CELEX: 62019CJ0132
Žalba
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Televizijska distribucija
Uredba (EZ) br. 1/2003
Članak 9. i članak 16. stavak 1.
Odluka kojom obveze postaju obvezujuće
Apsolutna teritorijalna zaštita
Zlouporaba ovlasti
Preliminarna ocjena
Nepostojanje obveze Europske komisije da uzme u obzir razmatranja u vezi s primjenom članka 101. stavka 3. UFEU‑a
Sporazumi koji imaju za cilj podijeliti nacionalna tržišta
Nepostojanje Komisijine obveze da pojedinačno analizira dotična nacionalna tržišta
Proporcionalnost
Narušavanje ugovornih prava trećih strana

Društvo Groupe Canal + SA svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. prosinca 2018., Groupe Canal +/Komisija (T‑873/16, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2018:904
) kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke Europske komisije od 26. srpnja 2016. u vezi s postupkom na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.40023 – Prekogranični pristup naplatnoj televiziji) kojom postaju pravno obvezujuće obveze koje su ponudila društva Paramount Pictures International Ltd i Viacom Inc. u okviru sporazumâ o licenciji audiovizualnog sadržaja koje su sklopili s društvima Sky UK Ltd i Sky plc (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
I.

Pravni okvir
U skladu s uvodnom izjavom 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.):
„Ako poduzetnici tijekom postupka kojim se u konačnici predmetni sporazum ili usklađeno djelovanje ocijeni zabranjenim, Komisiji ponude obveze kojima bi otklonili probleme tržišnog natjecanja, Komisiji bi trebalo omogućiti da usvoji odluke kojima te obveze postaju obvezujuće za poduzetnike koji su ih predložili. Odluke o prihvaćanju obveza poduzetnika trebaju sadržavati tvrdnju kako više nema osnove za daljnje postupanje Komisije, a bez donošenja zaključka je li postojala, ili još uvijek postoji povreda propisa. Odluke o prihvaćanju obveza ne dovode u pitanje ovlasti tijela za tržišno natjecanje i sudova država članica da utvrde povredu propisa i donesu odluku u predmetu. Odluke o prihvaćanju obveza poduzetnika ne smatraju se primjerenima u slučajevima kada Komisija namjerava izreći novčanu kaznu.”
Člankom 9. te uredbe propisuje se:
„1.   Kada Komisija namjerava donijeti odluku s ciljem otklanjanja povrede odredaba Ugovora, a poduzetnici koji su uključeni u povredu ponude obveze kojima se obvezuju otkloniti negativne učinke u skladu s preliminarnom ocjenom koju im je dostavila Komisija, Komisija će odlukom obvezati poduzetnika na preuzimanje tih obveza. Takva se odluka može donijeti za određeno vremensko razdoblje i zaključno će izrekom sadržavati da više nema osnove za vođenje postupka od strane Komisije.
2.   Komisija može, postupajući po zahtjevu ili po službenoj dužnosti, ponovo pokrenuti postupak:
(a)
ako je došlo do bitne promjene činjeničnog stanja na kojemu se temeljila odluka;
(b)
ako predmetni poduzetnici postupe suprotno svojim obvezama; ili
(c)
ako se odluka temeljila na nepotpunim, netočnim ili zavaravajućim informacijama koje su dostavile stranke.”
Člankom 16. stavkom 1. navedene uredbe predviđa se:
„Kada nacionalni sudovi odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka [101.] ili članka [102.] [UFEU‑a] koji su već bili predmetom odluke Komisije, nacionalni sudovi ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija. Također, nacionalni sudovi moraju izbjegavati donošenje odluka koje bi bile u suprotnosti s odlukom koju razmatra Komisija u postupku koji je pokrenula. U tu svrhu, nacionalni sud može procijeniti je li svrsishodno nastaviti s postupkom pred nacionalnim sudom. Ova obveza ne dovodi u pitanje prava i obaveze iz članka [267. UFEU‑a].”
II.

Okolnosti spora i sporna odluka
Opći je sud u točkama 1. do 12. pobijane presude činjenice na kojima se zasniva spor izložio na sljedeći način:
„(1)
Komisija je 13. siječnja 2014. pokrenula istragu o mogućim ograničenjima [koja narušavaju] pružanje usluga naplatne televizije u okviru sporazumâ o licenciji [sklopljenih] između šest američkih studija i glavnih [televizijskih kuća] koje naplaćuju program u Europskoj uniji.
(2)
Komisija je 23. srpnja 2015. uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku društvima Paramount Pictures International Ltd, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), i Viacom Inc., sa sjedištem u New Yorku (New York, Sjedinjene Američke Države), koje je društvo majka prvonavedenog društva (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: Paramount).
U toj je obavijesti Komisija iznijela svoj preliminarni zaključak o usklađenosti s člankom 101. UFEU‑a i člankom 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [, od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.)] određenih klauzula iz sporazumâ o licenciji koje je Paramount sklopio s društvima Sky UK Ltd i Sky plc (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: Sky).
(3)
Komisija se u istrazi usredotočila na dvije povezane klauzule iz tih sporazuma o licenciji. Prva je klauzula imala za cilj zabraniti Skyju, ili mu ograničiti mogućnost, da pozitivno odgovori na samoinicijativne zahtjeve potrošača koji borave unutar [Europskog gospodarskog prostora (EGP)], ali izvan Ujedinjene Kraljevine i Irske, o kupnji usluga televizijske distribucije. Drugom se klauzulom nalagalo Paramountu, u okviru sporazuma koje je sklapao s [televizijskim] kućama sa sjedištem u EGP‑u, ali izvan Ujedinjene Kraljevine, da zabrani tim [televizijskim] kućama, ili da im ograniči mogućnost, da odgovore pozitivno na samoinicijativne zahtjeve potrošača koji borave u Ujedinjenoj Kraljevini ili Irskoj o kupnji usluga televizijske distribucije.
(4)
Odlukom službenika za usmene rasprave u određenim postupcima tržišnog natjecanja od 24. studenoga 2015. [društvu Groupe Canal +] dopušteno je sudjelovanje u postupku kao zainteresiranoj trećoj strani u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2004., L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.).
(5)
Dopisom od 4. prosinca 2015., naslovljenim „Informacije o prirodi i predmetu postupka u skladu s člankom 13. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 773/2004”, Komisija je, među ostalim, proslijedila [društvu Groupe Canal +] svoju pravnu ocjenu o primjeni članka 101. UFEU‑a na činjenice u postupku, uz preliminarni zaključak u tom pogledu. U skladu s tim preliminarnim zaključkom Komisija je imala namjeru donijeti odluku upućenu Skyju i svim studijima na koje se odnosila njezina istraga kojom utvrđuje da su povrijedili članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u, izriče im novčane kazne, nalaže da okončaju povredu te da se suzdrže od svake mjere koja može imati sličan cilj ili učinak.
(6)
Paramount je 15. travnja 2016. predložio preuzimanje obveza kako bi otklonio negativne učinke koje je Komisija utvrdila u području tržišnog natjecanja u skladu s člankom 9. Uredbe [br. 1/2003]. Nakon što je prikupila primjedbe ostalih trećih zainteresiranih strana, među kojima je [društvo Groupe Canal +], Komisija je donijela [spornu] odluku.
(7)
Iz članka 1. [te] odluke proizlazi da su obveze preuzete u Prilogu toj odluci obvezujuće za Paramount kao i njegove pravne sljednike i društva kćeri u razdoblju od pet godina od dostave [navedene] odluke.
(8)
Klauzula 1. deveta alineja Priloga [spornoj] odluci predviđa različite vrste klauzula na koje se odnosi postupak (u daljnjem tekstu: relevantne klauzule). S jedne strane, na satelitski se prijenos odnose, kao prvo, klauzula prema kojoj prijam izvan područja koje je pokriveno sporazumom o licenciji (
overspill
) ne čini povredu ugovora televizijske kuće ako ona nije odobrila navedeni prijam s obzirom na činjenice i, kao drugo, klauzula prema kojoj prijam na području koje je obuhvaćeno sporazumom o licenciji ne čini povredu ugovora Paramounta ako on nije odobrio dostupnost dekodera trećih strana na tom području. S druge strane, na internetski prijenos odnose se, kao prvo, klauzula kojom se televizijskim kućama nalaže da spriječe dijeljenje ili kontinuirano emitiranje (
streaming
) televizijskog sadržaja izvan područja koje je obuhvaćeno sporazumom o licenciji, kao drugo, klauzula prema kojoj emitiranje preko interneta (
Internet overspill
) na području koje je obuhvaćeno sporazumom o licenciji ne čini povredu ugovora Paramounta ako je on obvezao televizijske kuće da upotrebljavaju tehnologije kojima se sprečava takvo emitiranje i, kao treće, klauzula prema kojoj emitiranje televizijskog sadržaja preko interneta izvan područja koje je obuhvaćeno sporazumom o licenciji ne čini povredu ugovora televizijske kuće ako ona upotrebljava tehnologije kojima se sprečava takvo emitiranje.
(9)
Osim toga, iz klauzule 1. treće alineje Priloga [spornoj] odluci proizlazi da se pojam „obveze televizijske kuće” odnosi na relevantne klauzule ili istovjetne klauzule kojima se televizijskoj kući zabranjuje da odgovori na samoinicijativne zahtjeve potrošača koji borave unutar EGP‑a, ali izvan područja za koje televizijska kuća ima pravo emitiranja. Prema tome, pojam „Paramountove obveze” označuje relevantne klauzule ili istovjetne klauzule kojima se Paramountu nalaže da televizijskim kućama koje se nalaze unutar EGP‑a, ali izvan područja za koja televizijska kuća ima isključiva prava, zabrani da odgovore na samoinicijativne zahtjeve potrošača koji borave na tim područjima.
(10)
U skladu s klauzulom 2. Priloga [spornoj] odluci, od datuma dostave [te odluke] Paramount ima različite obveze. Najprije, u okviru sporazuma o licenciji kao što su oni utvrđeni u istom prilogu Paramount ne sklapa […] relevantne klauzule [niti ih obnavlja niti proširuje područje primjene tih klauzula] (točka 2.1.). Nadalje, što se tiče postojećih sporazuma o licencijama koji se odnose na naplatnu televiziju (
existing Pay‑TV Output Licence Agreements
) ne pokreće sudske postupke kako bi osigurao da televizijske kuće ispunjavaju obveze (točka 2.2. podtočka (a)). Što se tiče istih sporazuma, ne ispunjava niti djeluje kako bi, izravno ili neizravno, ispunio „Paramountove obveze” (točka 2.2. podtočka (b)). Konačno, obavještava Sky u roku od deset dana od dostave [sporne] odluke i svaku drugu televizijsku kuću sa sjedištem unutar EGP‑a u roku od jednog mjeseca od te dostave da neće pokretati sudske postupke kako bi osigurao da televizijske kuće poštuju relevantne klauzule (točka 2.3.).
(11)
[Društvo Groupe Canal +] je s Paramountom sklopilo sporazum o licenciji koji se odnosi na naplatnu televiziju (
Pay Television Agreement
), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2014. […]. Člankom 12. [tog] sporazuma predviđa se da se područje koje je njime obuhvaćeno dijeli na „isključiva” područja koja pokrivaju, među ostalim, Francusku i na jedno „neisključivo” područje koje pokriva Mauricijus. Člankom 3. [navedenog] sporazuma predviđa se usto da Paramount ne ostvaruje niti će ovlastiti treće strane da ostvaruju prava na reemitiranje u isključivim područjima. U Prilogu A.IV. [tom istom] sporazumu pojašnjavaju se obveze [društva Groupe Canal +] u pogledu upotrebe tehnologija geografskog filtriranja kojima se sprečava reemitiranje izvan područja za koja je odobrena licencija.
(12)
Dopisom od 25. kolovoza 2016. Paramount je [društvo Groupe Canal +] obavijestio o preuzimanju obveza u točki 2.2. podtočki (a) Priloga [spornoj] odluci […] i, slijedom toga, pojasnio da neće pokretati sudske postupke kako bi osigurao da televizijska kuća poštuje relevantne klauzule te da ukida sve obveze televizijske kuće na temelju relevantnih klauzula. Paramount je u istom dopisu također pojasnio da pojam „obveze televizijske kuće” ima isti smisao kao [taj isti pojam] u Prilogu [spornoj] odluci. [Društvo Groupe Canal +] je dopisom od 14. listopada 2016. odgovorilo na tu obavijest, pri čemu je naglasilo da se obveze preuzete u okviru postupka u kojem su sudjelovali samo Komisija i Paramount ne mogu primijeniti na njega.”
III.

Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
U tužbi koju je 8. prosinca 2016. društvo Groupe Canal + predalo tajništvu Općeg suda istaknut je, na temelju članka 263. UFEU‑a, zahtjev za poništenje sporne odluke.
Rješenjem predsjednika petog vijeća Općeg suda od 13. srpnja 2017., Groupe Canal +/Komisija (
T‑873/16
, neobjavljeno,
EU:T:2017:556
), s jedne strane, dopuštena je Bureauu européen des unions de consommateurs (Europska udruga za zaštitu potrošača, BEUC) intervencija u potporu Komisijinu zahtjevu i, s druge strane, Unionu des producteurs de cinéma (UPC), European Film Agency Directors – EFADs i društvu C More Entertainment AB intervencija u potporu zahtjevu društva Groupe Canal +. Usto, odlukom predsjednika petog vijeća Općeg suda od istoga dana Francuskoj Republici dopuštena je intervencija u potporu zahtjevu društva Groupe Canal +.
Društvo Groupe Canal + je u prilog svojoj tužbi istaknulo četiri tužbena razloga, od kojih se prvi temeljio na očitoj pogreški u ocjeni u pogledu usklađenosti relevantnih klauzula s člankom 101. UFEU‑a i učinaka propisanih obveza, drugi na povredi članka 9. Uredbe br. 1/2003 u pogledu utvrđivanja negativnih učinaka koji se otklanjaju propisanim obvezama, treći na povredi načela proporcionalnosti i četvrti na zlouporabi ovlasti.
Opći je sud pobijanom presudom odbio tužbu društva Groupe Canal +.
IV.

Postupak i zahtjevi stranaka pred Sudom
Svojom žalbom društvo Groupe Canal + od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je odbijena njegova tužba za poništenje sporne odluke te mu je naloženo snošenje troškova;
–
poništi spornu odluku i
–
naloži Komisiji snošenje svih troškova.
Komisija od Suda traži da odbije žalbu i naloži društvu Groupe Canal + snošenje troškova.
Francuska Republika traži od Suda da u cijelosti ukine pobijanu presudu i da odluči o svim posljedicama koje iz toga proizlaze za spornu odluku.
UPC od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je odbijena tužba društva Groupe Canal + za poništenje sporne odluke te je potonjem naloženo snošenje troškova;
–
poništi spornu odluku i
–
u svakom slučaju, naloži Komisiji snošenje svih njegovih troškova.
EFADs od Suda zahtijeva da:
–
proglasi žalbu dopuštenom i u cijelosti osnovanom;
–
ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je odbijena tužba društva Groupe Canal + za poništenje sporne odluke te je potonjem naloženo snošenje troškova.
–
poništi spornu odluku i
–
u svakom slučaju, naloži Komisiji snošenje svih njegovih troškova.
BEUC od Suda zahtijeva da odbije žalbu u cijelosti i naloži društvu Groupe Canal + snošenje svih njegovih troškova.
V.

O žalbi
U prilog svojoj žalbi društvo Groupe Canal + ističe četiri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je smatrao da Komisija u spornoj odluci nije zloupotrijebila svoje ovlasti. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi načela kontradiktornosti koju je počinio Opći sud. Treći žalbeni razlog temelji se na nepostojanju obrazloženja i nepotpunom ispitivanju činjenica. Četvrti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio pri tumačenju članka 9. Uredbe br. 1/2003 i točke 128. Obavijesti Komisije o najboljoj praksi za vođenje postupka u vezi s člancima 101. i 102. UFEU‑a (
SL 2011., C 308, str. 6
., u daljnjem tekstu: Najbolja praksa) kao i na povredi načela proporcionalnosti i poštovanja prava trećih strana.
A.

Dopuštenost
1.

Argumentacija stranaka
BEUC smatra da su prvi, treći i četvrti žalbeni razlog očito nedopušteni zbog toga što je društvo Groupe Canal + samo ponovilo argumente koje je iznijelo u prvostupanjskom postupku.
2.

Ocjena Suda
Iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) te članka 169. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude ili rješenja čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda žalba koja samo ponavlja tužbene razloge i argumente koji su već izneseni pred Općim sudom nije u skladu s tim zahtjevom. Naime, takva žalba u stvarnosti čini zahtjev za obično preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti osobito presudu od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
35.
i rješenje od 3. rujna 2019., ND i OE/Komisija,
C‑317/19 P
, neobjavljeno,
EU:C:2019:688
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, o pravnim pitanjima ocijenjenima u prvom stupnju može se ponovno raspravljati tijekom žalbenog postupka kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već iznesenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
, t.
25.
i navedena sudska praksa).
U ovom predmetu, iako je točno da više argumenata koje je u okviru svoje žalbe iznijelo društvo Groupe Canal +, razmatranih zasebno, nalikuje argumentima podnesenima Općem sudu, društvo Groupe Canal + u žalbenim razlozima ipak navodi pogreške koje se tiču prava koje je počinio Opći sud u okviru svojih ocjena i precizno utvrđuje sporne točke pobijane presude.
U tim se okolnostima prvi, treći i četvrti žalbeni razlog, razmatrani zajedno, ne mogu smatrati nedopuštenima. Ipak, bit će potrebno ispitati dopuštenost konkretnih prigovora iznesenih u potporu žalbenim razlozima u okviru ocjene svakoga od njih.
B.

Meritum
1.

Prvi žalbeni razlog
a)

Argumentacija stranaka
Društvo Groupe Canal +, uz potporu EFADs‑a i UPC‑a, u biti ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i povrijedio obvezu obrazlaganja time što je odbio njegove argumente u skladu s kojima donošenje sporne odluke čini zlouporabu ovlasti jer je njome Komisiji bilo omogućeno, pod izlikom dokidanja praksi koje narušavaju tržišno natjecanje, ishoditi ono što joj je Europski parlament odbio dodijeliti odnosno prestanak teritorijalne isključivosti u sektoru filmske industrije za cijeli EGP.
Kao prvo, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 129. pobijane presude smatrao da Komisija nije počinila nikakvu zlouporabu ovlasti jer su obveze društva Paramount primjerene za otklanjanje zabrinutosti u području tržišnog natjecanja koju je ta institucija iznijela u svojoj preliminarnoj ocjeni. Opći je sud svoj zaključak utemeljio na netočnoj pretpostavci s obzirom na to da se ta ocjena odnosila samo na državno područje Ujedinjene Kraljevine i Irske i da Komisija nije čak ni ispitala stanje tržišnog natjecanja u pogledu Francuske, iako se obveze društva Paramount primjenjuju na cijeli EGP.
Kao drugo, Opći sud je u točki 130. pobijane presude pogrešno smatrao da Komisija može valjano donijeti spornu odluku jer zakonodavni proces u vezi s geografskim blokiranjem još nije doveo do donošenja zakonodavnog teksta. Naime, Opći sud ili u svojoj analizi nije uzeo u obzir ili u svojem obrazloženju nije naveo činjenicu da Komisija nije mogla zanemariti to da je Parlament 19. siječnja 2016., odnosno otprilike šest mjeseci prije donošenja navedene odluke, donio rezoluciju pod naslovom„Prema jedinstvenom digitalnom tržištu” (u daljnjem tekstu: Rezolucija) u kojoj je ta institucija naglasila potrebu da se na filmski sektor ne proširuje Komisijina politika čiji je cilj dovesti u pitanje klauzule o geografskom blokiranju. Opći je sud tako zanemario činjenicu da je Komisija, uz raspolaganje svim informacijama i unatoč protivljenju Parlamenta, odlučila filmskom sektoru nametnuti svoju volju da se okonča geografsko blokiranje u području audiovizualnih usluga time što je donijela odluku koja joj omogućava da postigne cilj koji je širi od dokidanja praksi koje narušavaju tržišno natjecanje i koja ima učinak
erga omnes
.
Čak i pod pretpostavkom da je Komisija mogla zanemariti Rezoluciju, Opći je sud, znajući da se Parlament sprema donijeti zakonodavni tekst kojim se audiovizualnom sektoru daje mogućnost zadržavanja odredaba o geografskom blokiranju, koji je postao Uredba (EU) 2018/302 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. veljače 2018. o rješavanju pitanja neopravdanoga geografskog blokiranja i drugih oblika diskriminacije na unutarnjem tržištu na temelju državljanstva, mjesta boravišta ili mjesta poslovnog nastana klijenata te o izmjeni uredbi (EZ) br. 2006/2004 i (EU) 2017/2394 i Direktive 2009/22/EZ (
SL 2018., L 60
I, str. 1. i ispravak
SL 2018., L 66, str. 1
.), trebao smatrati da je Komisija barem bila dužna u spornu odluku umetnuti klauzulu kojom se omogućava revidiranje obveza društva Paramount u slučaju promjene zakonodavnog okvira. Naime, i iz uvodne izjave 8. te uredbe i iz članka 1. Uredbe (EU) 2017/1128 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o prekograničnoj prenosivosti usluga internetskog sadržaja na unutarnjem tržištu (
SL 2017., L 168, str. 1
. i ispravak
SL 2017., L 198, str. 42
.), iz uvodne izjave 10. Direktive (EU) 2019/789 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o utvrđivanju pravila o ostvarivanju autorskog prava i srodnih prava koja se primjenjuju na određene internetske prijenose organizacija za radiodifuziju i reemitiranja televizijskih i radijskih programa te o izmjeni Direktive Vijeća 93/83/EEZ (
SL 2019., L 130, str. 82
.) i Direktive (EU) 2019/790 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o autorskom pravu i srodnim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu i izmjeni direktiva 96/9/EZ i 2001/29/EZ (
SL 2019., L 130, str. 92
. i ispravak
SL 2019., L 134, str. 25
.) proizlazi da je zakonodavac Unije nakon donošenja sporne odluke priznao da audiovizualni sadržaji mogu, među ostalim, biti predmet sustavâ geografskog blokiranja.
Komisija i BEUC osporavaju osnovanost argumentacije društva Groupe Canal +. Usto, Komisija tvrdi da su argumenti društva Groupe Canal + u skladu s kojima Komisija nije mogla zanemariti Rezoluciju i morala je u spornu odluku umetnuti klauzulu o revidiranju u slučaju promjene zakonodavnog okvira nedopušteni zato što su prvi put izneseni pred Sudom.
b)

Ocjena Suda
U suprotnosti s onim što tvrdi Komisija, valja smatrati da su dopušteni argumenti društva Groupe Canal + koji se temelje na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud, s jedne strane, time što u svojoj analizi nije uzeo u obzir ili u svojem obrazloženju nije naveo činjenicu da Komisija nije mogla zanemariti Rezoluciju i, s druge strane, time što nije smatrao da je Komisija morala, s obzirom na zakonodavni proces u vezi s geografskim blokiranjem, umetnuti u spornu odluku klauzulu kojom se omogućava revidiranje obveza društva Paramount u slučaju promjene zakonodavnog okvira.
Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda dopustiti stranci da pred njime prvi put iznese neki razlog na koji se nije pozvala pred Općim sudom značilo bi omogućiti joj da pred Sudom vodi širi postupak od onoga koji se vodio pred Općim sudom. U okviru žalbe nadležnost Suda u načelu je ograničena na ispitivanje ocjene razloga Općeg suda koji su bili pred njim izneseni. Međutim, argument koji nije bio istaknut u prvom stupnju ne čini novi razlog koji je nedopušten u stadiju žalbe ako je riječ samo o proširenju argumentacije već iznesene u kontekstu razloga navedenog u tužbi pred Općim sudom (presuda od 28. veljače 2019., Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, t.
38.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju argumenti iz točke 27. ove presude usko su povezani s četvrtim razlogom istaknutim u prvostupanjskoj tužbi, koji se temelji na zlouporabi ovlasti i, s obzirom na to da za cilj imaju dokazati da je Opći sud pogrešno smatrao da Komisija donošenjem sporne odluke nije zaobišla zakonodavni proces o geografskom blokiranju, čine proširivanje toga razloga, a ne novi razlog, prvi put iznesen u okviru žalbe. Osim toga, iz točke 252. prvostupanjske tužbe proizlazi da se društvo Groupe Canal + pozvalo na Rezoluciju pred Općim sudom.
Ti se argumenti, međutim, ne mogu prihvatiti.
Naime, valja podsjetiti na to da je prema sudskoj praksi Suda u donošenju akta počinjena zlouporaba ovlasti samo ako na temelju objektivnih, relevantnih i usklađenih indicija proizlazi da je donesen u isključivom ili barem odlučujućem cilju ostvarenja drugih svrha od onih na koje se poziva ili radi zaobilaženja postupka koji je Ugovorom posebno predviđen za postupanje u okolnostima slučaja (presuda od 31. siječnja 2019., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće,
C‑225/17 P
,
EU:C:2019:82
, t.
115.
i navedena sudska praksa).
U tom je pogledu Opći sud u točki 130. pobijane presude pravilno istaknuo da dokle god zakonodavni proces koji se odnosi na pitanje geografskog blokiranja ne dovodi do donošenja zakonodavnog teksta, taj proces ne utječe na ovlasti koje Komisija ima na temelju članka 101. UFEU‑a i Uredbe br. 1/2003.
Osim toga, društvo Groupe Canal + nije pred Općim sudom ni isticalo ni dokazalo da Komisija nije bila ovlaštena pokrenuti istragu spomenutu u točki 1. pobijane presude, kako je navedena u točki 5. ove presude, ni u okviru te istrage, prema potrebi, donijeti odluku na temelju članka 7. ili članka 9. Uredbe br. 1/2003, ili da se neki akt protivi donošenju odluke na temelju navedenog članka 9. ili ga zabranjuje, pri čemu se ta odluka odnosi na prihvaćanje obveza koje je ponudio poduzetnik kako bi odgovorio na Komisijinu zabrinutost vezanu za usklađenost s člankom 101. UFEU‑a ugovornih klauzula koje ograničavaju mogućnost da glavne televizijske kuće koje naplaćuju program u Uniji izvršavaju prekograničnu pasivnu prodaju usluga televizijske distribucije.
Što se tiče sekundarnog zakonodavstva na koje upućuju društvo Groupe Canal +, EFADs i UPC, njime se ne može dovesti u pitanje analiza Općeg suda jer je doneseno nakon donošenja sporne odluke.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 130. pobijane presude u biti smatrao da je Komisija pokretanjem istrage spomenute u točki 1. pobijane presude, kako je navedena u točki 5. ove presude, i donošenjem sporne odluke djelovala u okviru svojih ovlasti i da društvo Groupe Canal + nije dokazalo da je ta institucija počinila zlouporabu ovlasti.
Što se tiče prigovora društva Groupe Canal + koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio time što je u točki 129. pobijane presude odbio njegov argument u skladu s kojim je Komisija počinila zlouporabu ovlasti jer obveze koje je ponudilo društvo Paramount nisu otklonile zabrinutost u području tržišnog natjecanja koju je u svojoj preliminarnoj ocjeni izrazila Komisija, valja podsjetiti na to da, uz pretpostavku da se dokaže da te obveze ne otklanjaju navedenu zabrinutost, takva okolnost ne može sama po sebi činiti zlouporabu ovlasti.
Stoga taj prigovor i prvi žalbeni razlog u cijelosti treba odbiti.
2.

Treći žalbeni razlog
Treći žalbeni razlog sadržava dva dijela, od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja jer Opći sud nije odgovorio na razlog koji je istaknulo društvo Groupe Canal + u skladu s kojim Komisija nije uzela u obzir gospodarski i pravni kontekst relevantnih klauzula, a drugi na nepotpunom ispitivanju činjenica jer je Opći sud smatrao da se moguće smanjenje prihoda društva Groupe Canal + od klijenata koji se nalaze u Francuskoj može nadoknaditi mogućnošću da se ono okrene klijentima iz cijelog EGP‑a.
a)

Prvi dio
1)

Argumentacija stranaka
Društvo Groupe Canal +, uz potporu EFADs‑a, UPC‑a i Francuske Republike, tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 39. pobijane presude utvrdio da se nadzor zakonitosti sporne odluke može odnositi samo na pitanje utvrđuje li se okolnostima iznesenima u toj odluci zabrinutost u području tržišnog natjecanja, zatim, u slučaju potvrdnog odgovora, otklanja li se obvezama društva Paramount koje su postale obvezujuće ta zabrinutost i, konačno, je li društvo Paramount ponudilo manje otegotne obveze koje također na prikladan način otklanjaju tu zabrinutost. Opći je sud također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 62. do 66. pobijane presude smatrao da pitanje ispunjava li postupanje koje je dovelo do predmetne zabrinutosti kumulativne uvjete za primjenu članka 101. stavka 3. UFEU‑a nije ni u kakvoj vezi sa samom prirodom odluke kao što je sporna odluka i da stoga nije na njemu da odlučuje o argumentima društva Groupe Canal + koji se temelje na tome da se relevantnim klauzulama promiču kulturna proizvodnja i raznolikost.
Opći sud nije odgovorio na razlog koji se temelji na tome da Komisija nije uzela u obzir gospodarski i pravni kontekst relevantnih klauzula i da je na taj način povrijedila svoju obvezu obrazlaganja. Društvu Groupe Canal + nije omogućio da sazna razloge zbog kojih nije uvažio njegove argumente. Naime, Opći sud u svojoj ocjeni nije prikazao obvezu uzimanja u obzir gospodarskog i pravnog konteksta relevantnih odredaba. Tako je zanemario sudsku praksu Suda u skladu s kojom je, s jedne strane, kako bi se ocijenilo sadržava li neki sporazum među poduzetnicima dovoljan stupanj štetnosti da bi se smatrao ograničenjem tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj” u smislu članka 101. UFEU‑a, potrebno pažljivo analizirati gospodarski i pravni kontekst u koji je smješten, uzimajući u obzir prirodu predmetnih proizvoda ili usluga kao i stvarne uvjete funkcioniranja i strukture jednog ili više predmetnih tržišta i, s druge strane, na Općem sudu da kontrolira sadržavaju li ti dokazi sve relevantne informacije koje treba uzeti u obzir kako bi se ocijenila složena situacija i mogu li se njima potkrijepiti zaključci koji su na temelju njih doneseni.
Opći sud nije temeljito ispitao gospodarski i pravni kontekst relevantnih klauzula, nego se zadovoljio time da u točkama 40. do 42. pobijane presude „kategorički” primijeti da, uzimajući u obzir njihov sadržaj, ciljeve te njihov gospodarski i pravni kontekst, te klauzule, koje dovode do apsolutne teritorijalne isključivosti, imaju za cilj isključiti svako prekogranično tržišno natjecanje i da je za Opći sud to dovoljno da Komisijina zabrinutost bude opravdana.
U skladu sa stajalištem Francuske Republike Opći sud nije definirao što je zabrinutost u području tržišnog natjecanja koja može opravdati donošenje odluke na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003 i nije istražio jesu li relevantne klauzule dovoljne da ih se
prima facie
smatra ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Osim toga, cilj promicanja kulturne raznolikosti neodvojiv je od gospodarskog i pravnog konteksta relevantnih klauzula te se ne može isključiti iz njihova ispitivanja u pogledu članka 101. stavka 3. UFEU‑a.
Usto, društvo Groupe Canal + tvrdi da je Opći sud, time što je u točkama 43. do 50. pobijane presude svoj zaključak da su relevantne klauzule mogle kod Komisije izazvati zabrinutost zbog svojeg protutržišnog cilja temeljio na presudi od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (
C‑403/08 i C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), počinio pogrešku koja se tiče prava jer se ta presuda ne odnosi na filmski sektor. Opći je sud tako zanemario specifični gospodarski i pravni kontekst sektora filmske industrije iako je Sud u presudi od 6. listopada 1982., Coditel i dr. (
262/81
,
EU:C:1982:334
, t.
15.
i
16.
) utvrdio da elementi koji su karakteristični za filmsku industriju i tržište u Uniji, osobito oni koji se odnose na sinkroniziranje ili titlovanje za publiku koja ima različite kulturne izričaje, na mogućnosti televizijskog prijenosa i na sustav financiranja kinematografske proizvodnje u Europi, dokazuju da licencija za isključivo prikazivanje sama po sebi ne može spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje.
Komisija i BEUC osporavaju osnovanost te argumentacije.
2)

Ocjena Suda
Što se tiče, prije svega, argumenta društva Groupe Canal + koji se temelji na tome da Opći sud nije obrazložio odbijanje njegove argumentacije u pogledu uzimanja u obzir gospodarskog i pravnog konteksta relevantnih klauzula, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi obveza obrazlaganja presuda, koju Opći sud ima na temelju članka 36. i članka 53. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, njemu ne nalaže da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge na kojima je Opći sud utemeljio odluku, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora u okviru žalbe (presuda od 14. rujna 2016., Trafilerie Meridionali/Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
, t.
41.
).
U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud u točki 40. pobijane presude u biti identificirao Komisijinu zabrinutost u pogledu relevantnih klauzula time što je utvrdio da je ona u točkama 37. do 44. sporne odluke iznijela da sporazumi koji dovode do apsolutne teritorijalne isključivosti ponovno uspostavljaju podjele nacionalnih tržišta te povređuju cilj Ugovora koji se odnosi na uspostavljanje jedinstvenog tržišta i da se stoga za te klauzule smatra da im je cilj ograničiti tržišno natjecanje, osim ako druge okolnosti koje proizlaze iz njihova gospodarskog i pravnog konteksta ne omogućavaju da se utvrdi da se njima ne može postići taj ishod.
U točki 41. pobijane presude Opći sud je sažeo točke 46. do 49. sporne odluke iz kojih proizlazi da je Komisija smatrala da, s obzirom na njihov sadržaj, ciljeve i gospodarski i pravni kontekst, relevantne klauzule imaju za cilj isključiti svako prekogranično tržišno natjecanje i dodijeliti apsolutnu teritorijalnu zaštitu televizijskim kućama koje su suugovaratelji društva Paramount.
Iako je Opći sud neposredno nakon točke 41. pobijane presude naveo da su ta Komisijina razmatranja osnovana, iz pažljivog iščitavanja svih razloga te presude ipak proizlazi da, u suprotnosti s onim što tvrdi društvo Groupe Canal +, Opći sud time nije donio „kategorički” zaključak a da pritom nije temeljito ispitao argumente, nego je naveo ishod svojeg ispitivanja prije nego što je, u točkama 43. do 73. navedene presude, iznio rasuđivanje koje ga je dovelo do tog ishoda, uključujući razloge zbog kojih su prema njegovu stajalištu relevantne klauzule mogle kod Komisije izazvati zabrinutost u vezi s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a.
Usto, iz točaka 51. do 58. pobijane presude proizlazi da je Opći sud izričito ispitao argumente društva Groupe Canal +, Francuske Republike, EFADs‑a, UPC‑a i društva C More Entertainment koji se odnose na navodnu zakonitost relevantnih klauzula s obzirom na članak 101. stavak 1. UFEU‑a zbog njihova gospodarskog i pravnog konteksta a da pritom nije zaboravio argumente tih stranaka – koji se odnose na to da te klauzule imaju za učinak poticanje kulturne raznolikosti a da pritom ne narušavaju tržišno natjecanje –– koje je Opći sud ispitao u točkama 59. do 72. iste presude.
Slijedom toga, valja smatrati da obrazloženje iz točaka 40. do 73. pobijane presude zainteresiranim osobama, a osobito društvu Groupe Canal +, omogućava da saznaju razloge na kojima je Opći sud utemeljio odluku, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora u okviru ove žalbe. Opći sud dakle nije povrijedio svoju obvezu obrazlaganja kada je odbio argumentaciju društva Groupe Canal + u vezi s gospodarskim i pravnim kontekstom relevantnih klauzula.
Nadalje, što se tiče toga što društvo Groupe Canal + prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 43. do 50. navedene presude time što je svoj zaključak o tome da su relevantne klauzule mogle kod Komisije izazvati zabrinutost zbog njihova protutržišnog cilja temeljio na presudi od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (
C‑403/08 i C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), valja napomenuti da iako je točno da se predmet u kojem je donesena ta presuda ne odnosi na filmski sektor, iz točaka 134., 141. i 142. te presude ipak proizlazi da se taj predmet odnosi na situaciju koja je, na komercijalnom planu i planu tržišnog natjecanja, usporediva sa situacijom u ovom predmetu, u kojoj sporazumi o isključivim licencijama sklopljeni između nositelja pravâ intelektualnog vlasništva i organizacija za radiodifuziju sadržavaju dodatne obveze čiji je cilj osigurati poštovanje teritorijalnih ograničenja iskorištavanja tih licencija, osobito obvezu potonjih organizacija da poduzmu mjere koje onemogućavaju pristup predmetima zaštite izvan područja pokrivenog dotičnim sporazumom o licenciji.
Usto, nema proturječnosti između te presude i presude od 6. listopada 1982., Coditel i dr. (
262/81
,
EU:C:1982:334
), koja se odnosi na filmski sektor. Naime, točkama 15. i 16. potonje presude, na koje upućuje društvo Groupe Canal +, ne samo da se ne podupire argument društva Groupe Canal + u skladu s kojim se klauzule poput relevantnih klauzula mogu smatrati u potpunosti valjanima jer čine temelj sustava financiranja filmova nego se samo navodi da cilj licencije za isključivo prikazivanje koju je dodijelio nositelj autorskog prava kojim se štiti film nije da, sama po sebi, spriječi, ograniči ili naruši tržišno natjecanje. Također, Sud je u točki 17. te presude izrijekom predvidio da izvršavanje autorskog prava kojim se štiti film i pravo prikazivanja filma koje proizlazi iz autorskog prava mogu narušiti tržišno natjecanje na filmskom tržištu.
Međutim, u suprotnosti s predmetom koji je doveo do navedene presude, u predmetu koji je doveo do presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (
C‑403/08 i C‑429/08
,
EU:C:2011:631
) riječ je bila upravo o dodatnim obvezama čiji je cilj osigurati poštovanje teritorijalnih ograničenja iskorištavanja licencija koje je dodijelio nositelj prava intelektualnog vlasništva.
U tim okolnostima valja utvrditi da je Opći sud, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, u točkama 46. do 50. pobijane presude pozivajući se na presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (
C‑403/08 i C‑429/08
,
EU:C:2011:631
) u biti smatrao da iz sudske prakse Suda proizlazi da se klauzule sporazumâ o licenciji kojima se utvrđuju uzajamne obveze – čiji je cilj ukinuti prekogranično pružanje usluga emitiranja audiovizualnog sadržaja koje je predmet tih sporazuma – i koje tako dodjeljuju apsolutnu teritorijalnu zaštitu svakoj radiotelevizijskoj kući mogu, uzimajući u obzir ciljeve koji se njima nastoje postići i njihov gospodarski i pravni kontekst, smatrati sporazumima koji imaju za cilj ograničiti tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a i da su relevantne klauzule mogle, u dijelu u kojem su sadržavale takve obveze, ne dovodeći u pitanje moguću odluku kojom se konačno utvrđuje postojanje ili nepostojanje povrede potonje odredbe nakon sveobuhvatnog ispitivanja, kod Komisije izazvati zabrinutost u području tržišnog natjecanja u ovom predmetu.
Naposljetku, također valja odbiti argument društva Groupe Canal + koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je u točkama 39. i 62. do 66. pobijane presude smatrao da pitanje ispunjava li postupanje koje je kod Komisije izazvalo zabrinutost u području tržišnog natjecanja uvjete za primjenu članka 101. stavka 3. UFEU‑a nije ni u kakvoj vezi sa samom prirodom odluke donesene na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003 i da, stoga, nije na njemu da se, u okviru nadzora zakonitosti takve odluke, očituje o argumentima koji se odnose na primjenu te odredbe UFEU‑a.
Naime, kako je Opći sud ispravno utvrdio u točki 62. pobijane presude, članak 101. stavak 3. UFEU‑a primjenjuje se samo ako se prethodno utvrdi povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 7. veljače 2013., Slovenská sporiteľňa,
C‑68/12
,
EU:C:2013:71
, t.
30.
).
Međutim, s obzirom na to da je Komisija oslobođena obveze kvalifikacije i utvrđivanja povrede prilikom donošenja odluke na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003 (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, t.
40.
), ona u okviru takve odluke nije dužna konačno ocjenjivati ispunjavaju li sporazum, odluka ili usklađeno djelovanje uvjete iz članka 101. stavka 3. UFEU‑a.
Usto, kako je Opći sud ispravno utvrdio u točki 62. pobijane presude, primjena članka 101. stavka 3. UFEU‑a sastoji se od utvrđivanja učinaka u korist tržišnog natjecanja nastalih na temelju sporazuma kojim se povređuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a te od ispitivanja prevladavaju li učinci u korist tržišnog natjecanja nad protutržišnim učincima.
Međutim, iz članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da se odluke koje Komisija donosi na temelju te odredbe temelje na preliminarnoj ocjeni protutržišne prirode postupanja o kojemu je riječ. Stoga, s obzirom na to da takva odluka ne sadržava temeljitu i sveobuhvatnu ocjenu svih protutržišnih učinaka tog postupanja Komisija nije u mogućnosti usporediti te učinke i učinke u korist tržišnog natjecanja, pod pretpostavkom da su dokazani, koji su pred njom istaknuti.
Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 62. pobijane presude utvrdio da pitanje ispunjava li postupanje koje je kod Komisije izazvalo zabrinutost u području tržišnog natjecanja uvjete za primjenu članka 101. stavka 3. UFEU‑a nije ni u kakvoj vezi sa samom prirodom odluke donesene na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003.
Što se tiče okolnosti da se Komisija u točkama 50. do 52. sporne odluke preliminarno izjasnila o primjeni članka 101. stavka 3. UFEU‑a u predmetnom slučaju, valja istaknuti da su te točke dio prikaza preliminarne ocjene koju je Komisija provela u pogledu relevantnih klauzula i ne sadržavaju konačnu ocjenu tog pitanja, nego im je cilj samo naznačiti da je Komisija u toj ocjeni uzela u obzir argumente koje je društvo Paramount o navedenom pitanju već bilo iznijelo prije obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
U tim okolnostima, prvi dio trećeg žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
b)

Drugi dio
1)

Argumentacija stranaka
Društvo Groupe Canal +, zajedno s EFADs‑om, UPC‑om i Francuskom Republikom tvrdi da time što je u točkama 57. i 69. pobijane presude smatrao da se moguće smanjenje prihoda društva Groupe Canal + od klijenata koji se nalaze u Francuskoj može nadoknaditi činjenicom da je društvo Groupe Canal + sad slobodno okrenuti se klijentima koji se nalaze u cijelom EGP‑u, a ne samo u Francuskoj, Opći sud nije uzeo u obzir posebnosti filmskog sektora i nije ispitao sve relevantne činjenice koje su mu bile podnesene. Naime, Opći sud očito nije u obzir uzeo studiju pod naslovom „The impact of cross‑border to audiovisual content on EU consumers”, koju su sastavili uredi Oxera i O & O u svibnju 2016. te koju je podnijelo društvo Groupe Canal +, a iz koje proizlazi da su teritorijalne isključivosti potrebne za financiranje europskog filma zbog različitih kulturnih senzibiliteta u Uniji, da se vrijednost europskih filmova razlikuje od jedne do druge države članice ili od jednog do drugog jezičnog područja i da proizvodnju na europskoj razini u konačnici pretežno financiraju televizijske kuće na temelju sustava apsolutne teritorijalne zaštite. Smanjenje prihoda ne može se nadoknaditi s obzirom na to da društvo Groupe Canal + više ne može isticati isključivost distribucije određenih sadržaja i da bi potrošači u Francuskoj u pravilu izabrali pretplatu kod gospodarskih subjekata koji prenose privlačne sadržaje, najčešće na engleskom jeziku. Trošak licencije za više državnih područja mnogo je veći od troška nacionalne licencije, što prvu čini nepristupačnom za distributere. Trošak pribavljanja novih pretplatnika izvan tradicionalnog područja distributera doveo bi do drastičnog smanjenja njegove slobode izbora u pogledu proizvodnje. U svakom slučaju, geografska ograničenja povezana s licencijama koje je ugovorilo društvo Groupe Canal + ne omogućavaju mu da se slobodno okrene klijentima u cijeloj Uniji.
Komisija i BEUC osporavaju osnovanost te argumentacije.
2)

Ocjena Suda
Najprije valja istaknuti da, ako je cilj argumenata iznesenih u okviru drugog dijela trećeg žalbenog razloga kritizirati razmatranja iz točke 69. pobijane presude, te argumente treba odbiti kao bespredmetne.
Naime, iz uporabe izraza „u svakom slučaju” u točki 67. pobijane presude i izraza „čak i ako treba smatrati da je Komisija bila obvezna ispitati primjenjivost članka 101. stavka 3. UFEU‑a” u točki 72. te presude proizlazi da je ocjena koju je Opći sud proveo u točkama 67. do 72. navedene presude bila podredna, u slučaju da treba smatrati da je Komisija bila obvezna ispitati primjenjivost članka 101. stavka 3. UFEU‑a.
Međutim, s obzirom na to da je Opći sud, kao što to proizlazi iz ispitivanja prvog dijela trećeg žalbenog razloga, pravilno utvrdio da Komisija u okviru postupka koji je doveo do donošenja sporne odluke nije bila dužna ocjenjivati jesu li bili ispunjeni uvjeti iz članka 101. stavka 3. UFEU‑a, prigovori protiv točke 69. pobijane presude, čak i ako su osnovani, ni u kojem slučaju ne mogu dovesti do njezina ukidanja.
U mjeri u kojoj se argumenti izneseni u okviru drugog dijela trećeg žalbenog razloga odnose na razmatranja iz točke 57. pobijane presude, treba napomenuti da je, na temelju članka 256. UFEU‑a i članka 58. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pravna pitanja. To znači da je samo Opći sud nadležan za, prvo, utvrđivanje činjenica i, drugo, njihovu ocjenu. Jedino u slučaju kada materijalna netočnost navedenog činjeničnog stanja koje je Opći sud utvrdio proizlazi iz priloga spisu koji su mu podneseni ili u slučaju iskrivljavanja dokaza prihvaćenih u prilog tim činjenicama, tako utvrđeno činjenično stanje i ocjena navedenih dokaza jesu pravna pitanja koja Sud ispituje povodom žalbe (rješenje od 19. prosinca 2019., OPS Újpest/Komisija,
C‑741/18 P
, neobjavljeno,
EU:C:2019:1104
, t.
19.
i navedena sudska praksa).
Međutim, tim argumentima društva Groupe Canal + samo se dovodi u pitanje činjenična ocjena koju je proveo Opći sud, a u skladu s kojom se eventualno smanjenje prihoda društva Groupe Canal + od klijenata koji se nalaze u Francuskoj može nadoknaditi činjenicom da je, zbog provedbe obveza koje su postale obvezujuće na temelju sporne odluke, društvo Groupe Canal + sad slobodno obratiti se klijentima koji se nalaze unutar cijelog EGP‑a, a ne samo u Francuskoj, a da pritom nema pozivanja na iskrivljavanje dosega tih obveza.
Stoga su navedeni argumenti društva Groupe Canal + nedopušteni.
U pogledu prethodnih razmatranja valja odbiti drugi dio trećeg žalbenog razloga kao djelomično bespredmetan i djelomično nedopušten.
Iz toga proizlazi da treći žalbeni razlog valja odbiti.
3.

Drugi žalbeni razlog
a)

Argumentacija stranaka
Društvo Groupe Canal + ističe da je Opći sud – kako bi u točki 72. pobijane presude utvrdio da preliminarna ocjena koju je provela Komisija zaključivši da uvjeti iz članka 101. stavka 3. UFEU‑a nisu bili ispunjeni ne sadržava pogrešku – u točki 67. te presude smatrao da se relevantnim klauzulama propisuju ograničenja koja premašuju ono što je nužno za proizvodnju i distribuciju audiovizualnih djela u pogledu kojih je potrebna zaštita prava intelektualnog vlasništva i, u točki 70. navedene presude, da se tim klauzulama uklanja svaka konkurencija s američkim filmovima. Međutim, stranke u okviru postupka pred Općim sudom nisu raspravljale ni o jednom od tih razmatranja. On je dakle povrijedio načelo kontradiktornosti.
Komisija osporava osnovanost argumentacije društva Groupe Canal +. Komisija i BEUC smatraju da je drugi žalbeni razlog u svakom slučaju bespredmetan zbog toga što je usmjeren protiv sporednih obrazloženja pobijane presude. BEUC smatra, u prvom redu, da je taj žalbeni razlog nedopušten jer je očito nedovoljno precizan.
b)

Ocjena Suda
Drugi žalbeni razlog usmjeren je protiv točaka 67., 70. i 72. pobijane presude, koje se odnose na pitanje primjene članka 101. stavka 3. UFEU‑a u ovom predmetu.
U tom pogledu, a da pritom ne treba, kao što to tvrdi BEUC, ispitivati treba li taj žalbeni razlog proglasiti nedopuštenim, valja zbog razloga navedenih u točkama 66. i 67. ove presude smatrati da je navedeni žalbeni razlog bespredmetan.
Iz toga proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbiti.
4.

Četvrti žalbeni razlog
Četvrti žalbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova, od kojih se prvi temelji na povredi načela proporcionalnosti i poštovanja prava trećih strana koju je Opći sud počinio time što je smatrao da Komisija nije bila obvezna pojedinačno analizirati dotična nacionalna tržišta, a drugi na povredi točke 128. Najbolje prakse i ugovornih prava trećih strana koju je Opći sud počinio time što je smatrao da sporna odluka ne utječe na mogućnost društva Groupe Canal + da pokrene postupak pred nacionalnim sudom kako bi ostvario svoja ugovorna prava.
a)

Prvi dio
1)

Argumentacija stranaka
Društvo Groupe Canal +, uz potporu UPC‑a i Francuske Republike, u biti ističe da se Komisija – time što je prihvatila obveze društva Paramount koje se odnose na sve ugovore sklopljene s televizijskim kućama u EGP‑u, iako su se preliminarna ocjena koju je provela ta institucija i zabrinutost u pogledu tržišnog natjecanja koju je izrazila odnosile samo na isključiva prava dodijeljena društvu Sky za područje Ujedinjene Kraljevine i Irske – pri odlučivanju poslužila „ekstrapolacijom” izbjegnuvši obvezu ispitivanja drugih nacionalnih tržišta i stoga nije uzela u obzir posebnosti drugih tržišta, osobito francuskog, čija je posebnost to što financiranje audiovizualnog stvaralaštva osiguravaju televizijske kuće, među kojima i društvo Groupe Canal +. Time što je potvrdio Komisijin pristup u točki 118. pobijane presude, Opći sud je povrijedio načelo proporcionalnosti i poštovanja prava trećih strana, u suprotnosti s presudom od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, točka 41.).
Komisija, koju podupire BEUC, osporava osnovanost te argumentacije.
2)

Ocjena Suda
U ovom je predmetu utvrđeno da se preliminarna ocjena koju je provela Komisija odnosi samo na određene klauzule iz sporazuma o licenciji koje je društvo Paramount sklopilo s društvom Sky, a kojima je društvo Paramount društvu Sky dodijelilo isključive licencije za područje Ujedinjene Kraljevine i Irske. Naime, iz točke 3. pobijane presude proizlazi da se Komisija u istrazi usredotočila na dvije povezane klauzule iz tih sporazuma. Prva je klauzula imala za cilj zabraniti društvu Sky, ili mu ograničiti mogućnost, da pozitivno odgovori na samoinicijativne zahtjeve potrošača koji borave unutar EGP‑a, ali izvan Ujedinjene Kraljevine i Irske, o kupnji usluga televizijske distribucije. Drugom se klauzulom društvu Paramount nalagalo, u okviru sporazuma koje je sklapalo s televizijskim kućama sa sjedištem u EGP‑u, ali izvan Ujedinjene Kraljevine, da zabrani tim kućama, ili da im ograniči mogućnost, da odgovore pozitivno na samoinicijativne zahtjeve potrošača koji borave u Ujedinjenoj Kraljevini ili Irskoj o kupnji usluga televizijske distribucije.
Usto, iz točaka 8. do 10. pobijane presude proizlazi, među ostalim, da se obveze društva Paramount koje su postale obvezujuće na temelju sporne odluke odnose i na slične klauzule iz sporazumâ o licenciji koje je društvo Paramount sklopilo ili je moglo sklopiti s drugim televizijskim kućama sa sjedištem u EGP‑u.
Opći je sud u točkama 40. i 41. pobijane presude utvrdio da se Komisijina zabrinutost u pogledu relevantnih klauzula odnosi na to što te klauzule dovode do apsolutne teritorijalne isključivosti i tako ponovno uspostavljaju podjele nacionalnih tržišta te povređuju cilj Ugovora koji se odnosi na uspostavljanje jedinstvenog tržišta.
Kao što je Opći sud na to opravdano podsjetio u točki 46. pobijane presude, u skladu sa sudskom praksom Suda sporazum kojim se nastoje ponovno uspostaviti podjele nacionalnih tržišta može onemogućiti postizanje cilja Ugovora koji se odnosi na ostvarivanje integracije tih tržišta uspostavom jedinstvenog tržišta. Stoga, ugovori kojima se nastoje podijeliti tržišta u skladu s nacionalnim granicama ili kojima se otežava međusobno preplitanje nacionalnih tržišta mogu se u načelu smatrati, uzimajući u obzir ciljeve koji se njima nastoje postići i njihov gospodarski i pravni kontekst, sporazumima koji imaju za cilj ograničiti tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
Naime, takvi sporazumi mogu ugroziti pravilno funkcioniranje jedinstvenog tržišta sprječavajući na taj način postizanje jednog od glavnih ciljeva Unije, neovisno o situaciji koja prevladava na nacionalnim tržištima.
Stoga je Opći sud u točki 118. pobijane presude pravilno smatrao da relevantne klauzule, s obzirom na to da imaju za cilj odvojiti nacionalna tržišta od cijelog EGP‑a a da pritom njihov gospodarski i pravni kontekst ne omogućava da se utvrdi da se njima ne može narušiti tržišno natjecanje, opravdano mogu, u kontekstu primjene članka 9. Uredbe br. 1/2003, kod Komisije izazvati zabrinutost u području tržišnog natjecanja koja se odnosi na cijeli taj zemljopisni prostor, iako Komisija nije pojedinačno analizirala dotična nacionalna tržišta.
Iz toga proizlazi da prvi dio četvrtog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
b)

Drugi dio
1)

Argumentacija stranaka
Društvo Groupe Canal + ističe da je Opći sud, time što je u točki 104. pobijane presude smatrao da sporna odluka ne predstavlja miješanje u ugovornu slobodu tog društva s obzirom na to da ono može pokrenuti postupak pred nacionalnim sudom kako bi se utvrdila usklađenost relevantnih klauzula s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a te kako bi se u pogledu društva Paramount utvrdile posljedice propisane nacionalnim pravom, povrijedio načelo koje proizlazi iz članka 9. Uredbe br. 1/2003, točke 128. Najbolje prakse i njezine bilješke 76. te u skladu s kojim odluka donesena na temelju tog članka 9. ne može imati za cilj ili učinak da obveza postane obvezujuća za gospodarske subjekte koji je nisu ponudili i koji nisu na nju pristali.
Usto, time što je u točki 103. pobijane presude naveo da je, u slučaju da nacionalni sud naloži društvu Paramount da povrijedi svoje obveze, na Komisiji da ponovno otvori istragu, Opći sud je izričito priznao da provedba tih obveza ovisi o volji društva Groupe Canal + a da pritom nije iz tog zaključka izveo sve pravne posljedice.
Društvo Groupe Canal +, koje podupire Francuska Republika, u biti tvrdi da je Opći sud ozbiljno povrijedio prava trećih strana, u konkretnom slučaju društva Groupe Canal +, time što je u točki 100. pobijane presude smatrao da sporna odluka u najboljem slučaju može utjecati na ocjene nacionalnog suda samo zato što sadržava preliminarnu ocjenu. Naime, ta odluka lišava društvo Groupe Canal + njegove ugovorne slobode jer se njome zapravo ne može postići to da nacionalni sud proturječi Komisiji i prizna valjanost relevantnih klauzula. U tom pogledu, iz presude od 23. studenoga 2017., Gasorba i dr. (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, točke
28.
i
29.
) proizlazi da nacionalni sudovi ne mogu zanemariti odluke donesene na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 i da moraju voditi računa o Komisijinim preliminarnim ocjenama te ih smatrati indicijom, ili čak i
prima facie
dokazom, protutržišne prirode predmetnog sporazuma. Sloboda tih sudova očuvana je samo ako odluče nastaviti svoja istraživanja o usklađenosti dotičnih sporazuma s pravom tržišnog natjecanja.
Francuska Republika dodaje da je utjecaj odluke donesene na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 na ocjenu nacionalnog suda pojačan obvezama koje su dogovorene s drugim poduzetnicima predmetnog sektora, tako da bi naknadne obveze mogle čini standard od kojeg bi nacionalnom sudu bilo teško odstupiti. Također, činjenica da bi Komisija, ako nacionalni sud ocijeni da se predmetnim sporazumom ne krši članak 101. stavak 1. UFEU‑a, nužno ponovno otvorila istragu u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 1/2003 može odvratiti nacionalni sud od osporavanja Komisijine preliminarne ocjene.
Komisija, koju podupire BEUC, u biti smatra da je Opći sud u točkama 83. do 108. pobijane presude pravilno presudio da provedba obveza društva Paramount ne ovisi o volji treće strane, uključujući društvo Groupe Canal +. Naime, time što je ponudilo te obveze, društvo Paramount je iskoristilo svoju ugovornu slobodu da ne pristane na određene ugovorne klauzule ili da više ne bude obvezano njima i ta odluka ne ovisi o volji treće strane. Usto, Komisijinim prihvaćanjem tih obveza društvu Groupe Canal + ne uskraćuje se mogućnost pokretanja postupka pred nacionalnim sudom kako bi zaštitilo svoja prava u okviru svojih ugovornih odnosa s društvom Paramount. Ako nacionalni sud smatra da se relevantnim klauzulama ne povređuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a ili da one ispunjavaju uvjete iz stavka 3. tog članka, na njemu je da ocijeni može li ishod postupka koji se pred njim vodi navesti društvo Paramount na povredu obveza koje su postale obvezujuće na temelju sporne odluke. Kako bi se izbjeglo da ishod tog postupka može dovesti do toga da društvo Paramount povrijedi navedene obveze, nacionalni sud može odbiti naložiti izvršenje relevantnih klauzula te istodobno, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravilima, naložiti društvu Paramount zamjensko ispunjenje obveze isplatom naknade štete. Opći je sud predvidio takvo rješenje u točki 103. pobijane presude.
Usto, Opći sud je u točki 102. pobijane presude pravilno smatrao da društvo Groupe Canal + od nacionalnog suda može ishoditi da proturječi Komisiji i da prizna valjanost relevantnih klauzula. Iz točke 29. presude od 23. studenoga 2017., Gasorba i dr. (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
) proizlazi da nacionalni sud mora samo voditi računa o Komisijinoj preliminarnoj ocjeni, koja je iznesena u spornoj odluci, i smatrati je indicijom, čak i
prima facie
dokazom, protutržišne naravi relevantnih klauzula.
2)

Ocjena Suda
U okviru ispitivanja drugog dijela trećeg tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku, koji se odnosi na narušavanje ugovornih prava trećih strana kao što je društvo Groupe Canal + povredom načela proporcionalnosti, Opći sud je u točkama 89. i 90. pobijane presude u biti smatrao da je odluka donesena na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003 obvezujuća samo za poduzetnike koji su ponudili „obvezu” u smislu te odredbe i ne može imati za cilj ili učinak da takva obveza postane obvezujuća za gospodarske subjekte koji je nisu ponudili i koji nisu na nju pristali.
U točkama 91. i 92. pobijane presude Opći sud je smatrao, među ostalim, da ako obveza podrazumijeva da se ne primjenjuje ugovorna klauzula kojom se dodjeljuju prava trećim stranama, priznavanje Komisiji ovlasti da je učini obvezujućom u pogledu treće strane koja je nije ponudila, poput društva Groupe Canal +, i protiv koje Komisija nije pokrenula postupak činilo bi zadiranje u ugovornu slobodu predmetnog gospodarskog subjekta koje premašuje ono što je predviđeno u članku 9. Uredbe br. 1/2003.
Opći je sud nadalje ispitao ima li sporna odluka, s obzirom na tekst i pravni kontekst u kojem je donesena, za cilj ili učinak da se obveza koju je ponudilo društvo Paramount izjednači, u suprotnosti s navedenim člankom 9., s obvezom koju je ponudilo društvo Group Canal +. U tom je pogledu, kao prvo, u točki 94. pobijane presude primijetio da iz te odluke ne proizlazi da se njome nalaže bilo kakva obveza za suugovaratelje društva Paramount, kao što je društvo Groupe Canal +.
Opći je sud, kao drugo, u točki 95. pobijane presude smatrao, s jedne strane, da činjenica da se društvo Paramount općenito obvezalo da neće pokretati sudske postupke kako bi osiguralo da se poštuje obveza televizijskih kuća da neće izvršavati pasivne prodaje izvan svojeg isključivog teritorijalnog područja, kao što je predviđeno u točki 2.2. podtočki (a) Priloga spornoj odluci, automatski podrazumijeva da društvo Paramount ne ispunjava svoju obvezu da će zabraniti takve prodaje, kao što je predviđeno u točki 2.2. podtočki (b) istog priloga i, s druge strane, da se tom obvezom pak automatski dovodi u pitanje ugovorno pravo koje u pogledu društva Paramount imaju televizijske kuće koje su njegovi suugovaratelji, a koje se sastoji od toga da to društvo svakome od njih jamči apsolutnu teritorijalnu isključivost u pogledu predmeta svakog sporazuma o licenciji koji se odnosi na naplatnu televiziju.
U točki 96. pobijane presude Opći je sud smatrao da je pitanje koje se u tom kontekstu postavlja je li takav rezultat nastao samom spornom odlukom, u kojem je slučaju riječ o nepopravljivom učinku u pogledu trećih strana koje nisu ponudile niti pristale na obvezu koja je postala obvezujuća, ili je pak izjava društva Paramount da više neće ispunjavati relevantne klauzule u biti radnja koju ono poduzima na vlastiti rizik te se time uopće ne narušava mogućnost njegovih suugovaratelja da pokrenu postupak pred nacionalnim sudom kako bi osigurali da se poštuju navedene klauzule.
Osim toga, Opći sud je u točkama 100. i 102. pobijane presude osobito smatrao da, u okviru tužbe koju je podnio poduzetnik kojom nastoji osigurati da se poštuju njegova ugovorna prava koja su narušena obvezama, a koje je Komisija učinila obvezujućima na temelju odluke donesene na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003, nacionalni sud može doći do zaključka koji je potpuno ili djelomično drukčiji od Komisijine preliminarne ocjene u vezi s pravom tržišnog natjecanja koja se nalazi u toj odluci i smatrati da se klauzulama koje su predmet obveza ne povređuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a.
Usto, Opći sud je u točki 103. pobijane presude u biti smatrao da su nacionalni sudovi ovlašteni donijeti odluku koja bi mogla navesti društvo Paramount da povrijedi obveze koje su postale obvezujuće na temelju sporne odluke.
Opći je sud u točki 104. te presude iz tih razmatranja zaključio da sporna odluka ne narušava mogućnost društva Groupe Canal + da pokrene postupak pred nacionalnim sudom kako bi se utvrdila usklađenost relevantnih klauzula s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a te kako bi se u pogledu društva Paramount utvrdile posljedice propisane nacionalnim pravom.
U točki 106. navedene presude zaključio je da je Komisija donošenjem sporne odluke djelovala u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene člankom 9. Uredbe br. 1/2003 te je zaštitila cilj te uredbe, koji se temelji na razmatranjima o ekonomičnosti postupka i učinkovitosti, a da pritom nije narušavala ugovorna ili postupovna prava društva Groupe Canal + na način kojim se premašuje ono što je nužno za postizanje tog cilja.
Društvo Groupe Canal + u biti prigovara Općem sudu da je povrijedio načelo proporcionalnosti time što je umanjio važnost učinaka predmetnih obveza – koje je preuzelo društvo Paramount, a obvezujućima učinila sporna odluka – na ugovorna prava društva Groupe Canal +, pri čemu ističe da je Opći sud svoj zaključak o djelotvornosti, u tom kontekstu, tužbe podnesene nacionalnom sudu koja se temelji na takvim pravima temeljio na pogrešnoj pretpostavci.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi načelo proporcionalnosti zahtijeva da su akti institucija Unije prikladni za ostvarenje legitimnih ciljeva koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prekoračuju granice onoga što je nužno za njihovo ostvarenje (presuda od 11. prosinca 2018., Weiss i dr.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, t.
72.
i navedena sudska praksa).
Pri provedbi načela proporcionalnosti u kontekstu članka 9. Uredbe br. 1/2003 Komisija samo provjerava otklanja li se obvezama o kojima je riječ zabrinutost o kojoj je obavijestila predmetne poduzetnike i jesu li potonji ponudili manje otegotne obveze koje također na prikladan način otklanjaju tu zabrinutost. U okviru te provjere Komisija ipak mora uzeti u obzir interese trećih strana (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, t.
41.
).
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 123. svojeg mišljenja, kada Komisija ne provjerava obveze u pogledu njihove prikladnosti da otklone njezinu zabrinutost u području tržišnog natjecanja, nego s obzirom na njihov utjecaj na interese trećih strana, načelom proporcionalnosti se zahtijeva da prava čiji su nositelji te treće strane ne budu lišena svojeg sadržaja.
U tim okolnostima Opći sud je u točkama 91. i 92. pobijane presude u biti pravilno presudio da bi činjenica da je Komisija učinila obvezujućom obvezu gospodarskog subjekta – koja se sastoji u tome da ne primjenjuje određene ugovorne klauzule u odnosu na svojeg suugovaratelja poput društva Groupe Canal +, koje nije ponudilo tu obvezu niti se na njega odnosi s time povezani postupak i iako nikakav dokaz u vezi s njegovim pristankom na obvezu nije podnesen u skladu s člankom 128. Najbolje prakse – činila zadiranje u ugovornu slobodu tog suugovaratelja koje premašuje ono što je predviđeno u članku 9. Uredbe br. 1/2003. Nakon što je potom u točki 94. pobijane presude napomenuo da iz sporne odluke, donesene na temelju navedenog članka 9., ne proizlazi da se njome izravno nalaže bilo kakva obveza društvu Groupe Canal +, Opći sud je međutim u točki 95. te presude također pravilno istaknuo da obveze društva Paramount koje su postale obvezujuće na temelju te odluke automatski podrazumijevaju da društvo Paramount ne ispunjava neke od svojih ugovornih obveza prema društvu Groupe Canal + u okviru njihova sporazuma o licenciji, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2014.
Doduše, kao što proizlazi iz uvodne izjave 13. Uredbe br. 1/2003, odluke koje Komisija donosi na temelju članka 9. te uredbe ne dovode u pitanje mogućnost koju imaju među ostalim sudovi država članica da utvrde povredu članaka 101. i 102. UFEU‑a i donesu odluku u dotičnom predmetu. Također, odluka o obvezama koju je Komisija donijela na temelju članka 9. stavka 1. te uredbe u pogledu određenih sporazuma među poduzetnicima ne sprečava nacionalne sudove da ispituju usklađenost spomenutih sporazuma s pravilima tržišnog natjecanja i po potrebi utvrde njihovu ništavost na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 23. studenoga 2017., Gasorba i dr.,
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, t.
30.
).
Ipak, u skladu s prvom rečenicom članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1/2003, kada nacionalni sudovi odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka 101. ili članka 102. UFEU‑a koji su već bili predmet Komisijine odluke, oni ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija.
Odluka nacionalnog suda koja bi obvezivala poduzetnika koji je preuzeo obveze koje su postale obvezujuće na temelju odluke donesene na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 da povrijedi te obveze očito bi bila u suprotnosti s tom odlukom.
Iz toga slijedi da je Opći sud povrijedio prvu rečenicu članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 time što je u točki 103. pobijane presude utvrdio, u biti, da nacionalni sudovi kojima je podnesena tužba kojom se traži poštovanje ugovornih prava društva Groupe Canal + mogu, po potrebi, naložiti društvu Paramount da povrijedi svoje obveze koje su postale obvezujuće na temelju sporne odluke.
Osim toga, u skladu sa sudskom praksom Suda (presuda od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, t.
51.
i navedena sudska praksa), koja je sada kodificirana u drugoj rečenici članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1/2003, dosljedna primjena pravila o tržišnom natjecanju i opće načelo pravne sigurnosti zahtijevaju da nacionalni sudovi, kada odlučuju o sporazumima ili postupanjima koji još mogu biti predmet Komisijine odluke, izbjegavaju donošenje odluka koje su u suprotnosti s odlukom koju namjerava donijeti Komisija za primjenu članka 101. stavka 1., članka 102. i članka 101. stavka 3. UFEU‑a.
Međutim, s obzirom na to da su odluke na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003, kao što to proizlazi iz teksta te odredbe, donesene „kada Komisija namjerava donijeti odluku s ciljem otklanjanja povrede”, iz sudske prakse navedene u prethodnoj točki ove presude proizlazi da, kada postoji odluka na temelju navedene odredbe, nacionalni sudovi ne mogu u odnosu na dotična postupanja donositi „negativne” odluke, kojima se utvrđuje nepostojanje povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a, u situacijama u kojima Komisija još može ponovno pokrenuti postupak u skladu s člankom 9. stavkom 2. te uredbe i, po potrebi, donijeti odluku koja sadržava formalno utvrđenje o postojanju povrede.
Stoga je Opći sud počinio i pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 100., 102. i 104. pobijane presude u biti smatrao da nacionalni sud može, po potrebi, proglasiti da se klauzulama kao što su relevantne klauzule ne povređuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a i prihvatiti tužbu koju je podnio poduzetnik kojom nastoji postići da se poštuju njegova ugovorna prava narušena obvezama koje je obvezujućima učinila Komisija ili ishoditi naknadu štete.
Proizlazi da intervencija nacionalnog suda ne može na prikladan i djelotvoran način ublažiti izostanak provjere, u fazi donošenja odluke na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003, proporcionalnosti mjere u pogledu zaštite ugovornih prava trećih strana.
U tim okolnostima valja smatrati da je Opći sud u točkama 96. do 106. pobijane odluke u biti pogrešno ocijenio da mogućnost suugovarateljâ društva Paramount, među kojima i društva Group Canal +, da pokrenu postupak pred nacionalnim sudom može ispraviti učinke obveza društva Paramount, koje je obvezujućima učinila sporna odluka, na ugovorna prava navedenih suugovaratelja, a ti su učinci utvrđeni u točki 95. navedene presude.
Doduše, kao što to Opći sud ističe u točki 101. pobijane presude, Sud je u svojoj presudi od 29. lipnja 2010., Komisija/Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, t.
49.
) primijetio da, u kontekstu istražnog postupka koji se odnosi na dva poduzetnika koji su sklopili sporazum čije je stupanje na snagu bilo uvjetovano ishođenjem negativnog rješenja ili izuzeća od Komisije, činjenica da je Komisija učinila obvezujućima pojedinačne obveze koje je ponudio poduzetnik ne podrazumijeva da drugi poduzetnici nemaju mogućnost zaštititi svoja eventualna prava u okviru svojih odnosa s tim poduzetnikom. Međutim, s obzirom na ograničenja koja utječu na nadležnosti nacionalnih sudova istaknuta u točkama 109., 110., 112. i 113. ove presude, treba utvrditi da se ugovorna prava treće strane, kao što je društvo Groupe Canal +, ne mogu na prikladan način štititi u okviru tužbe podnesene takvom sudu u okolnostima u kojima Komisija čini obvezujućom obvezu na temelju koje suugovaratelj treće strane mora iz primjene izostaviti neke od svojih obveza prema potonjem, koje su slobodno preuzete na temelju bezuvjetnog sporazuma koji je već na snazi, a na navedenu treću stranu nije se odnosio postupak koji je pokrenula Komisija.
Iz toga proizlazi da drugi dio četvrtog žalbenog razloga treba prihvatiti.
Iz prethodno navedenog proizlazi da pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava u vezi s ocjenom Općeg suda o proporcionalnosti sporne odluke u pogledu narušavanja interesa trećih osoba.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, pobijanu presudu valja ukinuti.
VI.

Tužba pred Općim sudom
U skladu s prvim stavkom članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja presude Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako to stanje postupka dopušta.
To je slučaj u ovom predmetu.
Drugim dijelom trećeg tužbenog razloga iznesenog u prvostupanjskom postupku društvo Groupe Canal + u biti ističe da je Komisija, time što je spornom odlukom učinila obvezujućima obveze društva Paramount, nerazmjerno narušila ugovorna prava trećih strana, kao što je društvo Groupe Canal +, i tako povrijedila načelo proporcionalnosti.
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točke 107. ove presude, ako se obveza sastoji u tome da se iz primjene izostavi ugovorna klauzula kojom se dodjeljuju prava trećoj strani, priznavanje ovlasti Komisiji da tu obvezu učini obvezujućom u pogledu treće strane, koja nije ponudila tu obvezu i protiv koje Komisija nije pokrenula postupak, činilo bi zadiranje u ugovornu slobodu predmetnog gospodarskog subjekta koje premašuje ono što je predviđeno u članku 9. Uredbe br. 1/2003.
U ovom slučaju, iako iz spisa proizlazi da se spornom odlukom televizijskim kućama suugovarateljima društva Paramount ne nameću obveze, njegove obveze koje su postale obvezujuće na temelju sporne odluke, kao što je Sud u biti utvrdio u točki 107. ove presude, ipak automatski rezultiraju dovođenjem u pitanje ugovornog prava koje, u odnosu na društvo Paramount, pripada televizijskim kućama među kojima i društvu Groupe Canal +, a koje se sastoji u tome da društvo Paramount svakome od njih jamči apsolutnu teritorijalnu isključivost u pogledu predmeta svakog sporazuma o licenciji koji se odnosi na naplatnu televiziju. Naime, na temelju te odluke društvo Paramount je, među ostalim, dužno ne ispuniti određene obveze čiji je cilj osigurati tu isključivost, a koje proizlaze iz ugovora s navedenim televizijskim kućama i posebno one predviđene u člancima 3. i 12. njegova sporazuma o licenciji s društvom Groupe Canal +, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2014.
Međutim, kao što je to u točki 125. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, takve obveze mogu činiti ključni element gospodarske ravnoteže koju su prilikom izvršavanja svoje slobode ugovaranja odredile te televizijske kuće i društvo Paramount.
U tim okolnostima, kao što to proizlazi iz ispitivanja drugog dijela četvrtog žalbenog razloga, a posebno iz točaka 108. do 117. ove presude, mogućnost suugovarateljâ društva Paramount, među kojima i društva Groupe Canal +, da pokrenu postupak pred nacionalnim sudom ne može na prikladan način ispraviti te učinke sporne odluke na ugovorna prava navedenih suugovaratelja. Slijedi da je Komisija, time što je navedenom odlukom učinila obvezujućima obveze društva Paramount, čime je povrijedila zahtjev spomenut u točki 106. ove presude, lišila svojeg sadržaja ugovorna prava trećih strana, među kojima i ona društva Groupe Canal +, u odnosu na društvo Paramount i na taj način povrijedila načelo proporcionalnosti.
Slijedom toga, valja prihvatiti drugi dio trećeg tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku i stoga poništiti spornu odluku a da pritom nije potrebno ispitivati druge argumente i tužbene razloge istaknute u prvostupanjskom postupku.
VII.

Troškovi
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da su društvo Groupe Canal +, EFADs, UPC i društvo C More Entertainment postavili zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, potonjoj valja naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove društva Groupe Canal +, EFADs i UPC nastalih u okviru ove žalbe i prvostupanjskog postupka te troškove nastale društvu C More Entertainment u okviru prvostupanjskog postupka.
Budući da Francuska Republika nije podnijela zahtjev da Komisija snosi troškove, valja joj naložiti snošenje vlastitih troškova.
U skladu s člankom 140. stavkom 3. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, BEUC, kao intervenijent pred Općim sudom, snosi vlastite troškove.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 12. prosinca 2018., Groupe Canal +/Komisija (
T‑873/16
,
EU:T:2018:904
).

2.
Poništava se odluka Europske komisije od 26. srpnja 2016. u vezi s postupkom na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.40023 – Prekogranični pristup naplatnoj televiziji).

3.
Europska komisija snosi, osim vlastitih troškova, troškove društva Groupe Canal + SA, European Film Agency Directors – EFADs, Union des producteurs de cinéma (UPC) nastalih u okviru ove žalbe i prvostupanjskog postupka te troškove nastale društvu C More Entertainment AB u okviru prvostupanjskog postupka.

4.
Francuska Republika snosi vlastite troškove.

5.
Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC) snosi vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski