete kohaselt liidu kohtute
ratione personae
pädevus ELTL artikli 270 alusel üksnes nende hagidega, mille on esitanud ametnikud, vaid hõlmab ka hagisid, mille on esitanud mis tahes muu personalieeskirjadega hõlmatud isik, kelle suhtes kohaldatakse personalieeskirju.
Selleks et määrata kindlaks muud isikud kui ametnikud, keda võib pidada personalieeskirjadega hõlmatud isikuteks personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, tuleb märkida – nagu nähtub ka käesoleva kohtuotsuse punktist 41 –, et personalieeskirjade eesmärk on reguleerida liidu institutsioonide ja nende ametnike vahelisi õigussuhteid.
Selle eesmärgi saavutamiseks ei kehtesta personalieeskirjad mitte ainult rea vastastikuseid õigusi ja kohustusi nende institutsioonide ja nende ametnike vahel, vaid annavad ka ametnike teatud pereliikmetele õigused ja eelised.
Personalieeskirjade artikkel 73 annab seega ametniku üleelanud abikaasale, lastele ning teistele alanejatele ja/või ülenejatele sugulastele õiguse saada hüvitist viimase surma korral.
Lisaks võimaldavad personalieeskirjade artiklid 40, 42b ja 55a ametniku abikaasal, ülenejal sugulasel, alanejal sugulasel, vennal või õel, kellel on raske haigus või puue, saada abi, kui ametnik kasutab selle abi saamiseks oma õigust taotleda vastavalt isiklikel põhjustel palgata puhkust, perepuhkust või osalise tööajaga töötamist. Need sätted, mille eesmärk on võimaldada ametnikul sobitada oma tööelu kokku teatud eraeluga seotud nõuetega, annavad seega teatavatele raskustes olevatele ametniku pereliikmetele eelise, kui ametnikule antakse aega nende eest hoolitsemiseks.
Nende õiguste ja soodustuste andmine ametniku määratud pereliikmetele tähendab seda, et tunnustatakse tihedaid peresidemeid, mis neid isikuid ametnikuga seovad, ning seda, et need peresuhted võivad mõjutada tingimusi, milles ametnik peab oma tööd tegema.
Nende ametniku pereliikmete selline arvessevõtmine personalieeskirjades tingib selle, et nad on personalieeskirjadega hõlmatud isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, ja seda sõltumata sellest, kas hagejal on tegelikult antud juhul personalieeskirjadest tulenev õigus või eelis, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktides 49 ja 50. Nimelt ei sõltu ELTL artikli 270 ja personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 alusel liidu kohtute
ratione personae
pädevuse kindlaksmääramine küsimusest, kas neile kohtutele hagi esitavale personalieeskirjadega hõlmatud isikule on tegelikult antud õigus või eelis. Kui see oleks teisiti, oleks neile kohtutele esitatud hagi läbivaatamisel selle
ratione personae
pädevuse tuvastamiseks on vaja, et enne uuritaks selle hagi põhjendatust (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, punkt
).
Hinnangut, mille kohaselt personalieeskirjade artiklites 40, 42b ja 55a nimetatud ametniku pereliikmed on personalieeskirjadega hõlmatud isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, ei sea kahtluse alla asjaolu, et viimati nimetatud säte näeb ette, et vaidlus peab käsitlema personalieeskirjade kohaldamisalasse kuuluva isiku huve kahjustava akti õiguspärasust personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses. Personalieeskirjade artikkel 90 kehtestab nimelt kohustusliku menetluse enne hagi esitamist, mistõttu ELTL artikli 270 alusel saab hagi esitada alles pärast seda, kui hageja kaebus on jäetud rahuldamata ametisse nimetava asutuse sõnaselgelt või vaikimisi tehtud otsusega, millega jäetakse tema taotlus rahuldamata. ELTL artikli 270 alusel esitatud tühistamishagi või kahju hüvitamise hagi on seega vastuvõetav üksnes siis, kui on olemas sõnaselge või vaikimisi otsus jätta rahuldamata halduskaebus, mis on personalieeskirjadega hõlmatud isiku huve kahjustav akt personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses. Miski ei takista aga personalieeskirjade artiklites 40, 42b ja 55a nimetatud ametniku pereliikmel vastavalt personalieeskirjade artiklitele 90 ja 91 olemast teda kahjustavat esialgset otsust puudutava kaebuse rahuldamata jätmise otsuse adressaat.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei põhine hinnang, mille kohaselt olukorras, kus ELTL artikli 270 alusel kohtusse pöördumise korral võib liidu kohtute
ratione personae
pädevus põhineda personalieeskirjade artiklitel 40, 42b ja 55a, mis annavad eelise teatavatele ametniku pereliikmetele, kaalutlusõiguse alusel hageja ja tema vaidlustatava akti vahelise seose hindamisel. Nimelt on ekslik asuda seisukohale, et personalieeskirjade mis tahes sätte olemasolu korral võib hagejat alati pidada personalieeskirjadega hõlmatud isikuks, sõltumata mis tahes seosest tema vaidlustatava akti ja personalieeskirjades ette nähtud kohustuste vahel. ELTL artikli 270 alusel esitatud hagi on vastuvõetav üksnes siis, kui esiteks on hageja personalieeskirjadega hõlmatud isik ja ta vaidlustab otsuse, millega jäetakse rahuldamata tema halduskaebus personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 tähenduses, ja kui teiseks on vaidlus alguse saanud töösuhtest, mis seob ametnikku või teenistujat liidu institutsiooni või asutusega.
Seega on personalieeskirjade artiklites 40, 42b ja 55a nimetatud ametniku pereliikmed isikud, kes hoolimata sellest, et nad ei ole ametnikud, on personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses hõlmatud isikud nende peresidemete tõttu selle ametnikuga ning kes võivad seega esitada kahju hüvitamise hagi, kui vaidlus on alguse saanud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud töösuhtest (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon,
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
, punkt
).
Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48–64 sisuliselt järeldas, et arvestades personalieeskirjade artiklite 40, 42b ja 55a sisu, mis tähendab, et kohus tunnustab ametniku ning vendade ja õdede vahelisi sidemeid, on viimased personalieeskirjadega hõlmatud isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses.
Kõigil eeltoodud põhjustel tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa
–
Poolte argumendid
Komisjon leiab sisuliselt, et kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et surnud ametniku vennad ja õed on personalieeskirjadega hõlmatud isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, peaks ta siiski võtma arvesse asjaolu, et 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktidest 31–35 tuleneb, et ametniku surma korral on üksnes personalieeskirjade artiklis 73 sõnaselgelt nimetatud isikud personalieeskirjadega hõlmatud isikud, kes võivad esitada sellest surmast tuleneva kahju hüvitamise hagi.
Järelikult rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 134 ja 135 õigusnormi, kui ta tunnustas surnud ametniku venna ja õe õigust esitada hagi ELTL artikli 270 alusel, et nõuda neile tekitatud mittevaralise kahju hüvitamist personalieeskirjade mõne muu sätte kui artikli 73 alusel, ning kinnitas, et 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktides 33 ja 34 tehtud viide oli ebasobiv ja see tuli kõrvale jätta.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano leiavad, et esimese väite teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu märgitud, et 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktides 33–35 tunnustas Euroopa Kohus Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione personae
pädevust vaadata läbi kahju hüvitamise nõue, mille oli esitanud surnud ametniku isa enda nimel ja selle ametniku laste nimel. Ta märkis sellega seoses, et need isikud on personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktiga a hõlmatud isikuid, kuna selles sättes on sõnaselgelt määratletud ametniku lapsed ja ülenejad sugulased kui isikud, kes võivad ametniku surma korral saada nimetatud sättes ette nähtud hüvitisi. Siiski, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 52, täpsustas ta samuti, et küsimust, kas nimetatud isikutel on tegelikult õigus saada personalieeskirjadega tagatud hüvitisi, ei saa Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione personae
pädevuse kindlaksmääramisel arvesse võtta, sest kui see oleks teisiti, oleks selle pädevuse üle otsustamiseks vaja enne analüüsida talle esitatud hagiavalduse põhjendatust.
Vastupidi aga sellele, mida väidab komisjon, ei tulene 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktidest 33 ja 34, et ainsad isikud peale ametnike, kes võivad pärast ametniku surma esitada ELTL artikli 270 alusel kahju hüvitamise hagi, on personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktiga a hõlmatud isikud. Viimati nimetatud sättes ametniku abikaasa ning alanejate ja ülenejate sugulaste määramine isikuteks, kes võivad ametniku surma korral saada hüvitist, on nimelt vaid üks olukord teiste hulgas, kus personalieeskirjade sättega hõlmatud isikuteks personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses on muud isikud peale ametnike, ning nad võivad seega esitada ELTL artikli 270 alusel kahju hüvitamise hagi. Personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis a, mis näeb ette kindlasummalise hüvitise maksmise konkreetsetele isikutele ametniku surma korral, sätestatud määramine ei piira seega personalieeskirjadega hõlmatud isikuid, kes võivad esitada ELTL artikli 270 alusel hagi nendest toetustest eraldiseisva hüvitise maksmiseks ametniku surma tõttu tekkinud kahju eest.
Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta surnud ametniku venna ja õe komisjonile esitatud hüvitisenõuete põhjendatuse hindamisel tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 134 ja 135 järelduse, et 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
C‑417/14 RX-II
,
EU:C:2015:588
) punktid 33 ja 34 puudutasid
ratione personae
pädeva kohtu kindlaksmääramist ning seetõttu oli viide neile punktidele ebasobiv ja see tuli kõrvale jätta.
Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja järelikult tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Apellatsioonkaebuse teises väites, mis on esitatud teise võimalusena, leiab komisjon, et Üldkohus rikkus oma põhjendamiskohustust.
Esiteks ei põhjendanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 154–168, 171, 172 ja 181 põhjusliku seose olemasolu komisjoni käitumise ning surnud ametniku vennale ja õele põhjustatud mittevaralise kahju vahel. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 155 ja 161 esitatud põhjendused, mille kohaselt komisjon ei vaidlustanud selle põhjusliku seose olemasolu ja see tuleneb 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusest Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), ei ole asjakohased, sest need on ekslikud.
Teiseks on Üldkohtu arutluskäik vastuoluline osas, milles ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 161 ja 162, et ta on seotud 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusega Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV‑RX
,
EU:T:2017:874
), milles on tuvastatud komisjoni vastutus asjaomase ametniku surma eest, samas kui vaidlustatud kohtuotsuse punktis 166 välistati, et selle vastutuse tuvastamine võiks olla käesoleval juhul asjakohane. Järelikult ei saanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 172 ja 181 järeldada, et komisjon oli vastutav surnud ametniku vennale ja õele tekitatud mittevaralise kahju eest.
Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano leiavad, et apellatsioonkaebuse teine väide ei ole põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et Üldkohtule ELTL artikli 296 teisest lõigust ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 36 tulenev põhjendamiskohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada küsimusest põhjenduse põhjendatuse kohta (vt selle kohta 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa ja Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, punkt
).
Seega, jällegi vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, peab Üldkohus selle kohustuse kohaselt selgelt ja üheti mõistetavalt teatavaks tegema tema järgitud põhjenduskäigu, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista tehtud otsuse põhjendusi ning Euroopa Kohtul kohtulikku kontrolli teostada (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen vs. EUIPO,
C‑471/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2017:602
, punkt
, ja 25. novembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 153–155, et 12. mai 2011. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) punktides 182–190 leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et komisjoni poolt asjaomase ametniku kaitse tagamise kohustuse süülise rikkumise ja ametniku tapmise vahel on põhjuslik seos, ning see hinnang oli lõplik, kuna komisjon ei esitanud selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebust. Ta tuletas veel meelde, et 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) oli ta märkinud, et komisjon ei vaidlusta nimetatud Avaliku Teenistuse Kohtu hinnangut.
Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 156–161 muu hulgas, et vaidlus tingimuste samaväärsuse teooria ja asjakohase põhjusliku seose teooria omavahelise suhte üle, mis toimus menetluses, mille tulemusel tehti 12. mai 2011. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) ning menetluses, mis oli aluseks 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusele Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
), toimus ainult selleks, et teha kindlaks, kas komisjoni võib tunnistada vastutavaks asjaomase ametniku surma eest.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 162–166 leidis Üldkohus sisuliselt, et komisjoni õigusvastase käitumise ja asjaomase ametniku tapmise vahel põhjusliku seose lõplik tuvastamine liidu kohtu poolt on käesolevale asjale täielikult ülekantav. Ta leidis muu hulgas, et asjaolu, et hagejad esimeses astmes ei olnud mitte surnud ametniku lapsed ega vanemad, vaid tema vend ja õde, ei ole oluline, kuna personalieeskirjade artikkel 73 ei takista ametniku vendade ja õdede võimalust saada hüvitist ning et liikmesriikide ühistest üldpõhimõtetest tuleneb vendade ja õdede õigus nõuda vajaduse korral mittevaralise kahju hüvitamist oma venna kaotamise tõttu. Lisaks märkis ta, et asjaolu, et ametniku vendade ja õdede mittevaraline kahju on peegeldusena tekkiv – või vahendatud – mittevaraline kahju võrreldes otsese kahjuga, mis tekkis surnud ametnikule endale, ei välista, et liikmesriikide ühiste üldpõhimõtete kohaselt peetakse sellist mittevaralist kahju hüvitatavaks.
Lõpuks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 167–169, et hagejad esimeses kohtuastmes olid esitanud konkreetsed kaalutlused, et tuvastada nende venna surma tõttu neile tekitatud mittevaralise kahju tegelikkus ja intensiivsus, viidates selle surma ainukordsetele ja eriti dramaatilistele asjaoludele, suguvõsa suurele murele selle ametniku laste tuleviku pärast ning ebaõiglasele valule ja kannatustele, mis tuleneb nende venna kaotusest. Üldkohus tunnistas, et need kaalutlused võisid surnud ametniku vennale ja õele tõepoolest olla põhjustanud ebatavalise intensiivsusega moraalseid kannatusi, kuid peale nende ei esitanud nad tõendeid selle ametniku ja tema venna ja õe vahel kiindumust väljendavate selliste suhete tegelikkuse kohta, mis ületaksid iseseisvat elu elavate täiskasvanud vendade ja õdede vahel esinevat tavapärast kiindumust.
Neid asjaolusid arvestades tuleb tõdeda, et Üldkohus põhjendas nõuetekohaselt, miks ta järeldas, et komisjoni poolt surnud ametniku kaitsmise kohustuse rikkumise ning tema vennale ja õele tema tapmise tõttu tekkinud mittevaralise kahju vahel on põhjuslik seos. Nimelt on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 153–169 Üldkohtu põhjenduskäik esitatud piisavalt selgelt ja üheti mõistetavalt ning see võimaldab eelkõige komisjonil mõista tehtud otsuse põhjendusi ja Euroopa Kohtul teostada oma kohtulikku kontrolli.
Viimati nimetatud hinnangut ei sea kahtluse alla komisjoni argumendid, mille kohaselt esiteks oli ta vaidlustatud kohtuotsuseni viinud menetluses vaidlustanud põhjusliku seose olemasolu tema tegevuse ning surnud ametniku venna ja õe mittevaralise kahju vahel, teiseks ei saanud ta esitada apellatsioonkaebust 12. mai 2011. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (
F‑50/09
,
EU:F:2011:55
) peale, kuna tema nõudeid ei olnud rahuldatud, ja seetõttu ei saanud sellest apellatsioonkaebuse esitamata jätmisest järeldada, et ta ei vaielnud vastu selles kohtuotsuses sisalduvatele hinnangutele, ja kolmandaks ei saanud 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) esitatud kaalutlused vabastada Üldkohut kohustusest esitada põhjendused selle kohta, miks esines põhjuslik seos komisjoni käitumise ja surnud ametniku venna ja õe väidetud mittevaralise kahju vahel.
Nende argumentidega vaidlustab komisjon nimelt selle põhjusliku seose olemasolu kohta Üldkohtu antud hinnangu põhjendatuse, mitte aga asjaolu, et Üldkohus ei teinud oma põhjenduskäiku vaidlustatud kohtuotsuses selgelt ja üheti mõistetavalt teatavaks. Nagu on aga märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 69, on põhjendamiskohustus oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste põhjendatuse küsimusest.
Lisaks ei saa hinnangut, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsus on nõuetekohaselt põhjendatud, kahtluse alla seada komisjoni argument, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 161 ja 162 esitatud põhjendused ja selle kohtuotsuse punktis 166 esitatud põhjendused on omavahel vastuolus. Nimelt võis Üldkohus endale vastu rääkimata tuvastada esiteks, et 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) oli asjakohane selleks, et tuvastada põhjuslik seos komisjoni õigusvastase käitumise ja asjaomase ametniku mõrva vahel, ning teiseks, et järeldust, mille kohaselt ametniku vendadele ja õdedele ametniku surma tõttu tekkinud mittevaraline kahju on kahju, mida liikmesriikide ühiste üldpõhimõtete kohaselt peetakse hüvitatavaks, ei seatud 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑401/11 P RENV-RX
,
EU:T:2017:874
) kahtluse alla, kuna selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas ei olnud Üldkohus lahendanud surnud ametniku vennale ja õele tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise küsimust.
Sellest järeldub, et apellatsioonkaebuse teine väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ning seetõttu tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus.
Kodukorra artikli 138 lõikes 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on sätestatud, et kohtuvaidluse kaotanud pool on kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjonilt lisaks tema enda kohtukuludele mõista välja ka Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista Euroopa Komisjonilt lisaks tema enda kohtukuludele välja ka Stefano Missir Mamachi di Lusignano ja Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.