CELEX: 62019CJ0132
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Distribucija televizijskih vsebin
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 9 in člen 16(1)
Odločba, s katero zaveze postanejo obvezne
Absolutna teritorialna zaščita
Zloraba pooblastil
Predhodna ocena
Neobstoj obveznosti Evropske komisije, da upošteva preudarke v zvezi z uporabo člena 101(3) PDEU
Sporazumi, katerih cilj je pregraditev nacionalnih trgov
Neobstoj obveznosti Komisije, da drugega za drugim analizira zadevne nacionalne trge
Sorazmernost
Poseg v pogodbene pravice tretjih oseb

Družba Groupe Canal + SA s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. decembra 2018, Groupe Canal +/Komisija (
T‑873/16
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2018:904
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo zaradi razglasitve ničnosti Sklepa Evropske komisije z dne 26. julija 2016 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.40023 – Čezmejni dostop do plačljive televizije), s katerim so pravno zavezujoče postale zaveze, ki sta jih družbi Paramount Pictures International Ltd in Viacom Inc. ponudili v okviru licenčnih sporazumov o avdiovizualnih vsebinah, ki sta jih sklenili z družbama Sky UK Ltd in Sky plc (v nadaljevanju: sporni sklep).
I.

Pravni okvir
V uvodni izjavi 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je navedeno:
„Kadar v poteku postopka, ki lahko pripelje do prepovedi sporazuma ali ravnanja, podjetja ponudijo Komisiji zavezo za izpolnitev njenih zahtev, mora imeti Komisija možnost izdati odločbe, zavezujoče za ta podjetja. Zavezujoče odločbe naj bi zagotovile, da ni več nobenih vzrokov za ukrepanje Komisije, brez ugotavljanja, ali je šlo ali še vedno gre za kršitev. Zavezujoče odločbe ne posegajo v pristojnosti organov, pooblaščenih za konkurenco, in sodišč v državah članicah, da izvedejo postopek in odločijo o primeru. Zavezujoče odločbe niso ustrezne v primerih, v katerih ima Komisija namen odrediti globo.“
Člen 9 te uredbe določa:
„1.   Kadar namerava Komisija sprejeti odločbo, ki zahteva odpravo kršitve, in zadevna podjetja ponudijo zaveze, da bodo upoštevala skrbi, ki jih je v predhodni oceni izrazila Komisija, lahko Komisija z odločbo spremeni te zaveze v zavezujoče za podjetja. Takšna odločba je lahko časovno omejena in zaključuje, da ni več vzrokov za ukrepanje Komisije.
2.   Komisija lahko na zahtevo ali po uradni dolžnosti ponovno začne postopke:
(a)
kadar pride do materialne spremembe katerega koli od dejstev, na katerih je temeljila odločba;
(b)
kadar zadevna podjetja ravnajo v nasprotju s svojimi zavezami; ali
(c)
kadar je odločba temeljila na nepopolnih, netočnih ali zavajajočih podatkih, ki so jih priskrbele stranke.“
Člen 16(1) navedene uredbe določa:
„Kadar nacionalna sodišča odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih v skladu s členom [101] ali [102] [PDEU], ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki so v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije. Prav tako se morajo izogibati odločitvam, ki bi nasprotovale odločbi, ki jo namerava sprejeti Komisija v že začetem postopku. Zato lahko nacionalno sodišče oceni, ali je potrebno, da svoje postopke ustavi. Ta obveznost ne posega v pravice in obveznosti iz člena [267 PDEU].“
II.

Dejansko stanje in sporni sklep
Splošno sodišče je dejansko stanje v točkah od 1 do 12 izpodbijane sodbe navedlo tako:
„1
Komisija je 13. januarja 2014 začela preiskavo o morebitnih omejitvah[, ki naj bi škodovale] zagotavljanj[u] storitev plačljive televizije v okviru licenčnih sporazumov, [sklenjenih] med šestimi ameriškimi studii in glavnimi [izdajatelji televizijskih programov] s plačljivo vsebino v Evropski uniji.
Komisija je 23. julija 2015 na družbi Paramount Pictures International Ltd s sedežem v Londonu (Združeno kraljestvo) in Viacom Inc. s sedežem v New Yorku (New York, Združene države Amerike), ki je matična družba prvonavedene družbe (v nadaljevanju skupaj: Paramount), naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Komisija je v tem obvestilu predstavila svojo predhodno ugotovitev glede združljivosti nekaterih klavzul licenčnih sporazumov, ki jih je družba Paramount sklenila z družbama Sky UK Ltd in Sky plc (v nadaljevanju skupaj: Sky), s členom 101 PDEU in členom 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru [z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3)].
V okviru preiskave se je Komisija osredotočila na dve povezani klavzuli v teh licenčnih sporazumih. Cilj prve klavzule je bil družbi Sky prepovedati ali omejiti njeno možnost, da ugodi […] samoiniciativnim zahtevam potrošnikov[, za katere si ni prizadevala], ki imajo prebivališče v [Evropskem gospodarskem prostoru (EGP)], vendar zunaj Združenega kraljestva in Irske, za nakup storitev televizijskih dejavnosti [distribucije televizijskih programov]. Z drugo klavzulo se je družbi Paramount v okviru sporazumov, ki jih je sklenila z [izdajatelji televizijskih programov] s sedežem v EGP, vendar zunaj Združenega kraljestva, naložilo, da zadnjenavedenim prepove ali omeji možnost, da ugodijo zahtevam […] potrošnikov[, za katere si niso prizadevali], ki imajo prebivališče v Združenem kraljestvu ali na Irskem, za nakup storitev televizijskih dejavnosti [distribucije televizijskih programov].
Pooblaščenec za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci je s sklepom z dne 24. novembra 2015 tožeči stranki, skupini Groupe Canal +, dovolil sodelovanje v postopku kot zainteresirani tretji osebi v smislu člena 13(1) Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81).
Komisija je z dopisom z dne 4. decembra 2015, naslovljenim ,Informacije o naravi in predmetu postopka v skladu s členom 13(1) Uredbe (ES) št. 773/2004‘, [družbo Groupe Canal +] obvestila med drugim o svoji pravni presoji glede uporabe člena 101 PDEU za dejansko stanje v obravnavanem primeru in o predhodni ugotovitvi v zvezi s tem. V skladu s to predhodno ugotovitvijo je Komisija nameravala sprejeti sklep, naslovljen na družbo Sky in na vse studie, na katere se je nanašala njena preiskava, v katerem naj bi ugotovila, da so kršili člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma [EGP], jim naložila globe ter jim odredila, naj prenehajo kršitev in se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko imeli enak ali podoben cilj ali učinek.
Družba Paramount je 15. aprila 2016 ponudila zaveze v skladu s členom 9 Uredbe [št. 1/2003], da bi odpravila pomisleke Komisije glede konkurence. Potem ko je Komisija prejela pripombe zainteresiranih tretjih strank, med katerimi je bila tudi [družba Groupe Canal +], je sprejela [sporni] sklep […].
Iz člena 1 [tega sklepa] izhaja, da so zaveze, ki so navedene v Prilogi k temu sklepu, za družbo Paramount, njene pravne naslednike in njene hčerinske družbe zavezujoče za obdobje petih let od dneva vročitve zadevnega sklepa.
Klavzula 1, deveti odstavek, Priloge k [spornemu] sklepu določa različne vrste klavzul, ki so predmet postopka (v nadaljevanju: upoštevne klavzule). Na eni strani, pri prenosu prek satelita gre, prvič, za klavzulo, da sprejem zunaj ozemlja, ki je zajeto z licenčnim sporazumom (overspill), ne pomeni kršitve pogodbe s strani izdajatelja televizijskih programov, če ta ni [namenoma] dovolil navedenega sprejema, in drugič, za klavzulo, da sprejem na ozemlju, ki je zajeto z licenčnim sporazumom, ne pomeni kršitve pogodbe s strani družbe Paramount, če ta na tem ozemlju ni dovolila razpoložljivosti dekoderjev, ki izvirajo od tretjih oseb. Na drugi strani, pri prenosu prek interneta, gre, prvič, za klavzulo, ki izdajateljem televizijskega programa nalaga, da preprečijo prenos ali pretakanje (streaming) televizijskih vsebin zunaj ozemlja, ki je zajeto z licenčnim sporazumom, drugič, za klavzulo, da predvajanje prek interneta (Internet overspill) na ozemlju, ki je zajeto z licenčnim sporazumom, ne pomeni kršitve pogodbe s strani družbe Paramount, če je ta izdajateljem televizijskega programa naložila, da uporabljajo tehnologije, ki preprečujejo tako predvajanje, in tretjič, za klavzulo, da predvajanje televizijskih vsebin prek interneta zunaj ozemlja, ki je zajeto z licenčnim sporazumom, ne pomeni kršitve pogodbe s strani izdajatelja televizijskega programa, če ta uporablja tehnologije, ki preprečujejo tako predvajanje.
Poleg tega iz klavzule 1, tretji odstavek, Priloge k [spornemu] sklepu izhaja, da se izraz ,obveznosti izdajatelja televizijskega programa‘ nanaša na ustrezne klavzule ali enakovredne klavzule, ki izdajatelju televizijskega programa preprečujejo ali ga omejujejo, da se odzove na zahteve potrošnikov, za katere si ni prizadeval, ki prebivajo v EGP, vendar zunaj ozemlja, za katero ima pravico do razširjanja. Vzporedno s tem se izraz ,obveznosti družbe Paramount‘ nanaša na ustrezne klavzule ali enakovredne klavzule, ki družbi Paramount nalagajo, da izdajateljem televizijskega programa, ki so v EGP, vendar zunaj ozemlja, za katero ima dani izdajatelj televizijskega programa izključne pravice, prepove odziv na samoiniciativne zahteve potrošnikov, ki prebivajo na teh območjih.
V skladu s klavzulo 2 Priloge k [spornemu] sklepu za družbo Paramount od datuma obvestila o [tem sklepu] veljajo različne zaveze. Najprej, družba Paramount v okviru licenčnih sporazumov, kot so določeni v tej prilogi, ne bo sklenila […] ustreznih klavzul niti [uvedla ali] razširila njihove uporabe (točka 2.1). Dalje, glede obstoječih […] licenčnih sporazumov o plačljivi televiziji (existing Pay-TV Output Licence Agreements) ne bo sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla spoštovanje obveznosti izdajateljev televizijskih programov (točka 2.2(a)). V zvezi s temi sporazumi ne bo spoštovala ,obveznosti družbe Paramount‘ niti ne bo ravnala tako, da bi neposredno ali posredno dosegla njihovo spoštovanje (točka 2.2(b)). [Nazadnje] bo družbi Sky v roku desetih dni od obvestila o [spornem] sklepu, vsem drugim izdajateljem televizijskih programov s sedežem v EGP pa v enem mesecu od tega obvestila sporočila, da ne bo sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla spoštovanje ustreznih klavzul s strani izdajateljev televizijskih programov (točka 2.3).
[Družba Groupe Canal +] je z družbo Paramount sklenila licenčni sporazum o plačljivi televiziji (Pay Television Agreement), ki je začel veljati 1. januarja 2014 […]. Člen 12 [tega] sporazuma določa, da je ozemlje, ki ga zajema, razdeljeno na ,izključna‘ območja, s katerimi je med drugim zajeta Francija, in na ,neizključno‘ območje, s katerim je zajet Mavricij. Člen 3 [navedenega] sporazuma […] dalje določa, da družba Paramount ne bo sama izvajala pravice do prenosa na izključnih ozemljih niti tretjim strankam ne bo dovolila, da to pravico izvajajo. Priloga A.IV k [temu] sporazumu podrobneje določa obveznosti [družbe Groupe Canal +] v zvezi z uporabo tehnologij geografskega filtriranja, ki preprečujejo prenos zunaj ozemelj, za katera je podeljena licenca.
Družba Paramount je z dopisom z dne 25. avgusta 2016 [družbo Groupe Canal +] obvestila o zavezi iz točke 2.2(a) Priloge k [spornemu] sklepu […] in je v nadaljevanju pojasnila, da ne bo sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla spoštovanje ustreznih klavzul s strani izdajatelja televizijskih programov, in da odpravlja vse obveznosti, ki jih ima zadnjenavedeni na podlagi ustreznih klavzul. Družba Paramount je v tem dopisu pojasnila tudi, da ima izraz ,obveznost izdajatelja televizijskih programov‘ enak pomen kot [enak izraz] v Prilogi k [spornemu] sklepu. [Družba Groupe Canal +] je z dopisom z dne 14. oktobra 2016 odgovorila na ta dopis in poudarila, da zavez, ki so bile sprejete v postopku, v katerega sta bila vključena le Komisija in družba Paramount, ni mogoče uveljavljati zoper njo.“
III.

Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Groupe Canal + je 8. decembra 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 263 PDEU vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa.
S sklepom predsednika petega senata Splošnega sodišča z dne 13. julija 2017, Groupe Canal +/Komisija (
T‑873/16
, neobjavljen,
EU:T:2017:556
), je bila Evropski potrošniški organizaciji (BEUC) dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije, Union des producteurs de cinéma (UPC), European Film Agency Directors – EFADs in družbi C More Entertainment AB pa je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom družbe Groupe Canal +. Poleg tega je bila s sklepom predsednika petega senata Splošnega sodišča z istega dne Francoski republiki dovoljena intervencija v podporo predlogom družbe Groupe Canal +.
Družba Groupe Canal + je v utemeljitev tožbe navajala štiri tožbene razloge, od katerih se je prvi nanašal na očitno napako pri presoji glede združljivosti upoštevnih klavzul s členom 101 PDEU in učinkov naloženih zavez, drugi na kršitev člena 9 Uredbe št. 1/2003 v zvezi z opredelitvijo pomislekov, na katere se nanašajo naložene zaveze, tretji na kršitev načela sorazmernosti in četrti na zlorabo pooblastil.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo družbe Groupe Canal + zavrnilo.
IV.

Postopek in predlogi strank pred Sodiščem
Družba Groupe Canal + s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila z njo zavrnjena njena tožba za razglasitev ničnosti spornega sklepa in ji je bilo naloženo plačilo stroškov;
–
sporni sklep razglasi za ničen ter
–
Komisiji naloži plačilo vseh stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in družbi Groupe Canal + naloži plačilo stroškov.
Francoska republika Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo v celoti razveljavi in iz nje izpelje vse posledice za sporni sklep.
UPC Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila z njo zavrnjena tožba družbe Groupe Canal + za razglasitev ničnosti spornega sklepa in je bilo tej družbi naloženo plačilo stroškov;
–
sporni sklep razglasi za ničen ter
–
Komisiji v vsakem primeru naloži, naj nosi vse njene stroške.
EFADs Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo razglasi za dopustno in v celoti utemeljeno;
–
izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila z njo zavrnjena tožba družbe Groupe Canal + za razglasitev ničnosti spornega sklepa in je bilo tej družbi naloženo plačilo stroškov;
–
sporni sklep razglasi za ničen ter
–
Komisiji v vsakem primeru naloži, naj nosi vse njene stroške.
BEUC Sodišču predlaga, naj pritožbo v celoti zavrne in naloži plačilo vseh njenih stroškov družbi Groupe Canal +.
V.

Pritožba
Družba Groupe Canal + v utemeljitev pritožbe navaja štiri razloge. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da Komisija v okviru spornega sklepa ni storila zlorabe pooblastil. Drugi pritožbeni razlog je, da naj bi Splošno sodišče kršilo načelo kontradiktornosti. Tretji tožbeni razlog sta neobstoj obrazložitve in nepopolna presoja dejstev. Četrti pritožbeni razlog je napačna uporaba prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo pri razlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 in točke 128 Obvestila Komisije o dobrih praksah za izvajanje postopkov v zvezi s členoma 101 in 102 PDEU (
UL 2011, C 308, str. 6
, v nadaljevanju: Dobre prakse), ter kršitev načela sorazmernosti in spoštovanja pravic tretjih oseb.
A.

Dopustnost
1.

Trditve strank
BEUC trdi, da so prvi, tretji in četrti pritožbeni razlog očitno nedopustni, ker naj bi družba Groupe Canal + zgolj ponovila trditve, ki jih je navedla na prvi stopnji.
2.

Presoja Sodišča
Iz člena 256 PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 168(1)(d) in člena 169 Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti grajane elemente sodbe ali sklepa, katerega razveljavitev je predlagana, ter pravne trditve, ki na specifičen način utemeljujejo ta predlog. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pritožba, v kateri so samo ponovljeni tožbeni razlogi in trditve, ki so bili že predloženi Splošnemu sodišču, te zahteve ne izpolnjuje. Taka pritožba namreč dejansko pomeni predlog za ponovno obravnavanje tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, za kar pa Sodišče ni pristojno (glej zlasti sodbi z dne 4. julija 2000, Bergaderm in Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, točka
, in sklep z dne 3. septembra 2019, ND in OE/Komisija,
C‑317/19 P
, neobjavljen,
EU:C:2019:688
, točka
in navedena sodna praksa).
Kadar pa pritožnik izpodbija to, kako je Splošno sodišče razlagalo ali uporabilo pravo Unije, se pravna vprašanja, obravnavana na prvi stopnji, lahko ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če namreč pritožnik pritožbe v tem smislu ne bi mogel utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je že navedel pred Splošnim sodiščem, bi pritožbeni postopek deloma izgubil smisel (sodba z dne 14. oktobra 2010, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
, točka
in navedena sodna praksa).
Čeprav je v obravnavanem primeru res, da je več trditev, ki jih je v okviru pritožbe navedla družba Groupe Canal +, če se obravnavajo ločeno, podobnih trditvam, navedenim pred Splošnim sodiščem, ostaja dejstvo, da družba Groupe Canal + s pritožbenimi razlogi zatrjuje, da je Splošno sodišče pri presoji napačno uporabilo pravo, in natančno opredeljuje grajane točke izpodbijane sodbe.
V teh okoliščinah prvega, tretjega in četrtega pritožbenega razloga, vzetih kot celota, ni mogoče šteti za nedopustne. Vendar bo treba dopustnost specifičnih očitkov, navedenih v podporo pritožbenim razlogom, preizkusiti v okviru presoje vsakega od njih.
B.

Utemeljenost
1.

Prvi pritožbeni razlog
a)

Trditve strank
Družba Canal + ob podpori EFADs in UPC v bistvu trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je zavrnilo njene trditve, da sprejetje spornega sklepa pomeni zlorabo pooblastil, ker je Komisiji omogočilo, da pod pretvezo, da želi doseči prenehanje protikonkurenčnih praks, česar ji Evropski parlament ni dovolil, in sicer konec ozemeljske ekskluzivnosti v filmskem sektorju za celoten EGP, napačno uporabilo pravo in kršilo obveznost obrazložitve.
Prvič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 129 izpodbijane sodbe menilo, da Komisija ni zlorabila pooblastil, ker naj bi zaveze družbe Paramount ustrezale pomislekom glede konkurence, ki jih je ta institucija izrazila v svoji predhodni oceni. Splošno sodišče naj bi se oprlo na napačno predpostavko, ker se je ta ocena nanašala le na ozemlji Združenega kraljestva in Irske in ker Komisija sploh ni preučila konkurenčnega položaja v zvezi s Francijo, medtem ko naj bi se zaveze družbe Paramount uporabljale za celoten EGP.
Drugič, Splošno sodišče naj bi v točki 130 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je Komisija lahko veljavno sprejela sporni sklep, ker zakonodajni postopek v zvezi z vprašanjem geografske blokade še ni privedel do sprejetja zakonodajnega besedila. Splošno sodišče naj namreč pri svoji analizi ne bi upoštevalo oziroma v obrazložitvi ne bi navedlo dejstva, da Komisija ni mogla prezreti, da je Parlament 19. januarja 2016, torej približno šest mesecev pred sprejetjem navedenega sklepa, sprejel resolucijo z naslovom „Aktu za enotni digitalni trg naproti“ (v nadaljevanju: resolucija), v kateri naj bi ta institucija poudarila potrebo, da se politika Komisije, da se ukrepa proti klavzulam o geografski blokadi, ne razširi na filmski sektor. Splošno sodišče naj tako ne bi upoštevalo, da se je Komisija ob popolnem poznavanju zadeve odločila, da bo za filmski sektor kljub nasprotovanju Parlamenta uveljavila svojo voljo, da naredi konec geoblokadam na področju avdiovizualnih storitev, s tem da je sprejela sklep, ki naj bi ji omogočil, da uresniči širši cilj, kot je prenehanje protikonkurenčnih praks in ki naj bi imel učinek
erga omnes
.
Tudi ob predpostavki, da je Komisija smela prezreti resolucijo, bi moralo Splošno sodišče glede na to, da je bil Parlament tik pred sprejetjem zakonodajnega besedila, ki avdiovizualnemu sektorju daje možnost ohranitve klavzul o geoblokiranju in ki je postal Uredba (EU) 2018/302 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. februarja 2018 o naslovitvi neupravičenega geografskega blokiranja in drugih oblik diskriminacije na podlagi državljanstva, kraja prebivališča ali kraja sedeža strank na notranjem trgu ter o spremembi uredb (ES) št. 2006/2004 in (EU) 2017/2394 ter Direktive 2009/22/ES (
UL 2018, L 60
I, str. 1), šteti, da je bila Komisija dolžna v sporni sklep vstaviti vsaj določbo, ki omogoča revizijo zavez družbe Paramount v primeru razvoja zakonodajnega okvira. Tako iz uvodne izjave 8 te uredbe kot iz člena 1 Uredbe (EU) 2017/1128 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o čezmejni prenosljivosti storitev spletnih vsebin na notranjem trgu (
UL 2017, L 168, str. 1
), uvodne izjave 10 Direktive (EU) 2019/789 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o določitvi pravil glede izvrševanja avtorske in sorodnih pravic, ki se uporabljajo za določene spletne prenose radiodifuznih organizacij in retransmisije televizijskih ter radijskih programov, in spremembi Direktive Sveta 93/83/EGS (
UL 2019, L 130, str. 82
) ter Direktive (EU) 2019/790 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o avtorski in sorodnih pravicah na enotnem digitalnem trgu in spremembi direktiv 96/9/ES in 2001/29/ES (
UL 2019, L 130, str. 92
) naj bi bilo namreč razvidno, da je zakonodajalec Unije po sprejetju spornega sklepa dopustil, da so avdiovizualne vsebine lahko predmet, med drugim, sistemov geografske omejitve.
Komisija in BEUC izpodbijata utemeljenost argumentacije družbe Groupe Canal +. Komisija poleg tega trdi, da trditve družbe Groupe Canal +, da Komisija ni mogla prezreti resolucije in bi morala v sporni sklep vključiti določbo o reviziji v primeru spremembe zakonodajnega okvira, niso dopustne, ker so prvič navedene pred Sodiščem.
b)

Presoja Sodišča
V nasprotju s tem, kar trdi Komisija, je treba šteti, da so dopustne trditve družbe Groupe Canal +, ki se nanašajo na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo, prvič, s tem, da v svoji analizi ni upoštevalo oziroma da v obrazložitvi ni navedlo dejstva, da Komisija ni mogla prezreti resolucije, in drugič, s tem, da ni menilo, da bi morala Komisija glede na zakonodajni postopek v zvezi z vprašanjem geografske blokade v sporni sklep vključiti določbo, ki bi v primeru razvoja zakonodajnega okvira omogočala revizijo zavez družbe Paramount.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da če bi stranka pred Sodiščem lahko prvič navajala razlog, na katerega se pred Splošnim sodiščem ni sklicevala, bi ji to omogočalo, da Sodišču predloži spor, katerega predmet je širši kot tisti, o katerem je odločalo Splošno sodišče. Pristojnost Sodišča je v okviru odločanja o pritožbi načeloma omejena na preizkus presoje Splošnega sodišča glede razlogov, o katerih se je razpravljalo pred njim. Vendar trditev, ki na prvi stopnji ni bila navedena, ni nov razlog, ki v pritožbi ni dopusten, če se z njo le razširjajo trditve, ki so bile navedene v okviru tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem (sodba z dne 28. februarja 2019, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru so trditve iz točke 27 te sodbe tesno povezane s četrtim razlogom, navedenim v tožbi, ki se nanaša na zlorabo pooblastil, in v delu, v katerem se z njimi želi dokazati, da je Splošno sodišče napačno menilo, da se Komisija s sprejetjem spornega sklepa ni izognila upoštevanju zakonodajnega postopka v zvezi z vprašanjem geografske blokade, pomenijo razširitev tega tožbenega razloga, in ne nov razlog, ki bi bil prvič naveden v okviru pritožbe. Poleg tega je iz točke 252 tožbe razvidno, da se je družba Groupe Canal + pred Splošnim sodiščem sklicevala na resolucijo.
Vendar teh trditev ni mogoče sprejeti.
Spomniti je namreč treba, da gre v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za akt, pri katerem so bila zlorabljena pooblastila, le kadar je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih indicev mogoče sklepati, da je bil njegov izključni ali vsaj odločilni namen doseči drugačne cilje od tistih, ki jih navaja, ali izogniti se postopku, ki je za obravnavanje okoliščin predmetne zadeve posebej določen s Pogodbo (sodba z dne 31. januarja 2019, Islamic Republic of Iran Shipping Lines in drugi/Svet,
C‑225/17 P
,
EU:C:2019:82
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 130 izpodbijane sodbe pravilno poudarilo, da zakonodajni postopek v zvezi z vprašanjem geografske blokade, dokler ne privede do sprejetja zakonodajnega besedila, ne posega v pooblastila Komisije na podlagi člena 101 PDEU in Uredbe št. 1/2003
Poleg tega družba Groupe Canal + pred Splošnim sodiščem ni niti trdila niti dokazala, da Komisija ni bila pristojna za začetek preiskave, omenjene v točki 1 izpodbijane sodbe, kot je navedena v točki 5 te sodbe, in da v okviru te preiskave po potrebi sprejme odločbo na podlagi člena 7 ali člena 9 Uredbe št. 1/2003, ali da kakršen koli akt nasprotuje ali prepoveduje sprejetje odločbe na podlagi navedenega člena 9, ki se nanaša na sprejetje zavez, ki jih ponudi podjetje, da bi odpravilo pomisleke Komisije glede združljivosti pogodbenih klavzul, ki zajemajo omejitev možnosti za glavne izdajatelje plačljivih televizijskih vsebin iz Unije, da opravljajo čezmejne pasivne prodaje storitev televizijske distribucije, s členom 101 PDEU.
Akti sekundarne zakonodaje, na katere se sklicujejo družba Groupe Canal +, EFADs in UPC, ne morejo omajati analize Splošnega sodišča, ker so bili sprejeti po sprejetju spornega sklepa.
Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 130 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da je Komisija s tem, da je začela preiskavo, navedeno v točki 1 izpodbijane sodbe, kot je opisana v točki 5 te sodbe, in s sprejetjem spornega sklepa, ravnala v okviru svojih pristojnosti in da družba Groupe Canal + ni dokazala, da je ta institucija zlorabila pooblastila.
Glede očitka družbe Groupe Canal +, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 129 izpodbijane sodbe zavrnilo njeno trditev, da je Komisija zlorabila pooblastila, ker zaveze, ki jih je ponudila družba Paramount, ne odpravljajo pomislekov glede konkurence, ki jih je Komisija izrazila v svoji predhodni oceni, je treba poudariti, da tudi če bi bilo dokazano, da te zaveze ne odpravljajo navedenih pomislekov, taka okoliščina sama po sebi ne more izkazati zlorabe pooblastil.
Zato je treba ta očitek in prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
2.

Tretji pritožbeni razlog
Tretji pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov, od katerih se prvi nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, ker naj Splošno sodišče ne bi odgovorilo na tožbeni razlog družbe Groupe Canal +, da Komisija ni upoštevala gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo upoštevne klavzule, drugi pa na nepopolno presojo dejstev, ker naj bi Splošno sodišče menilo, da bi bilo morebitno zmanjšanje prihodkov družbe Groupe Canal + od strank v Franciji mogoče izravnati z možnostjo družbe Groupe Canal +, da se obrne na stranke v celotnem EGP.
a)

Prvi del
1)

Trditve strank
Družba Canal + ob podpori EFADs, UPC in Francoske republike trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 39 izpodbijane sodbe presodilo, da se lahko nadzor nad zakonitostjo spornega sklepa nanaša le na vprašanje, ali okoliščine, navedene v tem sklepu, izkazujejo pomisleke glede konkurence, in nato, ali – če je odgovor pritrdilen – zaveze družbe Paramount, ki so postale zavezujoče, odpravljajo te pomisleke ter, nazadnje, ali ni družba Paramount ponudila manj omejujoče zaveze, ki te pomisleke ravno tako ustrezno odpravljajo. Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo tudi s tem, da je v točkah od 62 do 66 izpodbijane sodbe menilo, da vprašanje, ali ravnanje, ki je porodilo navedene pomisleke, izpolnjuje kumulativne pogoje za uporabo člena 101(3) PDEU, ni povezano s samo naravo odločbe, kakršna je sporni sklep, in da se mu zato ni treba izreči o trditvah družbe Groupe Canal +, da upoštevne klavzule spodbujajo produkcijo in kulturno raznolikost.
Splošno sodišče naj ne bi odgovorilo na tožbeni razlog, da Komisija ni upoštevala francoskega gospodarskega in pravnega okvira, v katerega spadajo upoštevne klavzule, in naj bi tako kršilo obveznost obrazložitve. Družbi Groupe Canal + naj ne bi omogočilo, da se seznani z razlogi, zaradi katerih Splošno sodišče ni sprejelo njenih trditev. Splošno sodišče naj namreč v svoji presoji ne bi odrazilo obveznosti upoštevanja gospodarskega in pravnega okvira, v katerega so umeščene te klavzule. Tako naj bi kršilo sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se je treba, prvič, za presojo, ali je sporazum med podjetji tako škodljiv, da se šteje za omejevanje konkurence „zaradi cilja“ v smislu člena 101 PDEU, opreti zlasti na gospodarski in pravni okvir, v katerega je umeščen, pri čemer je treba upoštevati naravo zadevnega blaga ali storitev ter dejanske pogoje delovanja in strukturo zadevnega trga ali trgov, in drugič, Splošno sodišče mora preizkusiti, ali navedeni dokazi pomenijo skupek upoštevnih podatkov, ki jih je treba upoštevati za presojo kompleksne situacije, in ali lahko utemeljijo sklepe, ki so iz njih izpeljani.
Splošno sodišče naj ne bi temeljito preučilo gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo upoštevne klavzule, temveč naj bi se v točkah od 40 do 42 izpodbijane sodbe zadovoljilo z „avtoritarno“ navedbo, da je glede na vsebino, cilje ter gospodarski in pravni okvir teh klavzul, ki vodijo do absolutne ozemeljske ekskluzivnosti, cilj teh klavzul izključiti vsakršno čezmejno konkurenco, kar naj bi po mnenju Splošnega sodišča zadostovalo za utemeljitev pomislekov Komisije.
Po mnenju Francoske republike naj Splošno sodišče ne bi opredelilo, kaj zajemajo pomisleki glede konkurence, ki bi lahko upravičili sprejetje odločbe na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003, in naj ne bi preverilo, ali so upoštevne klavzule dovolj škodljive, da se lahko
prima facie
štejejo za omejevanje konkurence zaradi cilja. Poleg tega naj bi bil cilj spodbujanja kulturne raznolikosti neločljivo povezan z gospodarskim in pravnim okvirom, v katerega so umeščene upoštevne klavzule, in naj ga torej ne bi bilo mogoče izključiti iz njihove preučitve z vidika člena 101(3) PDEU.
Družba Groupe Canal + poleg tega trdi, da naj bi Splošno sodišče s tem, da se je v točkah od 43 do 50 izpodbijane sodbe za ugotovitev, da so upoštevne klavzule pri Komisiji lahko zbudile pomisleke zaradi njihovega protikonkurenčnega cilja, oprlo na sodbo z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi (
C‑403/08 in C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), napačno uporabilo pravo, ker se ta sodba ne nanaša na sektor filmske produkcije. Splošno sodišče naj tako ne bi upoštevalo specifičnega gospodarskega in pravnega okvira sektorja filmske produkcije, saj naj bi Sodišče v sodbi z dne 6. oktobra 1982, Coditel in drugi (
262/81
,
EU:C:1982:334
, točki
in
), navedlo, da elementi, značilni za filmsko industrijo in trge v Uniji, zlasti elementi, ki se nanašajo na sinhronizacijo ali podnaslavljanje za publiko različnih kultur, možnosti razširjanja televizijskih programskih vsebin in sistem financiranja filmske produkcije v Evropi, dokazujejo, da licenca za izključno zastopstvo sama po sebi ne more preprečiti, omejiti ali izkrivljati konkurence.
Komisija in BEUC izpodbijata utemeljenost te argumentacije.
2)

Presoja Sodišča
Najprej, glede trditve družbe Groupe Canal +, da Splošno sodišče ni obrazložilo zavrnitve njene argumentacije v zvezi z upoštevanjem gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo upoštevne klavzule, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugi za drugo sledila vsem trditvam strank v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, na katere se je oprlo Splošno sodišče, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe (sodba z dne 14. septembra 2016, Trafilerie Meridionali/Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
, točka
).
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Splošno sodišče v točki 40 izpodbijane sodbe v bistvu opredelilo pomisleke Komisije v zvezi z upoštevnimi klavzulami s tem, da je ugotovilo, da je ta v točkah od 37 do 44 obrazložitve spornega sklepa navedla, da sporazumi, ki vodijo do absolutne ozemeljske ekskluzivnosti, ponovno vzpostavljajo razmejitve nacionalnih trgov in so v nasprotju s ciljem Pogodbe, ki je vzpostavitev enotnega trga, in da se zato šteje, da je cilj takih klavzul omejevanje konkurence, razen če druge okoliščine, ki zadevajo njihov gospodarski in pravni okvir, dopuščajo ugotovitev, da ne morejo doseči takega rezultata.
Splošno sodišče je v točki 41 izpodbijane sodbe povzelo točke od 46 do 49 obrazložitve spornega sklepa, iz katerih izhaja, da je Komisija menila, da je cilj upoštevnih klavzul glede na njihovo vsebino, cilje ter gospodarski in pravni okvir izključiti vsakršno čezmejno konkurenco in zagotoviti absolutno ozemeljsko zaščito izdajateljem televizijskih programov, ki so sopogodbeniki družbe Paramount.
Čeprav je res, da je Splošno sodišče po točki 41 izpodbijane sodbe takoj navedlo, da so te ugotovitve Komisije utemeljene, pa iz pozornega branja vseh razlogov te sodbe izhaja, da v nasprotju s tem, kar trdi družba Groupe Canal +, Splošno sodišče s tem ni podalo „avtoritativne“ ugotovitve, ne da bi opravilo poglobljeno preučitev trditev, temveč je podalo rezultat svoje preučitve, preden je v točkah 43 do 73 navedene sodbe navedlo razlogovanje, na podlagi katerega je prišlo do tega rezultata, vključno z razlogi, zaradi katerih so po njegovem mnenju upoštevne klavzule pri Komisiji lahko zbudile pomisleke z vidika člena 101(1) PDEU.
Poleg tega je iz točk od 51 do 58 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče izrecno preučilo trditve družbe Groupe Canal +, Francoske republike, EFADs, UPC in družbe C More Entertainment, ki so se nanašale na zakonitost upoštevnih klavzul z vidika člena 101(1) PDEU zaradi gospodarskega in pravnega okvira, v katerega so umeščene, ne da bi izpustilo trditve teh strank, da naj bi bil učinek teh klavzul spodbujanje kulturne raznolikosti brez povzročanja škode konkurenci, ki jih je Splošno sodišče obravnavalo v točkah od 59 do 72 iste sodbe.
Zato je treba šteti, da obrazložitev iz točk od 40 do 73 izpodbijane sodbe zainteresiranim strankam in zlasti družbi Groupe Canal + omogoča seznanitev z razlogi, na katere se je oprlo Splošno sodišče, Sodišče pa ima dovolj elementov za izvajanje svojega nadzora v okviru te pritožbe. Splošno sodišče torej s tem, da je zavrnilo argumentacijo družbe Groupe Canal + v zvezi z gospodarskim in pravnim okvirom, v katerega so umeščene upoštevne klavzule, ni kršilo svoje obveznosti obrazložitve.
Dalje, v delu, v katerem družba Groupe Canal + Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 43 do 50 navedene sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da se je za ugotovitev, da so upoštevne klavzule pri Komisiji lahko zbudile pomisleke zaradi njihovega protikonkurenčnega cilja, oprlo na sodbo z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi (
C‑403/08 in C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), je treba poudariti, da se zadeva, v kateri je bila izdana ta sodba, sicer nedvomno ni nanašala na sektor filmske produkcije, vendar je iz točk 134, 141 in 142 te sodbe razvidno, da se je ta zadeva nanašala na položaj, ki je s poslovnega in konkurenčnega vidika primerljiv s tistim v obravnavanem primeru, in sicer so sporazumi o izključni licenci, sklenjeni med imetnikom pravic intelektualne lastnine in RTV organizacijami zajemali dodatne obveznosti, namenjene zagotovitvi ozemeljskih omejitev izkoriščanja teh licenc, zlasti obveznost teh organizacij, da sprejmejo ukrepe, ki onemogočijo dostop do varovanih del zunaj ozemlja, ki je zajeto z zadevno licenčno pogodbo.
Poleg tega ni protislovja med to sodbo in sodbo z dne 6. oktobra 1982, Coditel in drugi (
262/81
,
EU:C:1982:334
), ki se nanaša na sektor filmske produkcije. Točki 15 in 16 sodbe z dne 6. oktobra 1982, Coditel in drugi (
262/81
,
EU:C:1982:334
), na kateri se sklicuje družba Groupe Canal +, namreč daleč od tega, da bi utemeljevali trditev te družbe, da se klavzule, kot so upoštevne klavzule, lahko štejejo za popolnoma veljavne, ker so temelj sistema financiranja filmske produkcije, je navedeno zgolj, da licenca za izključno predvajanje, ki jo podeli imetnik avtorskih pravic na filmu, sama po sebi nima za cilj preprečevanja, omejevanja ali izkrivljanja konkurence. Poleg tega je Sodišče v točki 17 te sodbe izrecno navedlo, da bi lahko izvrševanje avtorske pravice na filmu in pravica do predvajanja filma, ki izhaja iz avtorske pravice, izkrivljala konkurenco na filmskem trgu.
V nasprotju z zadevo, v kateri je bila izdana ta sodba, pa se je zadeva, v kateri je bila izdana sodba z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi (
C‑403/08 in C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), nanašala ravno na dodatne obveznosti, namenjene zagotovitvi spoštovanja ozemeljskih omejitev izkoriščanja licenc, ki jih je podelil imetnik pravice intelektualne lastnine.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točkah od 46 do 50 izpodbijane sodbe, opirajoč se na sodbo z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi (
C‑403/08 in C‑429/08
,
EU:C:2011:631
), v bistvu ugotovilo, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je za klavzule licenčnih sporazumov, ki določajo vzajemne obveznosti, katerih cilj je odpraviti čezmejno opravljanje storitev oddajanja avdiovizualne vsebine, ki je predmet teh sporazumov, in ki tako vsaki RTV organizaciji dajejo absolutno ozemeljsko zaščito ob upoštevanju tako ciljev, ki se z njimi uresničujejo, kot gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo, mogoče šteti, da so sporazumi, katerih cilj je omejitev konkurence v smislu člena 101(1) PDEU, in da so upoštevne klavzule v delu, v katerem so te vsebovale take obveznosti, brez poseganja v morebitno odločbo, s katero se dokončno ugotovi obstoj ali neobstoj kršitve te zadnjenavedene določbe po celovitem pregledu, pri Komisiji lahko vzbudile pomisleke glede konkurence v obravnavanem primeru.
Nazadnje, zavrniti je treba tudi trditev družbe Groupe Canal +, ki se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da je v točkah 39 in od 62 do 66 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da vprašanje, ali ravnanje, zaradi katerega je Komisija imela pomisleke glede konkurence, izpolnjuje pogoje za uporabo člena 101(3) PDEU, ni povezano s samo naravo odločbe, sprejete na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003, in da zato v okviru preizkusa zakonitosti take odločbe ni dolžno odločiti o trditvah glede uporabe te določbe Pogodbe DEU.
Kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točki 62 izpodbijane sodbe, se člen 101(3) PDEU namreč uporablja le, če je bila predhodno ugotovljena kršitev člena 101(1) PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2013, Slovenská sporiteľňa,
C‑68/12
,
EU:C:2013:71
, točka
).
Ker pa Komisija, kadar sprejme odločbo na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003, nima obveznosti, da opredeli in ugotovi kršitev (sodba z dne 29. junija 2010, Komisija/Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, točka
), v okviru take odločbe ne more biti dolžna dokončno presoditi, ali sporazum, sklep ali usklajeno ravnanje izpolnjuje pogoje iz člena 101(3) PDEU.
Poleg tega, kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točki 62 izpodbijane sodbe, uporaba člena 101(3) PDEU zajema ugotovitev prokonkurenčnih učinkov, ki jih ima sporazum, ki krši člen 101(1) PDEU, in preverjanje, ali ti prokonkurenčni učinki prevladujejo nad protikonkurenčnimi učinki.
Iz člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 pa je razvidno, da odločbe, ki jih Komisija sprejme na podlagi te določbe, temeljijo na predhodni oceni protikonkurenčnosti zadevnega ravnanja. Ker torej taka odločba ne vsebuje poglobljene in celovite ocene vseh protikonkurenčnih učinkov tega ravnanja, Komisija torej ne bi mogla primerjati teh učinkov in prokonkurenčnih učinkov, ki se pred njo zatrjujejo, tudi če bi bili dokazani.
Iz tega sledi, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 62 izpodbijane sodbe presodilo, da vprašanje, ali ravnanje, ki je pri Komisiji vzbudilo pomisleke glede konkurence, izpolnjuje pogoje za uporabo člena 101(3) PDEU, ni povezano s samo naravo odločbe, sprejete na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003.
V zvezi z okoliščino, da se je Komisija v točkah od 50 do 52 obrazložitve spornega sklepa predhodno izrekla o vprašanju uporabe člena 101(3) PDEU za obravnavani primer, je treba navesti, da so bile te točke obrazložitve del podajanja predhodne ocene, ki jo je Komisija opravila v zvezi z upoštevnimi klavzulami, in niso vsebovale nobene dokončne presoje o tem vprašanju, ampak so bile namenjene zgolj temu, da se navede, da je Komisija v okviru te ocene upoštevala trditve, ki jih je družba Paramount v zvezi z navedenim vprašanjem že podala pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah.
V teh okoliščinah je treba prvi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
b)

Drugi del
1)

Trditve strank
Družba Groupe Canal + ob podpori EFADs, UPC in Francoske republike trdi, da Splošno sodišče s tem, da je v točkah 57 in 69 izpodbijane sodbe menilo, da je morebitno zmanjšanje prihodkov družbe Groupe Canal + od strank v Franciji mogoče izravnati s tem, da se lahko družba Groupe Canal + odslej obrne na stranke v celotnem EGP, in ne le v Franciji, ni upoštevalo posebnosti specifičnosti filmskega sektorja in ni preučilo vseh dejstev, ki so mu bila predočena. Splošno sodišče naj namreč očitno ne bi upoštevalo študije, naslovljene „The impact of cross-border to audiovisual content on EU consumers“, ki sta jo maja 2016 pripravili pisarni Oxera in O & O in ki jo je predložila družba Groupe Canal + ter iz katere naj bi izhajalo, da so ozemeljske izključne pravice potrebne za financiranje evropske filmske produkcije zaradi različnih kulturnih posebnosti v Uniji, da se vrednost evropskih filmov razlikuje po državah članicah oziroma po jezikovnih območjih ter da se evropska filmska produkcija in torej kulturna raznolikost na evropski ravni financira predvsem s strani izdajateljev televizijskih programov na podlagi sistema absolutne ozemeljske zaščite. Zmanjšanja prihodkov naj ne bi bilo mogoče izravnati, ker družba Groupe Canal + ne more več poudarjati ekskluzivnosti pri distribuciji nekaterih vsebin in ker naj bi se potrošniki v Franciji v glavnem odločili, da bodo sklenili naročniško razmerje z operaterji, ki razširjajo privlačne vsebine, najpogosteje v angleščini. Stroški večozemeljske licence naj bi bili veliko višji od stroškov nacionalne licence, zaradi česar naj bi bila ta prva licenca za distributerje nedostopna. Strošek pridobitve novih naročnikov zunaj tradicionalnega ozemlja distributerja naj bi povzročil drastično zmanjšanje njegovega manevrskega prostora glede produkcije. V vsakem primeru naj ji geografske omejitve, ki so del licenc, ki jih je sklenila skupina Groupe Canal +, ne bi omogočale, da se svobodno obrne na stranke v celotni Uniji.
Komisija in BEUC izpodbijata utemeljenost te trditve.
2)

Presoja Sodišča
Najprej je treba poudariti, da je treba trditve v okviru drugega dela tretjega pritožbenega razloga v delu, v katerem se z njimi grajajo ugotovitve iz točke 69 izpodbijane sodbe, zavrniti kot brezpredmetne.
Iz uporabe izraza „vsekakor“ v točki 67 izpodbijane sodbe in uporabe dikcije „tudi če bi bilo treba šteti, da je bila Komisija dolžna preučiti možnost uporabe člena 101(3) PDEU“ v točki 72 te sodbe namreč izhaja, da je Splošno sodišče presojo v točkah od 67 do 72 navedene sodbe opravilo podredno, če bi bilo treba šteti, da je bila Komisija dolžna preučiti možnost uporabe člena 101(3) PDEU.
Ker pa je Splošno sodišče, kot je razvidno iz preučitve prvega dela tretjega pritožbenega razloga, pravilno presodilo, da Komisiji v okviru postopka, v katerem je bil sprejet sporni sklep, ni bilo treba presoditi, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 101(3) PDEU, očitki zoper točko 69 izpodbijane sodbe, tudi če bi bili utemeljeni, nikakor ne morejo povzročiti razveljavitve izpodbijane sodbe.
V delu, v katerem se trditve, podane v okviru drugega dela tretjega pritožbenega razloga, nanašajo na preudarke iz točke 57 izpodbijane sodbe, je treba opozoriti, da je v skladu s členom 256 PDEU in členom 58 Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Zato je samo Splošno sodišče pristojno, prvič, za ugotavljanje dejanskega stanja in, drugič, za presojo tega dejanskega stanja. Le če vsebinska nepravilnost ugotovitve navedenih dejstev s strani Splošnega sodišča izhaja iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, ali če bi bili dokazi, uporabljeni v podporo istim dejstvom, izkrivljeni, sta ta ugotovitev in presoja teh dokazov pravni vprašanji, ki sta predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (sklep z dne 19. decembra 2019, OPS Újpest/Komisija,
C‑741/18 P
, neobjavljen,
EU:C:2019:1104
, točka
in navedena sodna praksa).
Te trditve družbe Groupe Canal + pa se omejujejo na izpodbijanje presoje dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče in v skladu s katero je morebitno zmanjšanje prihodkov družbe Groupe Canal + od strank v Franciji mogoče izravnati s tem, da se lahko družba Groupe Canal + zaradi izvajanja zavez, ki so na podlagi spornega sklepa postale zavezujoče, odslej obrne na stranke v celotnem EGP, in ne le v Franciji, ne da bi se pri tem zatrjevalo izkrivljanje obsega teh zavez.
Zato so navedene trditve družbe Groupe Canal + nedopustne.
Glede na prej navedene preudarke je treba drugi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot delno brezpredmeten in zavreči kot delno nedopusten.
Iz tega sledi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
3.

Drugi pritožbeni razlog
a)

Trditve strank
Družba Groupe Canal + navaja, da je Splošno sodišče za ugotovitev v točki 72 izpodbijane sodbe, da predhodna ocena Komisije, da pogoji iz člena 101(3) PDEU niso bili izpolnjeni, ni napačna, v točki 67 te sodbe ugotovilo, da so upoštevne klavzule nalagale omejitve, ki presegajo to, kar je potrebno za produkcijo in distribucijo avdiovizualnih del, ki zahteva varstvo pravic intelektualne lastnine, v točki 70 navedene sodbe pa, da te klavzule odpravljajo vsakršno konkurenco v zvezi z ameriškimi filmi. Stranke pa naj v okviru postopka pred Splošnim sodiščem ne bi razpravljale o nobeni od teh ugotovitev. Splošno sodišče naj bi torej kršilo načelo kontradiktornosti.
Komisija izpodbija utemeljenost argumentacije družbe Groupe Canal +. Komisija in BEUC menita, da je drugi pritožbeni razlog v vsakem primeru brezpredmeten, ker se nanaša na podredne razloge izpodbijane sodbe. BEUC primarno meni, da ta pritožbeni razlog ni dopusten, ker je očitno nenatančen.
b)

Presoja Sodišča
Drugi pritožbeni razlog se nanaša na točke 67, 70 in 72 izpodbijane sodbe, ki zadevajo vprašanje uporabe člena 101(3) PDEU v obravnavanem primeru.
V zvezi s tem je treba, ne da bi bilo treba preučiti, ali je treba, kot trdi BEUC, ta pritožbeni razlog razglasiti za nedopusten, iz razlogov, navedenih v točkah 66 in 67 te sodbe, šteti, da je navedeni pritožbeni razlog brezpredmeten.
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
4.

Četrti pritožbeni razlog
Četrti pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov, od katerih se prvi nanaša na kršitev načela sorazmernosti in spoštovanja pravic tretjih oseb, ki naj bi jo storilo Splošno sodišče s tem, da je menilo, da Komisija ni bila dolžna drugega za drugim analizirati zadevne nacionalne trge, drugi pa na kršitev točke 128 Dobrih praks in pogodbenih pravic tretjih oseb, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da je menilo, da sporni sklep ne vpliva na možnost družbe Groupe Canal +, da se obrne na nacionalno sodišče, da bi to zagotovilo spoštovanje njenih pogodbenih pravic.
a)

Prvi del
1)

Trditve strank
Družba Groupe Canal + ob podpori UPC in Francoske republike v bistvu meni, da je Komisija s sprejetjem zavez družbe Paramount, ki se nanašajo na vse pogodbe, sklenjene z izdajatelji televizijskih programov v EGP, medtem ko so se predhodna ocena Komisije in pomisleki glede konkurence, ki jih je izrazila, nanašali le na izključne pravice, podeljene družbi Sky za ozemlje Združenega kraljestva in Irske, razlogovala „na podlagi ekstrapolacije“ in prekršila obveznost, da preuči druge nacionalne trge, zaradi česar ni upoštevala posebnosti drugih trgov, zlasti francoskega trga, katerega posebnost naj bi bila, da financiranje produkcije avdiovizualnih del zagotavljajo radiodifuzne hiše, med drugim družba Groupe Canal +. Ker je Splošno sodišče v točki 118 izpodbijane sodbe potrdilo pristop Komisije, naj bi v nasprotju s sodbo z dne 29. junija 2010, Komisija/Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, točka
), kršilo načelo sorazmernosti in pravice tretjih oseb.
Komisija ob podpori BEUC izpodbija utemeljenost te argumentacije.
2)

Presoja Sodišča
V obravnavani zadevi je dokazano, da se je predhodna ocena Komisije nanašala le na nekatere klavzule iz licenčnih sporazumov, ki jih je družba Paramount sklenila z družbo Sky in s katerimi je družba Paramount družbi Sky podelila izključne licence za ozemlje Združenega kraljestva in Irske. Iz točke 3 izpodbijane sodbe je namreč razvidno, da je Komisija preiskavo osredotočila na dve povezani klavzuli teh sporazumov. Cilj prve klavzule je bil družbi Sky prepovedati ali omejiti njeno možnost, da ugodi zahtevam potrošnikov iz EGP, vendar zunaj Združenega kraljestva in Irske, za samoiniciativni nakup storitev plačljive televizije. Z drugo klavzulo se je družbi Paramount v okviru sporazumov, ki jih je sklenila z radiodifuznimi hišami s sedežem v EGP, vendar zunaj Združenega kraljestva, naložilo, da zadnjenavedenim prepove ali omeji možnost, da ugodijo zahtevam potrošnikov iz Združenega kraljestva ali Irske za samoiniciativen nakup storitev plačljive televizije.
Poleg tega je zlasti iz točk od 8 do 10 izpodbijane sodbe razvidno, da so se zaveze družbe Paramount, ki so s spornim sklepom postale zavezujoče, nanašale tudi na podobne klavzule v licenčnih sporazumih, ki jih je družba Paramount sklenila ali bi jih lahko sklenila z drugimi radiodifuznimi hišami s sedežem v EGP.
Splošno sodišče je v točkah 40 in 41 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so se pomisleki Komisije v zvezi z upoštevnimi klavzulami nanašali na dejstvo, da so te klavzule pripeljale do absolutne ozemeljske ekskluzivnosti, s čimer se je ponovno vzpostavila razmejitev nacionalnih trgov in so bile v nasprotju s ciljem Pogodbe, in sicer vzpostavitvijo enotnega trga.
Kot je Splošno sodišče pravilno opozorilo v točki 46 izpodbijane sodbe, lahko v skladu s sodno prakso Sodišča sporazum, ki vodi do ponovne vzpostavitve razmejitve nacionalnih trgov, onemogoči uresničitev cilja Pogodbe, in sicer dosego integracije teh trgov z vzpostavitvijo enotnega trga. Zato je mogoče pogodbe, katerih namen je razmejiti trge po nacionalnih mejah ali otežiti interpenetracijo nacionalnih trgov, ob upoštevanju ciljev, ki se želijo z njimi doseči, ter gospodarskega in pravnega okvirja, v katerega se umeščajo, šteti za sporazume, katerih cilj je omejevanje konkurence v smislu člena 101(1) PDEU.
Taki sporazumi namreč lahko ogrozijo dobro delovanje enotnega trga, s čimer so v nasprotju z enim od glavnih ciljev Unije, neodvisno od položaja na nacionalnih trgih.
Zato je Splošno sodišče v točki 118 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da bi upoštevne klavzule, ker je njihov cilj razmejiti nacionalne trge iz celotnega EGP, ne da bi njihov gospodarski in pravni okvir omogočal ugotovitev, da ne morejo škoditi konkurenci, lahko v okviru uporabe člena 9 Uredbe št. 1/2003 pri Komisiji utemeljeno vzbudile pomisleke glede konkurence, ki se nanašajo na to celotno geografsko območje, čeprav Komisija ne bi drugega za drugim analizirala zadevnih nacionalnih trgov.
Zato je treba prvi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
b)

Drugi del
1)

Trditve strank
Družba Groupe Canal + trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 104 izpodbijane sodbe menilo, da sporni sklep ne pomeni posega v njeno pogodbeno svobodo, ker bi lahko družba Groupe Canal + zadevo predložila nacionalnemu sodišču, da bi to ugotovilo skladnost upoštevnih klavzul s členom 101(1) PDEU in glede družbe Paramount izpeljalo posledice, ki jih določa nacionalno pravo, kršilo načelo, ki naj bi izhajalo iz člena 9 Uredbe št. 1/2003, točke 128 Dobrih praks in opombe 76 teh dobrih praks, v skladu s katerim predmet ali učinek odločbe, sprejete na podlagi tega člena 9, ne sme biti, da zaveze postanejo obvezne za gospodarske subjekte, ki jih niso ponudili in ki nanje niso pristali.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče s tem, da je v točki 103 izpodbijane sodbe navedlo, da bi morala Komisija, če bi nacionalno sodišče družbi Paramount naložilo, da krši svoje zaveze, ponovno začeti preiskavo, izrecno priznalo, da je izvajanje teh zavez odvisno od volje družbe Groupe Canal +, ne da bi iz te ugotovitve izpeljalo vse pravne posledice.
Družba Groupe Canal + ob podpori Francoske republike v bistvu trdi, da naj bi Splošno sodišče s tem, da je v točki 100 izpodbijane sodbe presodilo, da bi lahko sporni sklep kvečjemu vplival na presojo nacionalnega sodišča le, kolikor vsebuje predhodno oceno, grobo kršilo pravice tretjih oseb, konkretno pravice družbe Groupe Canal +. Ta sklep naj bi družbi Groupe Canal + namreč odvzel pogodbeno svobodo, ker dejansko ne bi mogla doseči, da bi nacionalno sodišče nasprotovalo Komisiji in priznalo veljavnost upoštevnih klavzul. V zvezi s tem naj bi iz sodbe z dne 23. novembra 2017, Gasorba in drugi (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, točki
in
) izhajalo, da nacionalna sodišča ne smejo prezreti odločb, sprejetih na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003, in morajo upoštevati predhodno oceno Komisije ter jo obravnavati kot indic ali celo
prima facie
dokaz o protikonkurenčnosti zadevnega sporazuma. Svoboda teh sodišč naj bi bila ohranjena le, če se odločijo za nadaljevanje svojih pripravljalnih ukrepov v zvezi s skladnostjo zadevnih sporazumov s pravom konkurence.
Francoska republika dodaja, da naj bi bil vpliv odločbe, sprejete na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003, na presojo nacionalnega sodišča okrepljen z nizom zavez, dogovorjenih z drugimi podjetji zadevnega sektorja, tako da bi zaporedne zaveze lahko pomenile normo, od katere bi nacionalno sodišče težko odstopalo. Poleg tega bi lahko okoliščina, da bo morala Komisija – v primeru, da bi nacionalno sodišče menilo, da zadevni sporazum ne krši člena 101(1) PDEU – nujno ponovno začeti preiskavo na podlagi člena 9(2)(b) Uredbe št. 1/2003, nacionalno sodišče odvrnila od nasprotovanja predhodni oceni Komisije.
Komisija ob podpori BEUC v bistvu meni, da je Splošno sodišče v točkah od 83 do 108 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da izvajanje zavez družbe Paramount ni odvisno od volje tretjih oseb, vključno z družbo Groupe Canal +. Dejansko naj bi družba Paramount s tem, ko je predlagala te zaveze, uresničevala svojo pogodbeno svobodo, da več ne sklepa nekaterih pogodbenih klavzul oziroma da z njimi ni zavezana, in ta odločitev naj ne bi bila odvisna od volje tretjih oseb. Poleg tega naj to, da je Komisija te zaveze sprejela, družbi Groupe Canal + ne bi odvzelo možnosti, da pri nacionalnem sodišču vloži tožbo za varstvo svojih pravic v okviru pogodbenih razmerij z družbo Paramount. Če bi nacionalno sodišče menilo, da upoštevne klavzule ne kršijo člena 101(1) PDEU ali da izpolnjujejo pogoje iz odstavka 3 istega člena, bi moralo preučiti, ali lahko zaradi rezultata postopka pred tem sodiščem družba Paramount krši zaveze, ki so na podlagi izpodbijanega sklepa postale zavezujoče. Da bi se preprečilo, da bi rezultat tega postopka lahko družbo Paramount privedel do tega, da bi kršila te zaveze, bi lahko nacionalno sodišče zavrnilo odreditev izvršitve upoštevnih klavzul in hkrati v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi odredilo družbi Paramount nadomestno izpolnitev, in sicer plačilo odškodnine. Splošno sodišče naj bi tako rešitev predvidelo v točki 103 izpodbijane sodbe.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče v točki 102 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da bi družba Groupe Canal + lahko od nacionalnega sodišča zahtevala, da nasprotuje Komisiji in da prizna veljavnost upoštevnih klavzul. Iz točke 29 sodbe z dne 23. novembra 2017, Gasorba in drugi (
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
), naj bi izhajalo, da mora nacionalno sodišče upoštevati le predhodno oceno Komisije, ki je predstavljena v spornem sklepu, in jo obravnavati kot indic ali celo
prima facie
dokaz o protikonkurenčnosti upoštevnih klavzul.
2)

Presoja Sodišča
Splošno sodišče je v okviru preučitve drugega dela tretjega tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev – v nasprotju z načelom sorazmernosti – pogodbenih pravic tretjih oseb, kot je družba Groupe Canal +, v točkah 89 in 90 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da je odločba, sprejeta na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003, zavezujoča le za podjetja, ki so ponudila „zavezo“ v smislu te določbe, in njen predmet ali učinek ne sme biti, da take zaveze postanejo obvezne za gospodarske subjekte, ki jih niso ponudili in ki nanje niso pristali.
Splošno sodišče je v točkah 91 in 92 izpodbijane sodbe med drugim menilo, da če zaveza pomeni, da se pogodbena klavzula, ki podeljuje pravice tretji osebi, ne uporablja, bi to, da se Komisiji prizna pristojnost, da to zavezo določi kot zavezujočo za tretjo osebo, ki je, tako kot družba Groupe Canal +, ni ponudila niti ni bila predmet postopka, ki ga je sprožila Komisija, pomenilo poseg v pogodbeno svobodo zadevnega gospodarskega subjekta, ki presega določbe člena 9 Uredbe št. 1/2003.
Splošno sodišče je potem preučilo, ali je ob upoštevanju besedila spornega sklepa in pravnega okvira, v katerem je bil ta sprejet, predmet ali učinek tega sklepa ta, da se zaveza, ki jo je ponudila družba Paramount v nasprotju s členom 9 Uredbe št. 1/2003, izenači z zavezo, ki bi jo ponudila družba Groupe Canal +. V zvezi s tem je v točki 94 izpodbijane sodbe ugotovilo, prvič, da iz tega sklepa ne izhaja, da bi nalagal kakršno koli obveznost sopogodbenikom družbe Paramount, kot je družba Groupe Canal +.
Drugič, Splošno sodišče je v točki 95 izpodbijane sodbe na eni strani menilo, da to, da se družba Paramount na splošno zaveže, da ne bo sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla spoštovanje obveznosti izdajateljev televizijskih programov, da ne izvajajo pasivne prodaje zunaj njihovega izključnega ozemlja, kot je določena v točki 2.2(a) priloge k spornemu sklepu, samodejno pomeni, da družba Paramount ne izpolnjuje svoje obveznosti prepovedi take prodaje, kot je določena v točki 2.2 (a) te priloge, po drugi strani pa, da ta zaveza samodejno pomeni poseg v pogodbene pravice, ki jih imajo izdajatelji televizijskih programov, sopogodbeniki družbe Paramount, v razmerju do te družbe in ki vsakemu od njih zagotavlja absolutno ozemeljsko ekskluzivnost glede predmeta danega licenčnega sporazuma o vsebinah plačljive televizije.
Splošno sodišče je v točki 96 izpodbijane sodbe menilo, da se v takih okoliščinah postavlja vprašanje, ali ta rezultat nastane zaradi samega spornega sklepa, pri čemer bi šlo v tem primeru za nepopravljiv učinek na tretjo osebo, ki ni niti ponudila zaveze, ki je postala zavezujoča, niti ni nanjo pristala, oziroma ali je izjava družbe Paramount, da upoštevnih klavzul ne bo več spoštovala, v bistvu akt, ki ga zadnjenavedena sprejme na lastno tveganje in nikakor ne posega v možnost njenih sopogodbenikov, da sprožijo postopek pri nacionalnem sodišču, da bi dosegli spoštovanje teh klavzul.
Poleg tega je Splošno sodišče v točkah 100 in 102 izpodbijane sodbe med drugim menilo, da lahko nacionalno sodišče v okviru tožbe podjetja, s katero želi doseči spoštovanje svojih pogodbenih pravic, v katere posegajo zaveze, ki jih je Komisija določila kot zavezujoče na podlagi odločbe, ki temelji na členu 9(1) Uredbe št. 1/2003, privede do rezultata, ki je delno ali popolnoma drugačen od predhodne ocene Komisije z vidika prava konkurence, ki je v tej odločbi, in zavzame stališče, da klavzule, ki so predmet zavez, ne kršijo člena 101(1) PDEU.
Poleg tega je Splošno sodišče v točki 103 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da so nacionalna sodišča pristojna za sprejetje odločbe, ki bil lahko družbo Paramount privedla do tega, da prekrši zaveze, ki so na podlagi spornega sklepa postale zavezujoče.
Splošno sodišče je v točki 104 te sodbe iz teh preudarkov sklepalo, da sporni sklep ne posega v možnost družbe Groupe Canal +, da se obrne na nacionalno sodišče, da bi to ugotovilo skladnost upoštevnih klavzul s členom 101(1) PDEU in v zvezi z družbo Paramount izpeljalo posledice, ki jih določa nacionalno pravo.
V točki 106 navedene sodbe je ugotovilo, da je Komisija s sprejetjem spornega sklepa ravnala v mejah pooblastil, ki jih ima na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003, in je obvarovala njegov namen, ki temelji na razlogih ekonomičnosti postopka in učinkovitosti, ne da bi s tem posegla v pogodbene ali procesne pravice družbe Groupe Canal + na način, ki bi presegal to, kar je za doseganje tega cilja potrebno.
Družba Groupe Canal + Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je kršilo načelo sorazmernosti s tem, da je minimaliziralo pomen učinkov zadevnih zavez, ki jih je družba Paramount sprejela in so s spornim sklepom postale zavezujoče, na pogodbene pravice družbe Groupe Canal +, pri čemer trdi, da se je Splošno sodišče oprlo na napačno premiso glede učinkovitosti, ki bi jo v tem kontekstu imela tožba, ki se opira na take pravice in je vložena pri nacionalnem sodišču.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da načelo sorazmernosti v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da so akti institucij Unije primerni za uresničitev legitimnih ciljev zadevne ureditve in ne presegajo okvirov, ki so potrebni za doseganje teh ciljev (sodba z dne 11. decembra 2018, Weiss in drugi,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, točka
in navedena sodna praksa).
Komisija pri izvajanju načela sorazmernosti v okviru člena 9 Uredbe št. 1/2003 zgolj preveri, ali zadevne zaveze odpravljajo pomisleke, o katerih je obvestila zadevna podjetja, in ali so ta podjetja ponudila manj omejevalne zaveze, ki prav tako ustrezno odpravljajo te pomisleke. Vendar mora Komisija pri tem preverjanju upoštevati interese tretjih oseb (sodba z dne 29. junija 2010, Komisija/Alrosa,
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, točka
).
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 123 sklepnih predlogov, kadar Komisija zavez ne preveri z vidika njihove ustreznosti za odpravo pomislekov glede konkurence, ampak z vidika njihovega vpliva na interese tretjih oseb, načelo sorazmernosti zahteva, da se pravicam, katerih imetniki so te tretje osebe, ne odvzame pomena.
V teh okoliščinah je Splošno sodišče v točkah 91 in 92 izpodbijane sodbe pravilno v bistvu presodilo, da to, da je Komisija zavezo gospodarskega subjekta, da ne bo uporabil nekaterih pogodbenih klavzul v razmerju do svojega sopogodbenika, kot je družba Groupe Canal +, ki te zaveze ni ponudila in ni bila predmet postopka v zvezi z njo, določila kot zavezujočo in ob tem, da v skladu s točko 128 Dobrih praks ni bil predložen noben dokaz o njenem pristanku na zavezo, pomeni poseg v pogodbeno svobodo sopogodbenika, ki presega določbe člena 9 Uredbe št. 1/2003. Potem ko je Splošno sodišče v točki 94 izpodbijane sodbe nadalje ugotovilo, da iz spornega sklepa, sprejetega na podlagi navedenega člena 9, ne izhaja, da bi bila družbi Groupe Canal + neposredno naložena kakršna koli obveznost, pa je v točki 95 te sodbe prav tako pravilno poudarilo, da zaveze družbe Paramount, ki so s tem sklepom postale zavezujoče, samodejno pomenijo, da družba Paramount ne izpolnjuje nekaterih svojih pogodbenih obveznosti do družbe Groupe Canal + v okviru njunega licenčnega sporazuma, ki je začel veljati 1. januarja 2014.
Res je, kot je razvidno iz uvodne izjave 13 Uredbe št. 1/2003, da odločbe, ki jih Komisija sprejme na podlagi člena 9 te uredbe, ne posegajo v možnost med drugim sodišč držav članic, da ugotovijo kršitev členov 101 in 102 PDEU ter odločijo o predmetni zadevi. Odločba o zavezah, ki jo Komisija v zvezi z določenimi sporazumi med podjetji sprejme na podlagi člena 9(1) te uredbe, tako nacionalnim sodiščem ne preprečuje, da preizkusijo skladnost navedenih sporazumov s pravili o konkurenci in glede na okoliščine primera ugotovijo, da so v skladu s členom 101(2) PDEU nični (sodba z dne 23. novembra 2017, Gasorba in drugi,
C‑547/16
,
EU:C:2017:891
, točka
).
Vendar prvi stavek člena 16(1) Uredbe št. 1/2003 določa, da nacionalna sodišča, kadar odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih iz člena 101 ali 102 PDEU, ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki bi bile v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije.
Odločba nacionalnega sodišča, s katero bi bilo podjetju, ki je prevzelo zaveze, ki so postale zavezujoče na podlagi odločbe, sprejete na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003, naloženo, da krši te zaveze, pa bi bila očitno v nasprotju s to odločbo.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 103 izpodbijane sodbe v bistvu presodilo, da bi lahko nacionalna sodišča, ki odločajo o tožbi zaradi zagotovitve spoštovanja pogodbenih pravic družbe Groupe Canal +, družbi Paramount eventualno naložila, naj krši svoje zaveze, ki so s spornim sklepom postale zavezujoče, kršilo prvi stavek člena 16(1) Uredbe št. 1/2003.
Poleg tega v skladu s sodno prakso Sodišča (sodba z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, točka
in navedena sodna praksa), ki je zdaj kodificirana v drugem stavku člena 16(1) Uredbe št. 1/2003, dosledna uporaba pravil o konkurenci in splošno načelo pravne varnosti zahtevata, da se nacionalna sodišča, kadar odločajo o sporazumih ali ravnanjih, ki so lahko še vedno predmet odločbe Komisije, izogibajo odločitvam, ki bi nasprotovale odločbi, ki jo namerava sprejeti Komisija na podlagi člena 101(1) in člena 102 PDEU ter člena 101(3) PDEU.
Ker pa so odločbe, ki temeljijo na členu 9(1) Uredbe št. 1/2003, sprejete, kot je razvidno iz besedila te določbe, „kadar namerava Komisija sprejeti odločbo, ki zahteva odpravo kršitve,“, iz sodne prakse, navedene v prejšnji točki te sodbe, izhaja, da če gre za odločbo, ki temelji na navedeni določbi, nacionalna sodišča glede zadevnih ravnanj ne smejo sprejeti „negativnih“ odločb, in sicer o ugotovitvi neobstoja kršitve členov 101 in 102 PDEU, v položajih, v katerih lahko Komisija ponovno začne postopek na podlagi člena 9(2) in glede na okoliščine primera sprejme odločbo, s katero se formalno ugotovi kršitev.
Zato je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo tudi s tem, da je v točkah 100, 102 in 104 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da bi lahko nacionalno sodišče glede na okoliščine primera ugotovilo, da klavzule, kot so upoštevne klavzule, ne kršijo člena 101(1) PDEU, in ugodilo tožbi, ki bi jo podjetje vložilo zaradi zagotovitve spoštovanja svojih pogodbenih pravic, v katere posegajo zaveze, ki jih je Komisija določila kot zavezujoče, ali zaradi pridobitve odškodnine.
Iz tega sledi, da posredovanje nacionalnega sodišča ne more ustrezno in učinkovito nadomestiti neobstoja preverjanja sorazmernosti ukrepa z vidika varstva pogodbenih pravic tretjih oseb v fazi sprejetja odločbe na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003.
V teh okoliščinah je treba šteti, da je Splošno sodišče v točkah od 96 do 106 izpodbijane sodbe napačno v bistvu menilo, da možnost sopogodbenikov družbe Paramount, med drugim družbe Groupe Canal +, da se obrnejo na nacionalno sodišče, lahko odpravi učinke zavez družbe Paramount, ki so s spornim sklepom postale zavezujoče, na pogodbene pravice navedenih sopogodbenikov, ki so bili ugotovljeni v točki 95 navedene sodbe.
Res je, kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 101 izpodbijane sodbe, da je Sodišče v sodbi z dne 29. junija 2010, Komisija/Alrosa (
C‑441/07 P
,
EU:C:2010:377
, točka
), v okviru postopka preiskave, ki se je nanašal na podjetji, ki sta sklenili sporazum, katerega začetek veljavnosti je bil pogojen s tem, da od Komisije pridobita negativni izvid ali izjemo, ugotovilo, da to, da je Komisija enostranske zaveze, ki jih je predlagalo podjetje, določila kot zavezujoče, ne pomeni, da druga podjetja ne morejo zaščititi svojih morebitnih pravic v okviru svojih odnosov s tem podjetjem. Vendar je treba glede na omejitve, ki vplivajo na pristojnosti nacionalnih sodišč, navedene v točkah 109, 110, 112 in 113 te sodbe, ugotoviti, da pogodbene pravice tretje osebe, kot je družba Groupe Canal +, ne morejo biti ustrezno varovane v okviru tožbe, vložene pri takem sodišču, v okoliščinah, v katerih Komisija kot zavezujočo določi zavezo, da sopogodbenik tretje osebe ne izpolni nekaterih svojih obveznosti do te tretje osebe, ki jih je svobodno prevzel na podlagi nepogojnega sporazuma, ki je že začel veljati, pri čemer ta tretja oseba ni bila predmet postopka, ki ga je začela Komisija.
Iz tega sledi, da je treba drugi del četrtega pritožbenega sprejeti.
Iz navedenega izhaja, da je bilo v izpodbijani sodbi pri presoji sorazmernosti spornega sklepa glede posega v interese tretjih oseb, ki jo je opravilo Splošno sodišče, napačno uporabljeno pravo.
Glede na vse zgornje preudarke je treba izpodbijano sodbo razveljaviti.
VI.

Tožba pred Splošnim sodiščem
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče ob razveljavitvi odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
V tem primeru je tako.
Družba Groupe Canal + z drugim delom tretjega tožbenega razloga v bistvu trdi, da je Komisija s tem, da je zaveze družbe Paramount s spornim sklepom določila kot zavezujoče, nesorazmerno posegla v pogodbene pravice tretjih oseb, kot je družba Groupe Canal +, in tako kršila načelo sorazmernosti.
V zvezi s tem bi, kot je razvidno iz točke 107 te sodbe, kadar zaveza zajema to, da se ne uporablja pogodbena klavzula, ki daje pravice tretjim osebam, priznanje, da je Komisiji pristojna, da to klavzulo določi kot zavezujočo za tretjo osebo, ki je ni ponudila in ni bila predmet postopka, ki ga je začela Komisije, pomenilo poseg v pogodbeno svobodo zadevnega gospodarskega subjekta, ki presega določbe člena 9 Uredbe št 1/2003.
Čeprav je v obravnavani zadevi iz spisa razvidno, da sporni sklep izdajateljem televizijskih programov, ki so sopogodbeniki družbe Paramount, ne nalaga obveznosti, ostaja dejstvo, kot je Sodišče v bistvu ugotovilo v točki 107 te sodbe, da njene zaveze, ki so s spornim sklepom postale zavezujoče, samodejno posegajo v pogodbeno pravico, ki jo imajo ti izdajatelji televizijskih programov, med katerimi je tudi družba Groupe Canal +, v razmerju do družbe Paramount, in sicer, da ta zadnjenavedena družba vsakemu od njih zagotavlja absolutno ozemeljsko ekskluzivnost glede predmeta vsakega licenčnega sporazuma o vsebinah plačljive televizije. Na podlagi tega sklepa družba Paramount namreč ne sme izpolniti nekaterih obveznosti, katerih namen je zagotoviti to ekskluzivnost in ki izhajajo iz njenih pogodb z navedenimi izdajatelji televizijskih programov, zlasti tistih iz členov 3 in 12 njene licenčne pogodbe z družbo Groupe Canal +, ki je začela veljati 1. januarja 2014.
Kot pa je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 125 sklepnih predlogov, so take obveznosti lahko bistveni element ekonomskega ravnovesja, ki so ga ti izdajatelji televizijskih programov in družba Paramount določili pri izvrševanju svoje pogodbene svobode.
V teh okoliščinah, kot je razvidno iz preučitve drugega dela četrtega pritožbenega razloga in, natančneje, iz točk od 108 do 117 te sodbe, možnost sopogodbenikov družbe Paramount, med katerimi je skupina Groupe Canal +, da se obrnejo na nacionalno sodišče, ne more ustrezno odpraviti teh učinkov spornega sklepa na pogodbene pravice navedenih sopogodbenikov. Iz tega sledi, da je Komisija s tem, da je zaveze družbe Paramount z navedenim sklepom določila kot zavezujoče, v nasprotju z zahtevo, navedeno v točki 106 te sodbe, odvzela bistvo pogodbenim pravicam tretjih oseb, med katerimi so tudi pravice družbe Groupe Canal +, v razmerju do družbe Paramount, in tako kršila načelo sorazmernosti.
Zato je treba sprejeti drugi del tretjega tožbenega razloga in torej sporni sklep razglasiti za ničen, ne da bi bilo treba preučiti druge trditve in razloge, navedene na prvi stopnji.
VII.

Stroški
Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če je pritožba utemeljena in samo dokončno odloči v sporu.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Družba Groupe Canal +, EFADs, UPC in družba C More Entertainment AB so predlagale, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške družbe Groupe Canal +, EFADs in UPC v okviru te pritožbe in postopka na prvi stopnji ter stroške družbe C More Entertainment AB v okviru postopka na prvi stopnji.
Ker Francoska republika ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, nosi svoje stroške.
V skladu s členom 140(3) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, BEUC kot intervenientka pred Splošnim sodiščem nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. decembra 2018, Groupe Canal +/Komisija (
T‑873/16
,
EU:T:2018:904
), se razveljavi.

2.
Sklep Evropske komisije z dne 26. julija 2016 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 Pogodbe o delovanju Evropske unije in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.40023 – Čezmejni dostop do plačljive televizije) se razglasi za ničen.

3.
Evropska komisija poleg svojih stroškov nosi stroške družbe Groupe Canal + SA, European Film Agency Directors – EFADs in Union des producteurs de cinéma (UPC) v okviru te pritožbe in postopka na prvi stopnji ter stroške družbe C More Entertainment AB v okviru postopka na prvi stopnji.

4.
Francoska republika nosi svoje stroške.

5.
Evropska potrošniška organizacija (BEUC) nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.