CELEX: 62018TJ0443
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
A Vogue Peek & Cloppenburg európai uniós szóvédjegy bejelentése
Peek & Cloppenburg korábbi nemzeti kereskedelmi név
Viszonylagos kizáró ok
Az (EU) 2017/1001 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése
A nemzeti kereskedelmi név és a bejelentett védjegy egyidejű jelenléte
Területfelosztó megállapodás
A nemzeti jog EUIPO általi alkalmazása
A közigazgatási eljárás felfüggesztése
A 2017/1001 rendelet 70. cikke
A 2868/95/EK rendelet 20. szabálya (7) bekezdésének c) pontja (jelenleg az (EU) 2018/625 felhatalmazáson alapuló rendelet 71. cikkének (1) bekezdése)
Nyilvánvaló értékelési hiba

)
A jogvita előzményei
2002. május 17‑én a felperes, a Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) európai uniós védjegybejelentést nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO) a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (
HL 1994. L 11.,1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.; helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i 207/2009/EK módosított tanácsi rendelet [
HL 2009. L 78., 1. o.
], amelynek helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [
HL 2017. L 154, 1. o.
]) alapján.
A lajtromoztatni kívánt védjegy a Vogue Peek & Cloppenburg szómegjelölés volt.
A bejelentés – az EUIPO előtti eljárás során tett korlátozást követően – a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 18., 25. és 35. osztályba tartozó árukra vonatkozott, az egyes osztályoknak megfelelően a következő leírással:
–
18. osztály: „Bőrök és műbőrök, és ilyen anyagokból készült, a 18. osztályba tartozó áruk, nevezetesen táskák, kézitáskák, irattárcák, erszények, kulcstartó tokok, elektronikus készülékek számára tokok, úti készletek, bőröndszettek; hátizsákok; erszények, bugyellárisok; esernyők, napernyők és sétapálcák, korbácsok; ostorok, hámok és lószerszámok; utazótáskák és bőröndök”,
–
25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”;
–
35. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk, mosó‑ és fehérítőszerek, tisztító, polírozó, zsíreltávolító, zsírtalanító és súrolókészítmények, szappanok, parfümök, esszenciális olajok, kozmetikai szerek, hajápoló folyadékok, fogkrémek, napszemüvegek, nemesfémek és ötvözeteik, valamint nemesfémekből és ötvözeteikből készített órák, nemesfémekből és ötvözeteikből készített műalkotások, ékszerek, bizsuk, drágakövek, órák és időmérő műszerek, bőr és műbőrök, bőrök, utazótáskák és bőröndök, táskák, kézitáskák, irattárcák, pénztárcák, kulcstartó tokok, elektronikus készülékek számára tokok, úti készletek, bőröndszettek, hátizsákok, zacskók, esernyők, napernyők és sétapálcák, korbácsok, ostorok, lószerszámok online és televízió útján történő kiskereskedelme; reklám‑ és hűségprogramok szervezése és lebonyolítása”.
A bejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2003. január 27‑i, 10/2003. számában hirdették meg.
2003. április 28‑án a beavatkozó fél, a Peek & Cloppenburg KG (Hamburg) a 40/94 rendelet 42. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 46. cikke) alapján felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegynek a fenti 3. pontban szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében történő lajstromozásával szemben.
A felszólalást a Németországban kereskedelmi névként elismert Peek & Cloppenburg megnevezésre alapította, amelyet férfi, női és gyermek ruházati cikkek, valamint más kiegészítők, így bőrből készült nadrágszíjak gyártása és forgalmazása tekintetében használtak.
A felszólalás alátámasztásaként egyfelől – az 1994. október 25‑i Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (a védjegyek és egyéb megkülönböztető megjelölések oltalmáról szóló törvény [védjegytörvény], BGBl. 1994. I, 3082. o.; a továbbiakban: védjegytörvény) 5. §‑ának (2) bekezdésével, 6. §‑ának (3) bekezdésével és 15. §‑ának (2) bekezdésével együttesen értelmezett – 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében (jelenleg a 2017/1001 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése), másfelől a védjegytörvény 5. §‑ának (2) bekezdésével, 6. §‑ának (3) bekezdésével és 15. §‑ának (3) bekezdésével együttesen értelmezett 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében foglalt okokra hivatkozott.
2005. szeptember 16‑án a felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak, és az európai uniós védjegy lajstromozása iránti kérelmet a fenti 3. pontban szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében a védjegytörvény 5. §‑ának (2) bekezdésével, 6. §‑ának (3) bekezdésével és 15. §‑ának (2) bekezdésével együttesen értelmezett 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése alapján elutasította. Ezenkívül a felperest kötelezte a költségek viselésére.
2005. november 15‑én a felperes a 40/94 rendelet 57–64. cikke alapján (jelenleg a 2017/1001 rendelet 66–71. cikke) fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz a felszólalási osztály határozata ellen.
A 2011. október 25‑i határozattal a felszólalási eljárást a felperes és a beavatkozó fél közötti felszólalási eljárással kapcsolatos mintaperek (R 53/2005‑1. és R 262/2005‑1. sz. ügy, a továbbiakban:mintaperek) miatt felfüggesztették. A mintaperekben az EUIPO első fellebbezési tanácsa 2011. február 28‑i határozataival helyt adott a 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésén alapuló felszólalásoknak, valamint elutasította a felperesnek a Peek & Cloppenburg szómegjelölés lajstromozása iránti kérelmeit.
A Törvényszék két, a 2013. április 18‑iPeek & Cloppenburg kontra OHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) ítélettel (
T‑506/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:197
) és a 2013. április 18‑iPeek & Cloppenburg kontra OHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) ítélettel (
T‑507/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:198
) elutasította az EUIPO első fellebbezési tanácsának a mintaperekben 2011. február 28‑án hozott határozatai ellen a felperes által benyújtott kereseteket. A 2014. július 10‑iPeek & Cloppenburg kontra OHIM ítéletében (
C‑325/13 P és C‑326/13 P
, nem tették közzé,
EU:C:2014:2059
) a Bíróság elutasította azokat a fellebbezéseket, amelyekben a felperes az említett ítéletek hatályon kívül helyezését kérte.
A mintaperek jogerős lezárását követően folytatódott a jelen felszólalási eljárás.
A felperes és a beavatkozó fél között a felperes német védjegyeivel (köztük szintén három Peek & Cloppenburg védjeggyel) kapcsolatos másik eljárásban az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország) – miután a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) visszautalta hozzá az ügyet – 2015. július 7‑i határozatával (I‑20 U 24/07. sz. ügy) kötelezte a felperest arra, hogy adja hozzájárulását az említett védjegyek törléséhez (a továbbiakban: az Oberlandesgericht Düsseldorf ítélete). 2016. április 28‑án ezen ítélet jogerőre emelkedett, miután a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) elutasította a felülvizsgálati kérelem engedélyezése iránti keresetet.
2017. január 12‑én a felperes az EUIPO‑tól az eljárás felfüggesztését kérte (a továbbiakban: felfüggesztés iránti kérelem) a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság, Németország) előtt a beavatkozó féllel szemben 2016. november 30‑án előterjesztett, jog megállapítása iránti viszontkereset (a továbbiakban: jogmegállapítási viszontkereset) tárgyában történő jogerős határozat meghozataláig. E jogmegállapítási viszontkeresetben annak megállapítását kérte a Landgericht Düsseldorftól (düsseldorfi regionális bíróság), hogy jogosult a kereskedelmi nevéből származó védjegyek lajstromoztatására és azoknak Németország azon régióiban való használatára, amelyeket a felek között 1990‑ben kötött és állítólagosan 1992‑ben megerősített területfelosztó megállapodással (a továbbiakban: területfelosztó megállapodás) neki kiosztottak. E megállapodás kizárólag földrajzi térképekből áll, amelyeken a felek betűszavai és mindegyik térképen a nekik kiosztott területek határvonalai vannak feltüntetve.
A 2018. április 20‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO első fellebbezési tanácsa elutasította a 2005. november 15‑i fellebbezést és a felfüggesztés iránti kérelmet.
A fellebbezési tanács először is emlékeztetett a 2017/1001 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében foglalt konjunktív feltételekre, valamint a védjegytörvény 15. §‑ának feltételeire.
Másodsorban a fellebbezési tanács a mintaperek során tett megállapításokra hivatkozott és a vonatkozó határozatokban szereplő indokolásra utalt.
Harmadsorban a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a Peek & Cloppenburg kereskedelmi nevet a beavatkozó fél gazdasági tevékenység körében vállalkozásának és németországi üzleteinek megnevezésére használja, és a védjegytörvény 5. §‑ának (2) bekezdése értelmében oltalom alatt álló kereskedelmi névnek minősül. Hozzátette, hogy az említett kereskedelmi név, amely erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkezik, a védjegytörvény 6. §‑a értelmében elsőséggel bír a bejelentett védjegy bejelentésének időpontjához képest, és annak használata nem csupán meghatározott helyhez kötődött.
Negyedsorban, a fellebbezési tanács egyrészt nagy fokú hasonlóságot állapított meg a beavatkozó fél kereskedelmi neve és a bejelentett védjegy között, valamint az érintett áruk és szolgáltatások egy része tekintetében az ágazatok közelségét, amely magában hordozza a védjegytörvény 15. §‑ának (2) bekezdése szerinti összetéveszthetőséget. Másrészt, mivel nem bizonyították az ágazatok közelségét, a fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy a bejelentett védjegy használata a védjegytörvény 15. §‑ának (3) bekezdése értelmében felhígítaná a beavatkozó fél kereskedelmi nevét vagy azt jogellenesen kihasználná.
Ötödsorban, egy olyan érvvel kapcsolatban, amelyre a felperes még nem hivatkozott a mintaperekben, és amely szerint a területfelosztó megállapodás alapján szerződésből eredő jogot szerzett a bejelentett védjegy használatára és lajstromoztatására, először is a fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy a területfelosztó megállapodás nem köti az EUIPO‑t, hanem azt az illetékes tagállami bíróságnak kell a szerződő felekre alkalmaznia. Másodszor úgy ítélte meg, hogy a felperes nem bizonyította, hogy e megállapodás feljogosította európai uniós védjegyek használatára és lajstromoztatására. E tekintetben megjegyezte, hogy egyrészt az ilyen jogok nem az Oberlandesgericht Düsseldorf ítéletéből erednek, másrészt még ha a területfelosztó megállapodás magában is foglalja a védjegyek lajstromoztatását, nem bizonyított, hogy az az európai uniós védjegyekre is kiterjed.
Hatodsorban a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a felperes azt sem bizonyította, hogy a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított, jogmegállapítási viszontkereset keretében elérni kívánt deklaratív ítélet eljárási következményekkel járna a jelen eljárásra, mivel az ilyen ítélet nem kötelezi a beavatkozó felet arra, hogy az EUIPO előtti felszólalását visszavonja. A fellebbezési tanács továbbá megjegyezte, hogy az említett jogorvoslat tartalmának nem volt következménye a jelen ügyben, mivel a felperes nem bizonyította, hogy (az 1990‑ben kötött és állítólagosan 1992‑ben megerősített) területfelosztó megállapodás feljogosítaná európai uniós védjegyek használatára és lajstromoztatására, és még ha feltételezzük is, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja a védjegyek lajstromozását is, nem állapítható meg, hogy az magában foglalja a Németországon kívüli értékesítési területeket és az európai uniós védjegyeket, amelyeket csak az 40/94 rendelet szabályoz.
Következésképpen a fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést, és ebből következően a beavatkozó fél kereskedelmi neve alapján helyt adott a felszólalásnak.
A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére, ideértve a beavatkozó fél költségeit is.
A jogkérdésről
[omissis]
Az ügy érdeméről
A felperes négy jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdése és a védjegytörvény 15. §‑a (2) bekezdése együttes rendelkezéseinek megsértésére, a másodikat a 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdése és a védjegytörvény 15. §‑a (3) bekezdése együttes rendelkezéseinek megsértésére, a harmadikat a 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének megsértésére, a negyediket pedig lényegében a 2017/1001 rendelet 70. cikke és a 2868/95 rendelet 20. szabálya (7) bekezdése c) pontja (jelenleg a 2018/625 felhatalmazáson alapuló rendelet 71. cikkének (1) bekezdése) együttes rendelkezéseinek megsértésére alapít.
A felperes az első három jogalapjában arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen értelmezte a 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének, valamint a védjegytörvény 15. §‑a (2) és (3) bekezdésének együttes rendelkezéseit, mivel nem vette teljeskörűen figyelembe a német jogban előírt anyagi jogi feltételeket. Negyedik jogalapjával a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 2017/1001 rendelet 70. cikkének és a 2868/95 rendelet 20. szabálya (7) bekezdése c) pontjának együttes rendelkezéseit, mivel nyilvánvaló értékelési hibákat követett el a felfüggesztés iránti kérelmének értékelése során, és így visszaélt hatáskörével.
Az első három jogalapot együttesen kell vizsgálni, amelyek keretében a felperes hasonló érvelést fejt ki.
A 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdése, valamint a védjegytörvény 15. §‑a (2) és (3) bekezdése együttes rendelkezéseinek megsértésére alapított, első, második és harmadik jogalapról
[omissis]
A fentiek összességéből az következik, hogy a fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor megállapította, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosította európai uniós védjegyek lajstromoztatására, és nem kell határozni a megtámadott határozat indokolásának mellékes részéről, amely szerint – még ha feltételezzük is, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja a védjegyek lajstromoztatását – nem bizonyított, hogy az kiterjed az európai uniós védjegyekre is.
Ebből következik, hogy a 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdése, valamint a védjegytörvény 15. §‑a (2) és (3) bekezdése együttes rendelkezéseinek megsértésére alapított első, második és harmadik jogalapot el kell utasítani.
A 2017/1001 rendelet 70. cikke és a 2868/95 rendelet 20. szabálya (7) bekezdése c) pontja együttes rendelkezéseinek megsértésére alapított, negyedik jogalapról
A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 2017/1001 rendelet 70. cikkének és a 2868/95 rendelet 20. szabálya (7) bekezdése c) pontjának együttes rendelkezéseit, amikor úgy döntött, hogy elutasítja az eljárás felfüggesztése iránti kérelmét.
E tekintetben először is a fellebbezési tanács azt állapította meg a megtámadott határozat 38. és 39. pontjában, hogy a további felfüggesztés nem indokolt, mivel a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtti jogmegállapítási viszontkereset mindössze deklaratív jellegű, és nem vezethetett volna ahhoz, hogy a beavatkozó fél köteles legyen visszavonni a felszólalását.
Másodszor a fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy a kereset tartalma nem érinti a jelen eljárást. E tekintetben pontosította, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosította a védjegyek használatára és lajstromoztatására, még akkor sem, ha a területfelosztó megállapodás magában foglalja a védjegyek lajstromozását is, nem bizonyított ugyanis, hogy az kiterjed a Németországon kívüli értékesítési területekre is (a megtámadott határozat 34–37., 40. és 41. pontja). A fellebbezési tanács hozzátette, hogy a felperes nem állította, és nem is bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja az európai uniós védjegyeket is (a megtámadott határozat 42. pontja). A fellebbezési tanács továbbá rámutatott arra, hogy nem hivatkoztak megalapozottan más olyan indokra, amelyből kitűnik, hogy az eljárás további felfüggesztése megfelelő lett volna, ezért elutasította a felfüggesztés iránti kérelmet.
A felperes e megfontolások összességét kifogásolja, arra hivatkozva, hogy azok a figyelembe veendő tényeknek csupán részleges figyelembevételén, a német anyagi jog jelentős aspektusainak figyelmen kívül hagyásán, valamint az általa benyújtott jogmegállapítási viszontkereset hatásának figyelmen kívül hagyásán alapulnak. A fellebbezési tanács érvelése összességében téves, mivel nem veszi figyelembe az azonos nevű vállalkozások jogával kapcsolatos szempontjait, valamint a beavatkozó fél ellentmondásos magatartását, és nem terjed ki a felek érdekeinek egymással szembeni mérlegelésére. Következésképpen a fellebbezési tanács nyilvánvaló értékelési hibákat követett el a felfüggesztés iránti kérelmének értékelése során, így visszaélt hatáskörével.
Különösen és először is a felperes kifejti, hogy téves a fellebbezési tanács azon megállapítása, amely szerint a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított jogmegállapítási viszontkereset nem irányul a felszólalási beadvány visszavonásának kötelezettségére. A felperes szerint ugyanis az általa kért megállapítás, vagyis az, hogy jogosult a bejelentett védjegy lajstromozását kérni, sokkal szélesebb terjedelmű, mint a felszólalási beadvány visszavonására irányuló kereset. Ebből az következik, hogy az összetéveszthetőséggel szembeni védelem és a jóhírnév védelme, amelyre a beavatkozó fél a bejelentett védjeggyel szemben, a kereskedelmi nevére támaszkodva hivatkozik, az e tekintetben releváns német jog alapján nem áll fenn, következésképpen az elérni kívánt deklaratív ítélet közvetlenül a beavatkozó fél arra irányuló kérelmének megalapozottságáról dönt, hogy a jelen esetben megtiltsák neki a bejelentett védjegy használatát.
Másodsorban a felperes úgy véli, hogy téves a fellebbezési tanács azon megfontolása, miszerint nem állították és nem is bizonyították, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja az európai uniós védjegyeket is, mivel a 2017. január 12–i, felfüggesztés iránti kérelmének alátámasztására kifejezetten pontosította, hogy a jogmegállapítási viszontkeresete az európai uniós védjegyekre is kiterjed. Márpedig ezt bizonyította, mivel a jogmegállapítási viszontkeresetben foglalt kérelmek szövege – nevezetesen a „védjegyek” – magában foglalja az európai uniós védjegyeket is. Ezenkívül a fellebbezési tanács azon értékelése, amely szerint a területfelosztó megállapodás nem foglalkozott egyértelműen azzal a kérdéssel, hogy az kiterjed‑e az Európai Unió egész területére, nem releváns, mivel az európai uniós védjegyek tekintetében is releváns azon megállapodás, amelynek célja az összetéveszthetőség németországi kizárása azáltal, hogy e tagállamban kiosztja azon földrajzi területeket, amelyeken engedélyezett a személynévből álló védjegyek használata.
Harmadsorban a felperes arra hivatkozik, hogy téves a fellebbezési tanács azon megfontolása, miszerint a kereset tartalma nem befolyásolja a jelen eljárást sem. Ha a jogmegállapítási viszontkereset alapján hozott határozat megállapítja, hogy jogosult volt a bejelentett védjegy lajstromozását kérni, az említett védjegy használata nem lehet a védjegytörvény 15. §‑ának (2) bekezdése értelmében „engedély nélküli”, és e törvény 15. §‑ának (3) bekezdése értelmében „alapos ok nélküli” vagy „tisztességtelenül” gyakorolt. Így, ha helyt adnának a jogmegállapítási viszontkeresetnek, az azzal a következménnyel járna, hogy végső soron új tényeket figyelembe véve döntenének a beavatkozó fél azon kérelmének megalapozottságáról, hogy a védjegytörvény 15. §‑ának (2) és (3) bekezdése alapján tiltsák meg számára a bejelentett védjegy használatát. A felek közötti hasonló jogvitákban hozott korábbi határozatok viszont nem relevánsak a jogmegállapítási viszontkereset tekintetében, mivel a jelen ügyben előterjesztett új tényeket még nem vehették figyelembe az említett határozatokban.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja ezen érvelést.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezési tanács széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a fellebbezési eljárás felfüggesztését illetően. A 2868/95 rendelet 20. szabálya (7) bekezdésének c) pontja – amely az említett rendelet 50. szabályának (1) bekezdése értelmében alkalmazható a fellebbezési tanács előtti eljárásokra – jól szemlélteti ezt a széles mérlegelési jogkört, amikor úgy rendelkezik, hogy az EUIPO felfüggesztheti a felszólalási eljárást, ha a körülmények azt indokolják. A felfüggesztés tehát csupán lehetőség a fellebbezési tanács számára, amelyhez csak akkor folyamodik, ha azt indokoltnak látja. A fellebbezési tanács előtti eljárást tehát nem függesztik fel automatikusan a fél által az említett tanácshoz benyújtott, erre irányuló kérelmet követően (lásd: 2015. október 21‑iPetco Animal Supplies Stores kontra OHIM – Gutiérrez Ariza [PETCO] ítélet,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Emlékeztetni kell arra továbbá, hogy az a körülmény, hogy a fellebbezési tanács széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az előtte folyamatban lévő eljárás felfüggesztését illetően, nem vonja ki az általa elvégzett értékelést a bírósági felülvizsgálat hatálya alól. E körülmény ugyanakkor az említett felülvizsgálatot – érdemi részét illetően – annak ellenőrzésére korlátozza, hogy nem történt‑e nyilvánvaló értékelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés (2015. október 21‑iPETCO ítélet,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
32.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból az következi, hogy a fellebbezési tanácsnak az eljárás felfüggesztésére vonatkozó mérlegelési jogkörének gyakorlásakor tiszteletben kell tartania az általános elveket, amelyek egy jogon alapuló Unióban irányadóak a méltányos eljárásra. Következésképpen az említett jogkör gyakorlásakor a fellebbezési tanácsnak nemcsak annak a félnek az érdekét kell figyelembe vennie, akinek az európai uniós védjegyét megtámadják, hanem a többi fél érdekeit is. Az eljárás felfüggesztése tárgyában hozott határozatnak a szóban forgó érdekek egyensúlyba hozatalának eredményeként kell megszületnie (2015. október 21‑iPETCO ítélet,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
33.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács által figyelembe vett tényezők – nyilvánvaló értékelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés elkövetése nélkül – lehetővé tették‑e számára, hogy úgy döntsön, hogy a jelen ügyben nem kell az eljárást felfüggeszteni.
E tekintetben először is a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a jogmegállapítási viszontkereset mindössze egy megállapításra irányul, és ebből következően nem eredményezheti azt, hogy a beavatkozó fél köteles visszavonni a felszólalását. Bár ez a megállapítás nem téves, meg kell állapítani, hogy önmagában nem elegendő a felfüggesztés iránti kérelem elutasításának igazolására. Ugyanis, amint arra a felperes jogosan hivatkozik, ha a megállapítás iránti kérelem alapján hozott határozat megállapítja, hogy jogosult volt arra, hogy kérje a kereskedelmi nevéből származó védjegyek – többek között a Peek & Cloppenburg szómegjelölés – lajstromozását, a fellebbezési tanácsnak ezt az eredményt figyelembe kellett volna vennie, és tekinthette volna ezért úgy, hogy a felperes bizonyította, hogy a bejelentett védjegy lajstromozása a védjegytörvény 15. §‑ának (2) bekezdése értelmében nem „engedély nélküli”, és e törvény 15. §‑ának (3) bekezdése értelmében nem „alapos ok nélküli”, vagy azt nem „tisztességtelenül” gyakorolták, ami a német jog értelmében kizárja a összetéveszthetőséggel szemben hivatkozott védelmet. Ebből következik, hogy még ha a felperes által kért megállapítás nem is jár azzal a következménnyel, hogy a beavatkozó felet felszólalási beadványának visszavonására kötelezze, és még akkor is, ha az EUIPO‑t nem köti a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) határozata, ezt a megállapítást ugyanakkor figyelembe kell venni a 2017/1001 rendelet 8. cikke (4) bekezdése, valamint a védjegytörvény 15. §‑a (2) és (3) bekezdése együttes rendelkezéseinek alkalmazása keretében, és ebből következően a szóban forgó érdekeknek a felfüggesztés iránti kérelem tekintetében történő, egymással szembeni mérlegelése keretében. Így a fellebbezési tanács helyesen járt el, amikor nem szorítkozott azon megállapításra, hogy a jogmegállapítási viszontkereset nem eredményezheti azt, hogy a beavatkozó fél köteles visszavonni a felszólalási beadványát, de ezt követően állást foglalt a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt a jelen ügyben indított eljárás tekintetében levonandó következtetések tekintetében.
Másodszor, ami a területfelosztó megállapodás hatályát illeti, előzetesen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat tárgyi pontatlanságokat tartalmaz, amennyiben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. és 42. pontjában azt állította, hogy a felperes nem állította és nem is bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja az európai uniós védjegyeket is, és nem bizonyított, hogy az kiterjed a Németországon kívüli értékesítési területekre is. Egyrészt ugyanis, ellentétben a megtámadott határozat 42. pontjában foglaltakkal, a felperes jogosan mutat rá arra, hogy a 2017. január 12‑i, felfüggesztés iránti kérelmének alátámasztására azt állította, hogy a területfelosztó megállapodás az európai uniós védjegyekre is vonatkozott. Következésképpen a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy a felperes nem tett ilyen állítást. A felperes továbbá jogosan hangsúlyozza, hogy nem bizonyította ezt, mivel a jogmegállapítási viszontkeresetben foglalt kérelmek szövege magában foglalja az európai uniós védjegyeket is. Másrészt, a felperes érvelésével is összhangban meg kell állapítani, hogy nem releváns a fellebbezési tanács azon megfontolása, amely szerint nem bizonyított, hogy a területfelosztó megállapodás a Németországon kívüli értékesítési területekre is kiterjed, mivel e megállapítás nem teszi szükségképpen lehetővé annak megállapítását, hogy az említett megállapodás nem foglalja magában az európai uniós védjegyeket. Nem zárható ugyanis eleve ki az, hogy az együttes jelenlétre vonatkozó megállapodás felei a felperes által a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított jogmegállapítási viszontkeresettel érintett helyzetet – nevezetesen a védjegyek lajstromozásához való jogot – illetően megoldást találjanak, olyan régiókban történő használatuk céljából, amelyeket e szerződés a felperes számára biztosít, még akkor is, ha e régiók egyetlen tagállamra korlátozódnak. Ugyanis, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az európai uniós védjegy tényleges használatának nem feltétlenül kell határokon átnyúló terjedelemmel rendelkeznie (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,50. pont), nem lehet eleve kizárni, hogy az említett megállapodásban részes felek az európai uniós védjegyeket kívánnak lajstromoztatni, még akkor sem, ha a megállapodás értelmében és a lajstromozás időpontjában e védjegyeket csak egy tagállamban szándékoztak használni. A fellebbezési tanács e téves értékelése azonban csak akkor eredményezné a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését, ha a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított jogmegállapítási viszontkereset sikerének valószínűsége tekintetében általa végzett vizsgálat, valamint azon megállapítása, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosította az európai uniós védjegyek használatára és lajstromoztatására, maga is tévesnek bizonyul (lásd ebben az értelemben: 2016. november 30‑iPALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA ítélet,
T‑217/15
, nem tették közzé,
EU:T:2016:691
,
36.
és
50.
pont).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a felszólalás alapjául felhozott, korábbi védjeggyel szemben kezdeményezett eljárásban a Törvényszék már kimondta, hogy az ilyen eljárás sikerének valószínűségére vonatkozó
prima facie
vizsgálat a fellebbezési tanácsnak a fenti 109. pontban felidézett széles mérlegelési jogkörébe illeszkedik, és az annak elkerülésére irányuló célkitűzés igazolja, hogy a felfüggesztés eszközét időhúzás céljára lehessen használni (2015. október 21‑iPETCO ítélet,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
34.
pont; lásd továbbá ebben az értelemben: 2019. február 14‑iBeko kontra EUIPO – Acer [ALTUS] ítélet,
T‑162/18
, nem tették közzé,
EU:T:2019:87
,
44.
pont). Ezért abban az esetben, ha a törlési kérelem sikerének első látásra csekély a valószínűsége – amit a fellebbezési tanácsnak kell megállapítania –, a felek érdekeinek mérlegelésekor a mérleg nyelve szükségszerűen a felszólaló ahhoz fűződő jogos érdeke felé billen, hogy a felszólalás tárgyában késedelem nélkül határozat szülessen (2015. október 21‑iPETCO ítélet,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
35.
pont).
Márpedig a jelen ügyben az ügyiratokból és a felperes észrevételeiből nem derül ki, hogy a fellebbezési tanács bármilyen hibát vétett volna azzal, hogy a megtámadott határozat 34–41. pontjában – a jogmegállapítási viszontkereset sikere valószínűségének
prima facie
elemzést követően – úgy ítélte meg, hogy az említett viszontkeresetnek nem lenne következménye a jelen eljárásra, mivel a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosítja európai uniós védjegyek használatára és lajstromoztatására.
A felperes érvelésével ellentétben ugyanis a fenti 13. pontban említett és a felperes német védjegyeire vonatkozó korábbi határozatok nem irrelevánsak, hanem a jogmegállapítási viszontkereset sikerének valószínűségére vonatkozó
prima facie
elemzés alapjául szolgálhatnak. Így, amint arra az EUIPO jogosan hivatkozik, a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított viszontkereset lényegében ugyanazon jogkérdések tisztázására irányul, amelyeket már jogerősen eldöntöttek a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság), az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális felsőbíróság) és a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) előtt, azaz azon kérdés tisztázásra, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosítja‑e a felperest az európai uniós védjegyek használatára és lajstromoztatására.
Márpedig, amint az a fenti 99. pontban kifejtésre került, a fellebbezési tanács azáltal, hogy a Törvényszék és a Bíróság előtti mintaperekben figyelembe vette az ítélkezési gyakorlatot, valamint a párhuzamos ügyekben a német bíróságok (az Oberlandesgericht Düsseldorf [düsseldorfi regionális felsőbíróság] és a Bundesgerichtshof [szövetségi legfelsőbb bíróság]) által kialakított ítélkezési gyakorlatot, nem követett el hibát, amikor megállapította, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosítja európai uniós védjegyek lajstromozására.
Ily módon, figyelembe véve a védjegytörvény 15. §‑ának (2) és (3) bekezdése értelmében vett, „engedély nélküli”, „alapos ok nélküli”, valamint „tisztességtelenül” kifejezésből eredő anyagi feltételt, továbbá a felperes által ezzel kapcsolatban felhozott új tényeket, többek között a területfelosztó megállapodásból eredő, állítólagos jogokat, valamint a beavatkozó félnek az azonos nevű vállalkozások jogával kapcsolatos szempontjait, valamint a beavatkozó fél ellentmondásos magatartását, a fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor megállapította, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosította európai uniós védjegyek lajstromozására, ami alapján a jogmegállapítási viszontkereset sikere valószínűségének
prima facie
elemzése alapján az a következtetés vonható le, hogy annak valószínűségét nem bizonyították.
Ennélfogva, bár a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. és 42. pontjában tévesen állapította meg, hogy a felperes nem állította és nem is bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja az európai uniós védjegyeket is, és nem bizonyította, hogy az kiterjed a Németországon kívüli értékesítési területekre is, nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, és nem követett el hatáskörrel való visszaélést, amikor a területfelosztó megállapodásra és a felfüggesztés iránti kérelmekre vonatkozó észrevételekkel kapcsolatban úgy vélte (a megtámadott határozat 34–43. pontja), hogy a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított jogmegállapítási viszontkereset tartalma semmilyen hatással nincs a jelen eljárásra, és hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosítja a védjegyek – ideértve az európai uniós védjegyeket is – használatára és lajstromoztatására (lásd ebben az értelemben: 2016. november 30‑iPALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA ítélet,
T‑217/15
, nem tették közzé,
EU:T:2016:691
,
36.
és
50.
pont).
A fentiek összességéből az következik, hogy a negyedik jogalapot, és következésképpen a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf)‑ot kötelezi a költségek viselésére.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Kihirdetve Luxembourgban, a 2020. május 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.