CELEX: 62014CJ0611
Zahtjev za prethodnu odluku
Nepoštena poslovna praksa
Direktiva 2005/29/EZ
Članci 6. i 7.
Oglašavanje koje se odnosi na pretplatu za satelitsku televiziju
Cijena pretplate koja uključuje, uz mjesečnu tarifu za pretplatu, šestomjesečnu tarifu za karticu potrebnu za dekodiranje emisija
Cijena šestomjesečne naknade koja je izostavljena ili predstavljena na manje uočljiv način od mjesečne naknade
Zavaravajuća radnja
Zavaravajuće izostavljanje
Prenošenje odredbe direktive samo u pripremnim radovima za nacionalni zakon kojim se prenosi direktiva, a ne u samom tekstu tog zakona

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6. i 7. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (u daljnjem tekstu: Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi) (
SL 2005., L 149, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv Canal Digital Danmark A/S (u daljnjem tekstu: Canal Digital) u vezi s njegovom praksom oglašavanja pretplata za pakete televizijskih programa.
Pravni okvir
Direktiva 2005/29
Uvodne izjave 5., 6., 11., 12., 14. i 18. Direktive 2005/29 propisuju:
„(5)
Budući da na razini Zajednice nema jednoobraznih pravila, prepreke slobodnom prekograničnom kretanju usluga i robe te slobodi poslovnog nastana mogle bi se, u mjeri u kojoj nastoje zaštititi priznate ciljeve od javnog interesa te su razmjerne tim ciljevima, opravdati s obzirom na sudsku praksu Suda EZ‑a. Uzimajući u obzir ciljeve Zajednice utvrđene u odredbama Ugovora i u sekundarnom zakonodavstvu Zajednice u području slobode kretanja, kao i u skladu s politikom Zajednice o tržišnom komuniciranju utvrđenom u Komunikaciji Komisije ‚Nastavno na Zelenu knjigu o tržišnom komuniciranju na unutarnjem tržištu’, takve bi prepreke trebalo ukloniti. Te se prepreke mogu ukloniti jedino tako da se na razini Zajednice ustanove jednoobrazna pravila koja utvrđuju visoku razinu zaštite potrošača, kao i tako da se razjasne određeni pravni koncepti na razini Zajednice, u mjeri koja je nužna za uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zadovoljavanje zahtjeva pravne sigurnosti.
(6)
Ovom se Direktivom stoga usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. […]
[…]
(11)
Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...]
(12)
Usklađivanje će u znatnoj mjeri povećati pravnu sigurnost kako za potrošače tako i za poslovne subjekte. Obje će se skupine moći oslanjati na jedinstven pravni okvir temeljen na jasno utvrđenim pravnim konceptima koji uređuju sve aspekte nepoštene poslovne prakse u cijeloj Europskoj uniji. Učinak će biti otklanjanje prepreka proizašlih iz rascjepkanosti pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača, te će se omogućiti da se i u tom području postigne funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
[...]
(14)
Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkovit izbor. U skladu sa zakonima i praksom država članica u području zavaravajućeg oglašavanja, ova Direktiva raščlanjuje zavaravajuću praksu na zavaravajuće postupke i zavaravajuća izostavljanja. U vezi sa zavaravajućim izostavljanjima ova Direktiva utvrđuje ograničeni broj ključnih informacija koje su potrošaču potrebne kako bi donio odluku o transakciji. Takve informacije ne moraju biti objavljene u svim oglasima, već samo ako trgovac poziva na kupnju, što je konceptualno jasno određeno u ovoj Direktivi. Pristup potpunog usklađivanja usvojen u ovoj Direktivi ne sprečava države članice da u nacionalnom pravu utvrde glavna obilježja pojedinih proizvoda, kao što su kolekcionarski predmeti ili električni proizvodi, kod kojih bi ispuštanje obilježja pri pozivu na kupnju bilo bitno. […]
[...]
(18)
Primjereno je od nepoštene poslovne prakse zaštititi sve potrošače [...] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud, [...] Test prosječnog kupca nije statistički test. Nacionalni sudovi i nacionalna tijela morat će primijeniti vlastite sposobnosti prosuđivanja, uzimajući u obzir sudsku praksu Suda, kako bi odredili tipičnu reakciju prosječnog potrošača u svakom pojedinom slučaju.”
Sukladno odredbama članka 1. Direktive 2005/29:
„Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.”
Članak 2. te direktive glasi:
„Za potrebe ove Direktive:
[...]
c)
‚proizvod’ znači svu robu ili usluge [...];
d)
‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (u daljnjem tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje, uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;
(e)
‚bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača’ znači korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio;
[...]
i)
‚poziv na kupnju’ znači trgovačko komuniciranje koje navodi obilježja proizvoda i njegovu cijenu na način koji je primjeren korištenim sredstvima trgovačkog komuniciranja i na taj način omogućuje potrošaču da obavi kupnju;
[...]
k)
‚odluka o poslu’ znači svaka odluka koju donosi potrošač, bilo da se ona tiče načina i uvjeta kupnje, plaćanja u cijelosti ili djelomično, zadržavanja proizvoda ili raspolaganja proizvodom, odnosno izvršenja prava iz ugovora vezano uz proizvod, kao i odluči li djelovati ili suzdržati se od djelovanja.”
Sukladno članku 5. Direktive 2005/29:
„1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
2.   Poslovna praksa je nepoštena:
a)
ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje,
i
b)
ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.
[...]
4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:
a)
zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.,
[...]”
Članak 6. Direktive 2005/29, naslovljen „Zavaravajuće radnje”, propisuje:
„1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
[...]
(d)
cijena ili način na koji je cijena izračunana, odnosno postojanje posebne cjenovne prednosti;
[...]”
Prema članku 7. Direktive 2005/29, naslovljenom „Zavaravajuća izostavljanja”:
„1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako se u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostave bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji te na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
2.   Također se smatra zavaravajućim izostavljanjem slučaj u kojem, uzimajući u obzir pitanja raspravljena u stavku 1., trgovac skriva ili na nejasan, nerazumljiv, varljiv ili nepravodoban način pruža bitne informacije navedene u tom stavku, odnosno ne upućuje na poslovnu namjeru poslovne prakse ako ona već nije očita iz konteksta, te ako u bilo kojem od tih slučajeva to prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.
3.   Ako sredstvo koje se koristi za priopćavanje poslovne prakse uvodi ograničenja prostora ili vremena, ta se ograničenja, kao i sve mjere koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine informacije učinio raspoloživima za potrošače, uzimaju u obzir pri odlučivanju je li informacija izostavljena.
4.   U slučaju pozivanja na kupnju sljedeće se informacije smatraju bitnima, ako već nisu očite iz konteksta:
(a)
glavna obilježja proizvoda, u mjeri u kojoj je to primjereno za sredstvo priopćavanja i proizvod;
(b)
geografska adresa i identitet trgovca, npr. njegovo zaštićeno ime i, ako je primjereno, geografska adresa i identitet trgovca u čije ime djeluje;
(c)
cijena koja uključuje poreze ili način na koji se cijena izračunava ako se zbog prirode proizvoda ona ne može na razuman način unaprijed izračunati, kao i, ako je primjereno, svi dodatni troškovi otpreme, dostave ili poštanski troškovi odnosno ako ih nije moguće na razuman način izračunati unaprijed, činjenica da ti troškovi mogu biti plativi;
(d)
način plaćanja, dostave i rada proizvoda, kao i politika rješavanja pritužbi, ako odstupaju od zahtjeva u pogledu profesionalne pažnje;
(e)
za proizvode i poslove koji uključuju pravo povlačenja ili otkazivanja, postojanje takvog prava.
5.   Zahtjevi u pogledu informiranja utvrđeni pravom Zajednice u području tržišnog komuniciranja, uključujući oglašavanje ili stavljanje proizvoda na tržište, čiji je netaksativni popis sadržan u Prilogu II., smatraju se bitnima.”
Dansko pravo
Direktiva 2005/29 prenesena je u dansko pravo lovom nr. 1547 om ændring af lov om markedsføring (Gennemførelse af direktivet om urimelig handelspraksis, kontrolundersøgelser m.v.) [Zakon br. 1547 o izmjeni zakona o poslovnim praksama (kojim se prenosi direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi, inspekcije, itd.)] od 20. prosinca 2006. (u daljnjem tekstu: Zakon o izmjeni zakona o poslovnim praksama)
Članak 3. markedsføringslova (Zakon o poslovnim praksama), u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: zakon o poslovnim praksama) propisuje:
„Trgovac ne smije upotrebljavati zavaravajuća ili netočna označavanja niti izostaviti bitne informacije, ako je cilj tih praksi bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača ili drugih trgovaca na tržištu.
Zabranjuju se poslovne prakse čiji su sadržaj, oblik ili metode primjene zavaravajuće, agresivne ili vrše nedopušteni utjecaj na potrošače ili na druge trgovce s ciljem bitnog narušavanja njihova gospodarskog ponašanja.
Treba se moći provjeriti istinitost navoda o činjenicama.
Ministarstvo gospodarstva i razvoja zaduženo je za određivanje određenih vrsta poslovnih praksi čiji se oblik u svakom slučaju, primjenom prava Unije, mora smatrati neopravdanim u vezi s potrošačima.”
Obrazloženje nacrta prijedloga zakona br. L 2. od 4. listopada 2006., na temelju kojeg je usvojen Zakon o izmjeni zakona o poslovnim praksama, propisuje:
„Članke 6., 7., 8. i 9. [direktive o nepoštenim poslovnim praksama] Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o trgovanju na daljinu financijskim uslugama koje su namijenjene potrošačima i o izmjeni Direktive Vijeća 90/619/EEZ i direktiva 97/7/EZ i 98/27/EZ (
SL 2002, L 271, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 102.) o zavaravajućim ili agresivnim poslovnim praksama treba uključiti u novu verziju postojećih odredbi članka 3. o zavaravajućim i nedopuštenim poslovnim praksama kao i u nove odredbe o integraciji zahtjeva iz direktive u pogledu informacija u vezi s pozivima na kupnju koji su upućeni potrošačima.”
Prema pripremnim radovima za navedeni zakon, u vezi s člankom 3. prvim stavkom, na temelju kojeg je sastavljen članak 3. prvi stavak Zakona o poslovnim praksama:
„Izostavljanja mogu podrazumijevati i to da trgovac ne otkriva određene informacije ili ih iznosi na neprecizan, nerazumljiv, dvoznačan ili, načelno, neprimjeren način. Pri ocjeni pitanja radi li se o bitnom izostavljanju, treba međutim uzeti u obzir činjenični kontekst u kojem se odvija predmetna poslovna praksa, osobito uvjete i ograničenja u vezi s načinom priopćavanja koji se koristi. Istodobno, treba uzeti u obzir eventualne mjere koje poduzima trgovac da bi drugim načinima oglašavanja omogućio pristup tim informacijama. Stoga, može biti riječ o bitnim informacijama čije bi izostavljanje, u svakom slučaju, bilo zavaravajuće čak i kod medija za oglašavanje koji uvodi ograničenja prostora ili vremena. Konačna odluka o pitanju je li došlo do povrede donijet će se, kao i do sada, na temelju konkretne ocjene poslovne prakse o kojoj je riječ.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Canal Digital je društvo sa sjedištem u Danskoj koje kupcima nudi televizijske programe, osobito pakete televizijskih programa.
Protiv toga društva pokrenut je postupak pred Retten i Glostrupom (sud u Glostrupu, Danska) jer je, u šest navrata u okviru oglašivačke kampanje u vezi s pretplatama, provedene 2009. godine, povrijedilo osobito članak 3. prvi stavak Zakona o poslovnim praksama.
Prema mišljenju toga suda, ta kampanja sastojala se od dva reklamna spota koja su se prikazivala na televiziji i internetu, kao i od tri oglasa na internetu, osobito na početnoj internetskoj stranici Canal Digitala.
Cijene tih pretplata sastojale su se od, s jedne strane, mjesečne naknade u iznosu od 99 danskih kruna (DKK) (otprilike 13,30 eura) ili od 149 DKK (otprilike 20 eura) i, s druge strane, šestomjesečne naknade za „karticu” u iznosu od 389 DKK (otprilike 52,30 eura).
U ta dva reklamna spota prikazana na televiziji i internetu tarifu mjesečne naknade najavljivali su glasovno te prikazali u krugu i u tekstu na dnu ekrana. Nikakve informacije o šestomjesečnoj „kartici” nisu bile glasovno iznesene. Iznos naknade za tu „karticu” nalazio se u tekstu na dnu ekrana, u kojem je također bio naznačen puni iznos koji potrošač mora platiti u prvoj godini pretplate (u daljnjem tekstu: razdoblje trajanja obveze). Ukupna cijena koju pretplatnik mora platiti za razdoblje trajanja obveze, koja uključuje šestomjesečnu „karticu”, također je bila naznačena u krugu na ekranu, manjim fontom od fonta tarife za mjesečnu naknadu, ali je nije izrekao glas koji je pratio reklamu. Tekst u kojem je navedena šestomjesečna „kartica” i ukupna cijena koju treba platiti za cijelo razdoblje trajanja obveze, koji je manjim fontom bio naznačen na dnu ekrana, prikazivao se dulje od kruga, u trajanju otprilike šest sekundi. U reklami u kojoj je naznačena cijena od 99 DKK, cijena mjesečne naknade bila je prikazana u krugu, fontom otprilike četiri puta većem od fonta teksta na dnu ekrana. Taj posljednji tekst bio je bijele boje i jedan njegov dio, koji se osobito odnosio na šestomjesečnu „karticu”, bio je prikazan na svijetloj podlozi. U reklami u kojoj je naznačena cijena od 149 DKK cijena mjesečne naknade bila je prikazana u krugu, fontom otprilike 1,5 puta većem od fonta teksta na dnu ekrana. Potonji tekst bio je napisan bijelim znakovima na plavoj i zelenoj podlozi.
Cijena mjesečne naknade, odnosno 99 DKK, bila je naznačena u krugu u jednom od
banner
oglasa. U tom je krugu, manjim fontom, bila prikazana i ukupna cijena koju potrošač morati platiti za razdoblje trajanja obveze. Nije se spominjala šestomjesečna „kartica”. Potrošač je mogao klikanjem na taj
banner
oglas dobiti dodatne informacije o pretplati, osobito o navedenoj „kartici”.
U druga dva
banner
oglasa bila je navedena samo cijena mjesečne naknade, odnosno 99 DKK. Potrošač je klikom na
banner
oglas mogao pristupiti početnoj internetskoj stranici Canal Digitala gdje se mogao dodatno informirati o pretplati, osobito o šestomjesečnoj „kartici”.
Posljednji slučaj u vezi s kojim je pokrenut postupak odnosi se na početnu internetsku stranicu Canal Digitala. Pretplate su tamo navedene pod naslovom „najjeftiniji paket numeričke televizije s HDTV‑om u Danskoj”. U vezi s tim tekstom prikazan je krug unutar kojeg je navedena cijena, odnosno 99 DKK. Ispod tog navoda, manjim fontom, navedena je ukupna cijena koju je trebalo platiti za razdoblje trajanja obveze. Informacije koje su se odnosile na šestomjesečnu „karticu” nalazile su se malo niže na toj početnoj stranici, napisane drugačijim i manjim fontom, kao i, još malo niže, pod naslovom „uvjeti ponude”. Na tomu mjestu naznačena je također ukupna cijena koju je trebalo platiti za razdoblje trajanja obveze koja je uključivala navedenu „karticu”.
U šest gore navedenih slučajeva pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenuti su postupci protiv Canal Digitala za povredu članka 3. prvog stavka Zakona o poslovnim praksama, s obrazloženjem da to društvo nije dovoljno precizno obavijestilo potrošače o tome da će se mjesečna naknada u iznosu od 99 DKK ili 149 DKK uvećati za pretplatu za šestomjesečnu „karticu” u iznosu od 389 DKK.
Taj sud, koji ističe da odredbe članka 7. stavaka 1. i 3. Direktive 2005/29 nisu prenesene u Zakon o poslovnim praksama već se samo navode u obrazloženju nacrta zakona na temelju kojeg je taj zakon donesen, pita se je li taj zakon usklađen s navedenom direktivom.
S obzirom na to da se, između ostaloga, spor u glavnom postupku odnosi na tumačenje članaka 6. i 7. te direktive, Retten i Glostrup (sud u Glostrupu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Treba li [Direktivu 2005/29] tumačiti na način da isključuje sustav nacionalnih pravila poput onog iz članka 3. [Zakona o poslovnim praksama], koji zabranjuje zavaravajuće oglašavanje, osobito u vezi s pozivima za kupnju, ali koji ni u navedenom članku 3. niti drugdje u zakonu ne spominje ograničenja koja proizlaze iz članka 7. stavka 1. direktive, prema kojem treba uzeti u obzir izostavlja li poslovna praksa bitne podatke potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji, te iz članka 7. stavka 3., prema kojem treba uzeti u obzir da sredstvo priopćavanja uvodi ograničenja prostora ili vremena?
2)
Treba li članak 6. [Direktive 2005/29] tumačiti na način da će se – u slučajevima kada je trgovac odlučio navesti cijenu za tekuću pretplatu tako da potrošač mora platiti i tekuću mjesečnu naknadu i tekuću šestomjesečnu naknadu – smatrati zavaravajućom praksom ako je mjesečna cijena posebno istaknuta u oglašavanju, dok je šestomjesečna naknada u potpunosti izostavljena ili predstavljena na manje uočljiv način?
3)
Treba li članak 7. [Direktive 2005/29] tumačiti na način da će se – u slučajevima kada je trgovac odlučio navesti cijenu za tekuću pretplatu tako da potrošač mora platiti i tekuću mjesečnu naknadu i tekuću šestomjesečnu naknadu – smatrati zavaravajućim izostavljanjem prema članku 7. Direktive ako je mjesečna cijena posebno istaknuta u oglašavanju, dok je šestomjesečna naknada u potpunosti izostavljena ili predstavljena na manje uočljiv način?
4)
Prilikom ocjene je li marketinška praksa zavaravajuća u slučaju poput onog opisanog u pitanjima 2. i 3., treba li voditi računa o tome da gore navedena marketinška praksa:
a)
navodi ukupnu cijenu za pretplatu u razdoblju trajanja obveze, uključujući šestomjesečnu naknadu,
i/ili
b)
se obavlja putem oglasa ili reklama na internetu, s poveznicom na internetsku stranicu trgovca na kojoj je navedena šestomjesečna naknade i/ili ukupna cijena pretplate, uključujući i šestomjesečnu naknadu?
5)
Ima li ikakvog utjecaja na odgovore na drugo i treće pitanje činjenica da se oglašavanje odvija putem televizijskog oglasa?
6)
Nabraja li članak 7. stavak 4. [Direktive 2005/29] taksativno bitne podatke koje treba sadržavati poziv na kupnju?
7)
Ako je odgovor na šesto pitanje potvrdan, isključuje li članak 7. stavak 4. [Direktive 2005/29] mogućnost da se poziv na kupnju – u kojem se navodi ukupna cijena koju potrošač mora platiti za prvu godinu ugovornog razdoblja pretplate (razdoblja trajanja obveze) – može smatrati zavaravajućom poslovnom praksom iz članka 7. stavaka 1. i 2. ili članka 6. [navedene] direktive ako, primjerice, daje daljnje podatke o nekim – ali ne svim – sastavnicama cijene proizvoda?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavke 1. i 3. Direktive 2005/29 tumačiti na način da se u svrhu ocjenjivanja treba li poslovnu praksu smatrati zavaravajućim izostavljanjem mora uzeti u obzir kontekst u kojem se ta praksa javlja, osobito ograničenja prostora ili vremena koje uvodi korišteno sredstvo priopćavanja, kada istodobno takav zahtjev ne bi izričito proizlazio iz teksta nacionalnog propisa o kojem je riječ.
Treba podsjetiti da je cilj Direktive 2005/29, u skladu s njezinim uvodnim izjavama 5. i 6. kao i njezinim člankom 1., uvođenje jedinstvenih pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnih subjekata prema potrošačima radi doprinošenja dobrom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i osiguravanja više razine zaštite potonjih (presuda od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea,
C‑261/07 i C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, t.
51.
)
Ta direktiva stoga u potpunosti usklađuje ta pravila na razini Unije. Prema tome, kako to izričito propisuje članak 4. te direktive, države članice ne mogu usvojiti strože mjere od onih koje su predviđene navedenom direktivom, čak ni u svrhu osiguravanja više razine zaštite potrošača (presuda od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea,
C‑261/07 i C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, t.
52.
).
Treba također navesti da članak 7. stavci 1. i 3. Direktive 2005/29 određuju okvire ocjene poslovne prakse, propisujući da je potrebno uzeti u obzir kontekst u kojem se ta praksa javlja, kao i ograničenja prostora ili vremena koja uvodi korišteno sredstvo priopćavanja da bi se ocijenilo treba li te prakse smatrati zavaravajućim praksama ili izostavljanjima.
Stoga mi se čini da nacionalni propis, temeljem kojeg nije potrebno, radi ocjenjivanja treba li trgovačku praksu smatrati zavaravajućim izostavljanjem, u smislu članka 7. Direktive 2005/29, uzeti u obzir kontekst u kojem se ta praksa javlja, a osobito ograničenja prostora ili vremena koja uvodi primijenjeno sredstvo priopćavanja kao i mjere koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine informacije učinio raspoloživima za potrošače, ne ispunjava zahtjeve iz te direktive.
Iako se u nacionalnom propisu koji se primjenjuje u glavnom postupku izrijekom ne spominje da je potrebno, u vezi s ocjenom predmetne poslovne prakse, uzeti u obzir kontekst u kojem se ta praksa javlja niti, preciznije, uvjete i granice u vezi s načinom priopćavanja koji se koristi, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, međutim, takav zahtjev spominje u obrazloženju nacrta zakona o prenošenju Direktive 2005/29. U tom pogledu, danska je vlada u pisanom postupku iznijela da pripremni akti imaju poseban status u pravnoj tradiciji Kraljevine Danske i tradiciji zemalja sjeverne Europe jer im sudovi i upravna tijela pridaju znatnu važnost kada se od njih traži tumačenje normativnog akta.
U tim okolnostima, treba napomenuti da se obveza koja proizlazi iz direktive u vezi s postizanjem u njoj propisanih rezultata, kao i dužnost poduzimanja svih odgovarajućih mjera, općih ili posebnih, potrebnih da se osigura ispunjenje te obveze u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. drugog podstavka UFEU‑a, odnosi na sva tijela država članica, uključujući sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju pod njihovu nadležnost (vidjeti osobito presude od 10. travnja 1984., von Colson i Kamann,
14/83
,
EU:C:1984:153
, t.
26.
; od 8. rujna 2011., Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, t.
51.
, kao i od 19. travnja 2016., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, t.
30.
).
Stoga je dužnost osobito nacionalnih sudova da osiguraju pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz odredaba prava Unije i da osiguraju njihov puni učinak (presuda od 8. rujna 2011., Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, t.
52.
).
Iz toga slijedi da, kada primjenjuje unutarnje pravo, a osobito zakonske odredbe donesene posebno radi primjene zahtjeva iz direktive, nacionalni sud to pravo mora tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe direktive o kojoj je riječ kako bi se ostvario njome propisani cilj i time ispunili zahtjevi iz članka 288. trećeg stavka UFEU‑a (presude od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr,
C‑397/01 do C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, t.
113.
i navedena sudska praksa, kao i od 19. travnja 2016., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, t.
31.
)
Obveza tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije svojstvena je sustavu uspostavljenom UFEU‑om jer nacionalnom sudu omogućava da u okviru svoje nadležnosti osigura punu učinkovitost prava Unije kada odlučuje u određenom sporu (presuda od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr.,
C‑397/01 do C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, t.
114.
).
U ovom predmetu je na sudu koji je uputio zahtjev, koji odlučuje u sporu poput onoga u glavnom postupku, koji ulazi u područje primjene Direktive 2005/29 i temelji se na činjenicama nastalima nakon isteka roka za prenošenje potonje, da kada primjenjuje odredbe svojeg nacionalnog prava namijenjene upravo prenošenju te direktive tumači te odredbe u najvećoj mogućoj mjeri na način da se one mogu primijeniti u skladu s ciljevima te direktive (presude od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr.,
C‑397/01 do C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, t.
117.
, kao i od 19. travnja 2016., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, t.
31.
).
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje treba odgovoriti u smislu da članak 7. stavke 1. i 3. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da se u svrhu ocjenjivanja treba li poslovnu praksu smatrati zavaravajućim izostavljanjem mora uzeti u obzir kontekst u kojem se ta praksa javlja, osobito ograničenja sredstva priopćavanja koje se koristi u svrhu te poslovne prakse, ograničenja prostora ili vremena koja uvodi sredstvo priopćavanja kao i sve mjere koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine informacije učinio raspoloživima za potrošače, čak i kada taj zahtjev ne proizlazi izričito iz teksta nacionalnog propisa o kojem je riječ.
Drugo pitanje
Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29 tumačiti tako da će se – u slučajevima kada je trgovac odlučio navesti cijenu za pretplatu tako da potrošač mora platiti i tekuću mjesečnu naknadu i tekuću šestomjesečnu naknadu – ta praksa smatrati zavaravajućom radnjom, ako je cijena mjesečne naknade posebno istaknuta u oglašavanju, dok je šestomjesečna naknada u potpunosti izostavljena ili prikazana na manje uočljiv način?
Na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29, poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako, s jedne strane, na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, u odnosu na jedan ili više čimbenika iz te odredbe, među kojima se osobito nalazi cijena ili način izračuna cijene, te ako, s druge strane, potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.
Iz teksta te odredbe proizlazi da su sastavni elementi zavaravajuće poslovne prakse, kako su opisani u toj odredbi, zamišljeni iz perspektive potrošača kao osobe u odnosu na koju se primjenjuje nepoštena poslovna praksa (presuda od 19. rujna 2013, CHS Tour Services,
C‑435/11
,
EU:C:2013:574
, t.
43.
).
U tom pogledu treba podsjetiti da mjerilo postavlja prosječni potrošač koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike (presuda od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
22.
). Treba dodati da, kako i proizlazi iz uvodne izjave 18. Direktive 2005/29, test prosječnog kupca nije statistički test i nacionalni sudovi i nacionalna tijela morat će primijeniti vlastite sposobnosti prosuđivanja kako bi odredili tipičnu reakciju prosječnog potrošača u pojedinom slučaju.
Iz toga slijedi da je, u svrhu ocjenjivanja zavaravaju li poslovne prakse, poput onih u glavnom postupku, prosječnog potrošača ili je vjerojatno da će ga zavarati u odnosu na cijenu, na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti, nudi li se prosječnom potrošaču trgovačkim komuniciranjem atraktivna cijenu za koju se na kraju utvrdi da je zavaravajuća.
U okolnostima poput onih u glavnom postupku može se osobito uzeti u obzir, po potrebi, činjenica da su za ponude u području televizijskih programa karakteristične velika raznolikost prijedloga i općenito jako složene kombinacije, kako u vezi s troškovima tako i sadržajem, što dovodi do velikog nerazmjera u informacijama koji može dezorijentirati potrošača.
Treba napomenuti da, suprotno članku 7. stavcima 1. i 2. Direktive 2005/29, njezin članak 6. stavak 1. ne sadrže nikakvo upućivanje na ograničenja prostora ili vremena koja bi uvodilo sredstvo priopćavanja. Stoga treba zaključiti da vremenska ograničenja koja mogu biti uvedena određenim sredstvima priopćavanja, poput reklama na televiziji, ne treba uzeti u obzir u svrhu ocjene zavaravajućeg karaktera poslovne prakse u vezi s člankom 6. stavkom 1. te direktive.
Kada se cijena proizvoda, u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2005/29 sastoji od više dijelova, od kojih je jedan posebno istaknut u oglašavanju, dok je drugi element, koji ipak predstavlja neizbježni i predvidljivi dio cijene, potpuno izostavljen ili je predstavljen na manje uočljiv način, treba osobito ocijeniti može li to predstavljanje dovesti do pogrešne percepcije ponude u cjelini.
To će osobito biti slučaj ako je prosječani potrošač mogao steći pogrešan dojam da mu se nudila osobito povoljna cijena, jer je mogao pogrešno zaključiti da treba platiti samo dio cijene koji je istaknut, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.
U skladu s tekstom članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29 potrebno je da predmetna poslovna praksa, osim toga, navede ili da je vjerojatno da će navesti prosječnog potrošača da „donese odluku o poslu koju inače ne bi donio”.
U tom pogledu valja istaknuti da je cijena u načelu odlučujući element za prosječnog potrošača pri donošenju odluke o poslu.
Kada se cijena sastoji od nekoliko dijelova, pri ocjeni može li poslovna praksa navesti prosječnog potrošača da „donese odluku o poslu koju inače ne bi donio” osobito je važno da dio cijene koji je izostavljen ili manje vidljiv predstavlja nezanemariv dio ukupne cijene.
U vezi s okolnosti da je navedena ukupna cijena pretplate koja se odnosi na razdoblje trajanja obveze, na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni omogućava li sveukupno predstavljanje poslovne prakse o kojoj je riječ i, osobito, sveukupno predstavljanje ukupne cijene pretplate, prosječnom potrošaču donošenje informirane odluke o transakciji ili je, nasuprot tomu, trgovačko komuniciranje u glavnom postupku u cijelosti bilo takvo da je dovodilo do pogrešne percepcije ponude. Trebat će osobito provjeriti je li prosječni potrošač mogao razumjeti da uzimanje pretplate, uz troškove mjesečne naknade, uključuje i druge troškove.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti u smislu da članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da treba smatrati zavaravajućom poslovnu praksu koja se sastoji u rastavljanju cijene proizvoda na više elemenata i isticanju jednoga od njih jer ta praksa može, s jedne strane, stvoriti pogrešan dojam kod prosječnog potrošača da mu je ponuđena povoljna cijena i, s druge strane, navesti ga da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti predmeta u glavnom postupku. Međutim, vremenska ograničenja koja mogu biti uvedena određenim sredstvima priopćavanja, poput reklama na televiziji, ne mogu se uzeti u obzir u svrhu ocjene zavaravajućega karaktera poslovne prakse u vezi s člankom 6. stavkom 1. te direktive.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Direktive 2005/29 tumačiti tako da će se – u slučajevima kada je trgovac odlučio navesti cijenu za pretplatu tako da potrošač mora platiti i tekuću mjesečnu naknadu i tekuću šestomjesečnu naknadu – ta praksa smatrati zavaravajućim izostavljanjem ako je mjesečna cijena posebno istaknuta u oglašavanju, a šestomjesečna naknada u potpunosti izostavljena ili predstavljena na manje uočljiv način.
Treba prije svega naglasiti da članak 7. Direktive 2005/29 pravi razliku između „poziva na kupnju” definiranih u članku 2. točki (i) te direktive i ostalih poslovnih praksi. Naime, iako se na svaku poslovnu praksu, uključujući poziv na kupnju, primjenjuju pravila iz članka 7. stavaka 1. do 3. i 5. te direktive, članak 7. stavak 4. primjenjuje se samo na poslovnu praksu koju se može smatrati pozivom na kupnju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
24.
).
Na nacionalnom sudu je da provjeri može li se predmetno trgovačko komuniciranje smatrati pozivima na kupnju u smislu članka 2. točke (i) Direktive 2005/29, s obzirom na to da trgovačko komuniciranje ne mora nužno uključivati mogućnost kupnje ili se pojaviti pored te mogućnosti da bi bila riječ o pozivu na kupnju (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
32.
).
Stoga treba podsjetiti da se u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2005/29 „[p]oslovna praksa smatra [...] zavaravajućom ako u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostav[lja] bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji te na taj način prosječnog potrošača navode ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio”.
Prema članku 7. stavku 2. te direktive, zavaravajućim izostavljanjem također se smatra kada trgovac skriva od potrošača bitne informacije koje su mu potrebne ili mu ih pruža na nejasan, nerazumljiv, varljiv ili nepravodoban način, i kada tako potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.
S obzirom na to da je cijena, u načelu, odlučujući element za potrošača pri donošenju odluke o transakciji, treba je smatrati informacijom koja je potrošaču nužna da bi mogao donijeti informiranu odluku o toj transakciji.
Između ostaloga, iz članka 7. stavka 4. te direktive proizlazi da, poslovna praksa unaprijed kvalificirana kao poziv na kupnju treba sadržavati određeni broj ključnih informacija koje su nabrojene u tom članku i koje se smatraju bitnima, a koje su potrošaču potrebne da bi donio informiranu odluku o transakciji. U nedostatku tih informacija, među kojima se nalazi i cijena, poziv na kupnju smatra se zavaravajućim (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
24.
).
Kako je i navedeno u točki 39. ove presude, na nacionalnom sudu je da provjeri je li poslovna praksa o kojoj je riječ zavaravajuća, uzimajući u obzir percepciju prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike.
Nacionalni sud, uzimajući u obzir, u skladu s člankom 7. stavkom 1. do stavka 4. točke (c) Direktive 2005/29, činjenični okvir u kojem se nalazi predmetna poslovna praksa, upotrijebljeno sredstvo priopćavanja, i osobito njegova ograničenja, kao i prirodu i karakteristike predmetnog proizvoda, treba stoga u svakom pojedinom slučaju ocijeniti navodi li potrošača izostavljanje bitne informacije, poput cijene, ili bi ga to izostavljanje moglo navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
52.
,
53.
i
58.
)
Sud koji je uputio zahtjev osobito treba provjeriti je li informacija u vezi s ukupnom cijenom pretplate za razdoblje trajanja obveze, iako je bila navedena u tržišnom komuniciranju, bila skrivena ili pružena na nejasan, nerazumljiv, varljiv ili nepravodoban način, te tako onemogućavala prosječnom potrošaču da razumije to da uzimanje pretplate uz troškove mjesečne naknade uključuje i druge troškove i da donese informiranu odluku o transakciji.
Kada je riječ o reklamama na televiziji, sud koji je uputio zahtjev mora uzeti u obzir vremenska ograničenja koja mogu biti uvedena tim sredstvom priopćavanja. U tom pogledu, treba također napomenuti da se u skladu s člankom 2. točkom (i) te direktive, u vezi s pozivima na kupnju, obilježja proizvoda trebaju naznačiti na način koji je primjeren korištenim sredstvima. Iz toga tako proizlazi da se ne može zahtijevati isti stupanj preciznosti u opisivanju a da se ne uzme u obzir oblik trgovačkog komuniciranja – bilo da je riječ o radiju, televiziji, elektroničkom mediju ili papiru (vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
45.
). Štoviše, treba napomenuti da je vrijeme koje potrošač ima na raspolaganju za procjenu informacija koje je dobio u reklamama koje se emitiraju na televiziji također ograničeno.
Isto tako, u vezi s upućivanjem na internetsku stranicu trgovca na kojoj je naznačena cijena šestomjesečne naknade treba napomenuti da, u skladu s člankom 7. stavkom 3. te direktive, u svrhu utvrđivanja jesu li informacije izostavljene treba uzeti u obzir ograničenja prostora i vremena koje uvodi sredstvo priopćavanja kao i mjere koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine te informacije učinio raspoloživima za potrošače.
Međutim, kako i proizlazi iz teksta članka 7. stavaka 1. i 2. Direktive 2005/29, u vezi s njezinim ciljem, koji se sastoji u postizanju visokog stupnja zaštite potrošača, ograničenja prostora ili vremena koja uvodi sredstvo priopćavanja trebaju se odvagnuti u vezi s prirodom i karakteristikama predmetnog proizvoda, da bi se utvrdilo radi li se o tome da trgovac o kojem je riječ objektivno nije mogao uključiti predmetne informacije niti ih je mogao dostaviti na jasan, razumljiv i jednoznačan način u inicijalnom priopćavanju.
Iz toga slijedi da se, kada je, uzimajući u obzir intrinzične karakteristike proizvoda i granice koje uvodi upotrijebljeno sredstvo priopćavanja, nemoguće dostaviti sve bitne informacije u vezi s tim proizvodom, u poslovnoj praksi može navesti samo neke od njih, ako trgovac za ostatak informacija uputi na svoju internetsku stranicu i ako ta internetska stranica sadrži bitne informacije u vezi s glavnim obilježjima navedenog proizvoda, cijenom i drugim uvjetima, u skladu sa zahtjevima određenima u članku 7. Direktive 2005/29.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti u smislu da članak 7. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da, kada je trgovac odlučio navesti cijenu za pretplatu tako da potrošač mora platiti i tekuću mjesečnu naknadu i tekuću šestomjesečnu naknadu, tu praksu treba smatrati zavaravajućim izostavljanjem ako je mjesečna cijena posebno istaknuta u oglašavanju, dok je šestomjesečna naknada u potpunosti izostavljena ili predstavljena na manje uočljiv način, ako takvo izostavljanje potrošača navodi na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, uzimajući u obzir ograničenja sredstava priopćavanja, prirodu i karakteristike proizvoda kao i mjere koje je trgovac stvarno poduzeo kako bi na druge načine bitne informacije o proizvodu učinio raspoloživima za potrošače.
Četvrto i peto pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na drugo i treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto i peto pitanje.
Šesto i sedmo pitanje
Šestim i sedmim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li u članku 7. stavku 4. Direktive 2005/29 taksativno nabrojene bitne informacije koje se trebaju nalaziti u pozivu na kupnju i, ako je tako, isključuje li ta odredba mogućnost da se takav poziv, u kojem se navodi ukupna cijena pretplate za razdoblje trajanja obveze, kvalificira kao zavaravajuća poslovna praksa.
Članak 7. te direktive, u vezi sa zavaravajućim izostavljanjima, u svojem stavku 4. propisuje da se informacije koje se u njemu navode u slučaju poziva na kupnju smatraju bitnima, ako već ne proizlaze očito iz konteksta.
U vezi s uvodnom izjavom 14. Direktive 2005/29, koja propisuje da „[u] vezi sa zavaravajućim izostavljanjima [ta] Direktiva utvrđuje ograničeni broj ključnih informacija koje su potrošaču potrebne kako bi donio [informiranu] odluku o transakciji”, taj članak 7. stavak 4. treba tumačiti na način da sadrži taksativan popis informacija koje treba smatrati bitnima u vezi s pozivom na kupnju.
Stoga treba uzeti u obzir članak 7. stavak 3. te direktive – koji se primjenjuje na pozive na kupnju – koji omogućava uzimanje u obzir ograničenja prostora ili vremena koje uvodi sredstvo koje se koristi za priopćavanje, kao i drugih mjera koje je trgovac poduzeo kako bi informacije učinio raspoloživima za potrošače (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
66.
i
67.
).
Iz ove odredbe osobito proizlazi da se opseg informacija u vezi s cijenom utvrđuje uzimajući u obzir prirodu i karakteristike proizvoda ali također i sredstvo priopćavanja koje se koristi za poziv za kupnju i dodatne informacije koje trgovac eventualno dostavi (presuda od 12. svibnja 2011., Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, t.
68.
).
Naposljetku, treba pojasniti da činjenica da je trgovac u pozivu na kupnju naveo sve informacije iz članka 7. stavka 4. Direktive 2005/29 ne isključuje mogućnost da se ta poslovna praksa smatra zavaravajućom u smislu članka 6. stavka 1. ili članka 7. stavka 2. te direktive.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na šesto i sedmo pitanje treba odgovoriti u smislu da članak 7. stavak 4. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da taksativno nabraja bitne informacije koje se trebaju nalaziti u pozivu na kupnju. Na nacionalnom sudu je da ocijeni je li trgovac ispunio svoju obvezu pružanja informacija uzimajući u obzir prirodu i karakteristike proizvoda, ali i također sredstvo priopćavanja koje se koristi za poziv za kupnju i dodatne informacije koje trgovac eventualno dostavi. Činjenica da je trgovac u pozivu na kupnju naveo sve informacije iz članka 7. stavka 4. te direktive ne isključuje mogućnost da se taj poziv smatra zavaravajućom poslovnom praksom u smislu njezina članka 6. stavka 1. ili članka 7. stavka 2.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 7. stavke 1. i 3. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi) treba tumačiti na način da se u svrhu ocjenjivanja treba li poslovnu praksu smatrati zavaravajućim izostavljanjem, mora uzeti u obzir kontekst u kojem se ta praksa javlja, osobito ograničenja sredstava priopćavanja koje se koristi u svrhu te poslovne prakse, ograničenja prostora ili vremena koje to sredstvo priopćavanja uvodi kao i sve mjere koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine informacije učinio raspoloživima za potrošače, čak i kada takav zahtjev ne proizlazi izričito iz teksta nacionalnog propisa o kojem je riječ.

2.
Članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da treba smatrati zavaravajućom poslovnu praksu koja se sastoji u rastavljanju cijene proizvoda na više elemenata i isticanju jednoga od njih jer ta praksa može, s jedne strane, stvoriti pogrešan dojam kod prosječnog potrošača da mu je ponuđena povoljna cijena i, s druge strane, navesti ga da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti predmeta u glavnom postupku. Međutim, vremenska ograničenja koja mogu biti uvedena određenim sredstvima priopćavanja, poput reklama na televiziji, ne treba uzeti u obzir u svrhu ocjene zavaravajućeg karaktera poslovne prakse u vezi s člankom 6. stavkom 1. te direktive.

3.
Članak 7. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da, kada je trgovac odlučio navesti cijenu za pretplatu tako da potrošač mora platiti i tekuću mjesečnu naknadu i tekuću šestomjesečnu naknadu, tu praksu treba smatrati zavaravajućim izostavljanjem ako je mjesečna cijena posebno istaknuta u oglašavanju, dok je šestomjesečna naknada u potpunosti izostavljena ili predstavljena na manje uočljiv način, ako takvo izostavljanje potrošača navodi na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, uzimajući u obzir ograničenja sredstava priopćavanja, prirodu i karakteristike proizvoda kao i druge mjere koje je trgovac stvarno poduzeo kako bi na druge načine informacije o proizvodu učinio raspoloživima za potrošače.

4.
Članak 7. stavak 4. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da se u njemu taksativno nabrajaju bitne informacije koje se trebaju nalaziti u pozivu na kupnju. Na nacionalnom sudu je da ocijeni je li trgovac ispunio svoju obvezu pružanja informacija uzimajući u obzir prirodu i karakteristike proizvoda ali i također sredstvo priopćavanja koje se koristi za poziv za kupnju i dodatne informacije koje trgovac eventualno dostavi. Činjenica da je trgovac u pozivu za kupnju naveo sve informacije iz članka 7. stavka 4. te direktive ne isključuje mogućnost da se taj poziv na kupnju smatra zavaravajućom poslovnom praksom u smislu njezina članka 6. stavka 1. ili članka 7. stavka 2.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: danski