CELEX: 62015TJ0052
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja
Zamrzavanje financijskih sredstava
Potpora iranskoj vladi
Aktivnosti istraživanja i tehnološkog razvoja u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom
Prava obrane
Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu
Pogreška koja se tiče prava i pogreška u ocjeni
Pravo vlasništva
Proporcionalnost
Zlouporaba ovlasti
Zahtjev za naknadu štete

Okolnosti spora
Tužitelj, Sharif University of Technology, institut je za visoko obrazovanje i istraživanje koji se nalazi u Teheranu, Iran. Osnovan je 1966. te je specijaliziran u tehnologiji, strojarstvu i fizikalnim znanostima.
Ovaj predmet nastao je u vezi s mjerama ograničavanja uvedenima u svrhu stvaranja pritiska na Islamsku Republiku Iran kako bi prestala s nuklearnim aktivnostima koje predstavljaju rizik u pogledu širenja nuklearnog oružja i s razvojem lansirnih sustava nuklearnog oružja.
Dana 9. lipnja 2010. Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Vijeće sigurnosti) usvojilo je Rezoluciju 1929 (2010) (u daljnjem tekstu: Rezolucija 1929) kojom se proširuje opseg primjene mjera ograničavanja određenih rezolucijama Vijeća sigurnosti 1737 (2006), 1747 (2007) i 1803 (2008) te uvodi dodatne mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana.
Dana 17. lipnja 2010. Europsko vijeće naglasilo je svoju pojačanu zabrinutost u pogledu iranskog nuklearnog programa i pozdravilo usvajanje Rezolucije 1929 Vijeća sigurnosti. Europsko Vijeće pozvalo je Vijeće Europske unije na usvajanje mjera kako o provođenju mjera koje su sadržane u Rezoluciji 1929 tako i onih popratnih s ciljem podupiranja rješavanja kroz pregovore svih otvorenih pitanja u pogledu razvoja osjetljivih tehnologija Islamske Republike Irana radi potpore njezinim nuklearnim i raketnim programima. Te mjere trebale su se odnositi na iransku trgovinu, financijski sektor, prometni sektor, ključne sektore naftne i plinske industrije te dodatnim uvrštenjima na popis, posebno vezano uz Islamsku revolucionarnu gardu (u daljnjem tekstu: IRGC).
Vijeće je 26. srpnja 2010. donijelo Odluku 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (
SL L 195, str. 39
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.) u čijem se Prilogu II. navode osobe i subjekti – koje na popis nije uvrstilo Vijeće sigurnosti ili Odbor za sankcije Rezolucijom 1737 (2006), a koja su spomenuta u Prilogu I. – čija se financijska sredstva zamrzavaju. Uvodna izjava 22. navedene odluke upućuje na Rezoluciju 1929 i spominje kako ta rezolucija naglašava moguću povezanost prihoda koje u Iranu ostvaruje energetski sektor s financiranjem osjetljivih nuklearnih djelatnosti koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja.
Dana 23. siječnja 2012. Vijeće je donijelo Oduku 2012/35/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 19, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 170.). Uvodna izjava 8. te odluke preuzima u biti sadržaj uvodne izjave 22. Odluke 2010/413 (vidjeti točku 5. ove presude). Nadalje, sukladno uvodnoj izjavi 13. Odluke 2012/35, trebalo bi uvesti ograničavanja na ulaz i zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora za dodatne osobe i subjekte koje pružaju potporu iranskoj vladi pri izvršavanju aktivnosti štetnih s aspekta širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za lansiranje nuklearnog oružja, posebno za osobe i subjekte koji osiguravaju financijsku, logističku ili materijalnu potporu iranskoj vladi.
Članak 1. stavak 7. točka (a) podtočka ii. Odluke 2012/35 dodao je sljedeću odredbu članku 20. stavku 1. Odluke 2010/413:
„(c)
druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji podupiru iransku vladu te s njima povezane osobe i subjekti kako su navedeni u Prilogu II.”
Stoga je u okviru Ugovora o FEU‑u Vijeće donijelo 23. ožujka 2012. Uredbu (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (
SL L 88, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.). U cilju provedbe članka 1. stavka 7. točke (a) podtočke (ii.) Odluke 2012/35, članak 23. stavak 2. te uredbe predviđa zamrzavanje svih financijskih sredstava osoba, subjekata i tijela navedenih u njezinu Prilogu IX., koji su određeni kao:
„[…]
(d)
druge osobe subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu, kao što je npr. materijalna, logistička ili financijska potpora iranskoj vladi te osobe i subjekti koji su s njima povezani;
[...]”
Dana 15. listopada 2012. Vijeće je donijelo Oduku 2012/635/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 282, str. 58
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 129.). U skladu s uvodnom izjavom 6. Odluke 2012/635, uputno je pregledati zabranu prodaje, opskrbe ili prijenosa u Islamsku Republiku Iran dodatne robe s dvojnom namjenom navedene u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EZ) br. 428/2009 od 5. svibnja 2009. o utvrđivanju režima Zajednice za nadzor izvoza, prijenosa, brokeringa i provoza robe s dvojnom namjenom (
SL L 134, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 7., str. 10.), s namjerom da se uključi roba koja može biti važna za industriju koja je pod izravnim ili neizravnim nadzorom ujedinjenih snaga IRGC‑a ili koja može biti važna za iranski nuklearni vojni program i program balističkih raketa, uzimajući pritom u obzir potrebu da se izbjegne nenamjeravani učinak na civilno stanovništvo Irana. Nadalje, uvodnom izjavom 9. Odluke 2012/635 određeno je da treba zabraniti prodaju, opskrbu ili prijenos ključne pomorske opreme i tehnologije Islamskoj Republici Iranu koja se upotrebljava za gradnju, održavanje ili obnovu brodova. Osim toga, prema uvodnoj izjavi 16. te odluke, na popis osoba i subjekata iz Priloga II. Odluci 2010/413/ZVSP, koje podliježu mjerama ograničavanja, treba uvrstiti dodatne osobe i subjekte, posebno iranske subjekte u državnom vlasništvu koji su uključeni u naftni i plinski sektor i tako osiguravaju znatan izvor prihoda za iransku vladu.
Članak 20. stavak 1. točka (c) Odluke 2010/413 izmijenjen je člankom 1. stavkom 8. točkom (a) Odluke 2012/635 te predviđa da su predmet mjera ograničavanja:
„(c)
druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji daju potporu iranskoj vladi i subjekti u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom ili s njima povezane osobe i subjekti, navedeni su u Prilogu II.”
Vijeće je 21. prosinca 2012. donijelo Uredbu (EU) br. 1263/2012 o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (
SL L 356, str. 34
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 15., str. 91.). Člankom 1. stavkom 11. Uredbe br. 1263/2012 mijenja se članak 23. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 267/2012 koji predviđa zamrzavanje financijskih sredstava osoba, subjekata i tijela nabrojenih u njezinu Prilogu IX., koji su određeni kao:
„(d)
druge osobe subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu, kao što je npr. materijalna, logistička ili financijska potpora iranskoj vladi te subjekti u njihovu vlasništvu ili pod kontrolom osobe, kao i subjekti koji su s njima povezani”
Na popise koji se nalaze u tablici I. u Prilogu II. Odluci 2010/413 tužiteljevo ime prvi put je bilo uvršteno Odlukom 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 356, str. 71
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 207.), a Provedbenom uredbom (EU) br. 1264/2012 od istog dana o provedbi Uredbe br. 267/2012 (
SL L 356, str. 55
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 201.) na popise koji se nalaze u tablici I. u Prilogu IX. Uredbi 267/2012.
To uvrštenje zasnivalo se na sljedećim razlozima:
„Sharif University of Technology (SUT) pomaže subjektima uvrštenima na popis u kršenju odredbi sankcija UN‑a i EU‑a prema Iranu i izravno podupire aktivnosti Irana koje su osjetljive u pogledu širenja nuklearnog oružja. Od kraja 2011. SUT osigurava laboratorije koje koriste [Kalaye] ElectricCompany (KEC), subjekt koji se bavi nuklearnim aktivnostima i uključen je na popis UN‑a i društvo Iran Centrifuge Technology Company (TESA) koje je uvršteno na popis EU‑a.”
Presudom od 3. srpnja 2014., Sharif University of Technology/Vijeće (
T‑181/13
,
EU:T:2014:607
), Opći je sud poništio Odluku 2012/829 i Uredbu 1264/2012 u dijelu u kojem su se odnosile na tužitelja.
Dopisom od 4. rujna 2014. Vijeće je obavijestilo tužitelja o svojoj namjeri da na temelju novih razloga njegovo ime ponovno uvrsti na popise pa ga je pozvalo da podnese očitovanja u roku koji je istjecao 15. rujna 2014. U tom dopisu Vijeće je smatralo da tužitelj podupire iransku vladu sporazumom o suradnji sklopljenih s iranskim vladinim organizacijama koje su Ujedinjeni narodi i Europska unija uvrstili na popis. Vijeće je tom dopisu priložilo dokumente koji se nalaze u njegovu spisu i na kojima se temelji to novo uvrštavanje.
Dopisom od 15. rujna 2014. tužitelj je zatražio od Vijeća da preispita svoju odluku.
Vijeće je 7. studenoga 2014. donijelo Oduku 2014/776/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 325, str. 19
.). Tom je odlukom tužiteljevo ime bilo ponovno uvršteno u tablicu I. u Prilogu II. Odluci 2010/413 koji sadržava popis „[o]sob[a] i subjek[ata] uključeni[h] u nuklearne aktivnosti i aktivnosti povezane s balističkim projektilima te osob[a] i subjek[ata] koji pružaju potporu Vladi Irana”.
Posljedično, Vijeće je istog dana donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 1202/2014 o provedbi Uredbe br. 267/2012 (
SL L 325, str. 3
.) kojom je tužiteljevo ime ponovno uvršteno u tablicu I. u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012 koji sadržava popis „[o]soba i subjek[ata] uključeni[h] u nuklearne aktivnosti i aktivnosti povezane s balističkim projektilima te osob[a] i subjek[ata] koji pružaju potporu Vladi Irana”.
U Odluci 2014/776 i Provedbenoj uredbi br. 1202/2014 (u daljnjem tekstu zajedno: pobijani akti) uvrštavanje tužiteljeva imena na popise obrazloženo je na sljedeći način:
„Sharif University of Technology (SUT) ima niz sporazuma o suradnji s organizacijama iranske vlade, koje su UN i/ili EU uvrstili na popis, a koje djeluju u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, posebno u području proizvodnje i nabave balističkih projektila. To uključuje: sporazum s Organizacijom za svemirsku industriju koju je EU uvrstio na popis, zbog, između ostalog, proizvodnje satelita; suradnju s iranskim ministarstvom obrane i Iranskom revolucionarnom gardom (IRGC) na natječajima za pametne brodove; širi sporazum s ratnim zrakoplovstvom IRGC‑a koji obuhvaća razvoj i jačanje odnosa sa sveučilištem te organizacijsku i stratešku suradnju; SUT je strana sporazuma između šest sveučilišta kojim se putem istraživanja povezanih s obranom podržava Vlada Irana; na SUT‑u se također održavaju diplomski programi za projektiranje i izgradnju letjelica bez posade (UAV) koje je, između ostalih, osmislilo ministarstvo znanosti. Promatrano u cjelini, navedeno pokazuje značajan angažman s Vladom Irana u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, što predstavlja potporu Vladi Irana.”
Organizacija za svemirsku industriju (u daljnjem tekstu: AIO) na popise je uvrštena zbog sljedećih razloga:
„AIO nadzire iransku proizvodnju raketa, uključujući koncerne Shahid Hemmat Industrial Group, Shahid Bagheri Industrial Group i Fajr Industrial Group, koji su svi uvršteni na popis na temelju UNSCR 1737 (2006). Vođa AIO‑a i dva druga visoka dužnosnika također su uvrštena na popis na temelju UNSCR 1737 (2006).”
Uvrštavanje IRGC‑a na popis obrazloženo je ovako:
„Odgovorna za iranski nuklearni program. Ima operativni nadzor nad iranskim programom balističkih raketa. Više je puta pokušala javnim nabavama poduprijeti iranski nuklearni program i program balističkih raketa.”
Dopisom od 10. studenoga 2014. Vijeće je tužitelja obavijestilo o svojoj odluci da njegovo ime ponovno uvrsti na popise.
Dopisom od 2. veljače 2015. tužitelj je od Vijeća zatražio da mu dostavi sve elemente, podatke i dokaze na temelju kojih je odlučilo ponovno uvrstiti njegovo ime na popise kao i identitet države članice koja je predložila to novo uvrštavanje.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. veljače 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 17. rujna 2015. tužitelj je podnio zahtjev za održavanje rasprave pri čemu je u skladu s odredbama članka 106. stavka 2. Poslovnika Općeg suda naznačio razloge zbog kojih želi da ga se sasluša. U određenom roku Vijeće nije zauzelo stajalište o održavanju rasprave. Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud (sedmo vijeće) prihvatio je tužiteljev zahtjev.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijane akte u dijelu u kojem se odnose na njega;
—
naloži Vijeću da mu isplati naknadu štete koja je pobijanim aktima nanesena njegovu ugledu;
—
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu kao neosnovanu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
1.
Zahtjev za poništenje
U prilog svojem zahtjevu za poništenje tužitelj ističe četiri tužbena razloga koji se temelje, kao prvo, na povredi njegovih prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu, kao drugo, na pogrešci koja se tiče prava i na očitim pogreškama u ocjeni, kao treće, na povredi prava vlasništva i načela proporcionalnosti, te, kao četvrto, na zlouporabi ovlasti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu
Na prvom mjestu, tužitelj prigovara Vijeću da u dopisu od 10. studenoga 2014. (vidjeti točku 22. ove presude) nije navelo datum donošenja odluke o ponovnom uvrštavanju njegova imena na popise. Podsjeća u tom kontekstu da je u svojem dopisu od 15. rujna 2014. podnio zahtjev za preispitivanje.
U tom pogledu dostaje istaknuti da je svojem gore navedenom dopisu od 10. studenoga 2014., koji je tužitelj primio 25. studenoga 2014., Vijeće priložilo presliku objave pobijanih akata u
Službenom listu Europske unije
, u kojoj je, i to u naslovima tih akata, izričito naveden njihov datum donošenja, to jest 7. studenoga 2014.
Na drugom mjestu tužitelj prigovara Vijeću da se nije odazvalo na njegov zahtjev za pristup spisu koji je podnesen u dopisu od 2. veljače 2015. Naime, Vijeće mu nije dostavilo relevantne interne dokumente, suprotno svojoj praksi u drugim predmetima koji se odnose na mjere ograničavanja. Nadalje, određene indicije ukazuju na to da su pobijani akti bili doneseni na temelju podataka koji se ne nalaze u dokumentima dostavljenim dopisom Vijeća od 4. rujna 2014. U tom pogledu tužitelj navodi da ti dokumenti ne sadržavaju ni najmanji dokaz za jedan od razloga za uvrštavanje koji su navedeni u pobijanim aktima, a prema kojem se kod tužitelja „održavaju diplomski programi za projektiranje i izgradnju letjelica bez posade (UAV) koje je, između ostalih, osmislilo ministarstvo znanosti”.
Stoga tužitelj smatra da je Vijeće povrijedilo njegova prava obrane i njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu time što mu nije u cijelosti dalo pristup spisu, uključujući pristup identitetu države članice od koje je potekao prijedlog za ponovno uvrštavanje njegova imena na popise.
Valja utvrditi da je svojim dopisom od 4. rujna 2014., kojim tužitelja obavještava o svojoj namjeri da njegovo ime ponovno uvrsti na popis (vidjeti točku 15. ove presude), Vijeće dostavilo tužitelju dokaze i podatke kojima je raspolagalo i na koje se oslonilo radi donošenja pobijanih akata. U svojem odgovoru na tužbu Vijeće je pojasnilo da je osim tih elemenata njegov spis sadržavao samo prijedlog i revidirani prijedlog za ponovno uvrštavanje tužiteljeva imena na popise, koji su potjecali od jedne države članice, kao i bilješku koju je Glavno tajništvo podnijelo Odboru stalnih predstavnika (Coreper) i Vijeću radi donošenja pobijanih akata. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 4. rujna 2015. Vijeće je podnijelo te dokumente.
Iz tih dokumenata, u kojima je bio zatamnjen identitet države članice od koje potječe prijedlog za ponovno uvrštavanje isto kao i svi podaci koji se ne tiču tužitelja, proizlazi da ne sadržavaju nikakve dopunske relevantne podatke u odnosu na podatke koji su tužitelju dostavljeni dopisom od 4. rujna 2014. i u dokumentima priloženim tom dopisu.
Stoga, s jedne strane, valja utvrditi da su neosnovani tužiteljevi navodi prema kojima su pobijani akti bili doneseni na temelju podataka koji se nisu nalazili u dokumentima koji su mu dostavljeni dopisom od 4. rujna 2014. (vidjeti točku 31. ove presude).
S druge strane, treba istaknuti da je identitet države članice, od koje potječe prijedlog za uvrštavanje na popise, kao takav povjerljiv pa ga se iz važnih razloga, koji se tiču sigurnosti Unije ili njezinih država članica ili vođenja njihovih međunarodnih odnosa, ne može dostaviti dotičnoj osobi. Okolnost da ti podaci nisu otkriveni tužitelju ne može, međutim, dovesti do povrede njegovih prava obrane i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu jer ta okolnost nema nikakvog utjecaja na mogućnost dostupnu tužitelju da svrhovito iznosi svoja očitovanja o razlozima za uvrštavanje njegova imena i o dokazima na kojima se oni zasnivaju.
Proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava i na očitim pogreškama u ocjeni
Tužitelj smatra da je Vijeće pogrešno protumačilo pravni kriterij koji se odnosi na osiguravanje potpore iranskoj vladi iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413 i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012 (u daljnjem tekstu: sporni kriterij) na kojemu se zasniva ponovno uvrštavanje njegova imena na popise na temelju pobijanih akata. Tužitelj tvrdi u bitnome da taj kriterij ne pokriva aktivnosti istraživanja i tehnološkog razvoja u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, navedenima u razlozima uvrštavanja njegova imena na popise jer između tih aktivnosti i programa širenja nuklearnog oružja Islamske Republike Irana ne postoji veza. Nadalje, tužitelj ističe da dokumenti koje je Vijeće dostavilo kao dokaze ne mogu potkrijepiti razloge za uvrštavanje njegova imena.
Tumačenje spornog kriterija s obzirom na aktivnosti u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, navedenima u razlozima pobijanih akata
Na prvom mjestu, tužitelj prigovara Vijeću da je prihvatilo doslovno tumačenje spornog kriterija omogućivši time da se obuhvati široku skupinu osoba, uključujući iranske porezne obveznike. Tužitelj smatra da taj kriterij upućuje samo na potporu koja iranskoj vladi omogućuje izvršavanje nuklearnih aktivnosti koje predstavljaju opasnost od širenja, a što podrazumijeva postojanje uzročne veze između ponašanja koje čini „potporu” i izvršavanja takvih aktivnosti. Zahtjev postojanja takve uzročne veze proizlazi iz uvodne izjave 13. Odluke 2012/35, članka 215. stavka 1. UFEU‑a i presude od 13. ožujka 2012., Tay Za/Vijeće (
C‑376/10 P
, Zb.,
EU:C:2012:138
, t.
61.
i
67.
).
Sudska praksa potvrđuje, kao prvo, da sporni kriterij upućuje samo na osiguravanje potpore iranskoj vladi koja joj omogućuje da izvršava aktivnosti širenja nuklearnog oružja. Kao drugo, ta materijalna, financijska ili logistička potpora treba imati posebnu „kvalitativnu ili kvantitativnu važnost”. Kao treće, svrha spornog kriterija je lišiti iransku vladu njezinih izvora prihoda kako bi je se obavezalo da okonča razvoj svojeg programa širenja nuklearnog oružja. Tužitelj se osobito poziva na presude od 16. srpnja 2014., National Iranian Oil Company/Vijeće (
T‑578/12
,
EU:T:2014:678
, t.
119.
i
120.
), od 25. ožujka 2015., Central Bank of Iran/Vijeće (
T‑563/12
, Zb.,
EU:T:2015:187
, t.
66.
), i od 25. lipnja 2015., Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće (
T‑95/14
, Zb. (ulomci),
EU:T:2015:433
, t.
53.
).
Na drugom mjestu, tužitelj smatra da njegova navodna suradnja s različitim ministarstvima iranske vlade nije činila potporu u smislu spornog kriterija jer njegove predmetne aktivnosti nisu imale kvalitativnu ili kvantitativnu važnost koja je nužna da se može pretpostaviti da on osigurava financijsku ili logističku potporu iranskoj vladi potičući izvršavanje aktivnosti širenja nuklearnog oružja.
U tom pogledu tužitelj ističe da je on javno sveučilište koje financira iranska država. Stoga, za razliku od velikih poduzeća djelatnih u financijskom sektoru ili naftnom i plinskom sektoru, koja su prethodno uvrštena na popise na temelju spornog kriterija, tužitelj nije osiguravao financijske izvore iranskoj vladi za što bi se moglo pretpostaviti da potiče izvršavanje aktivnosti Islamske Republike Irana u vezi sa širenjem nuklearnog oružja.
Tužitelj iz toga zaključuje da je u tim okolnostima na Vijeću bilo da dokaže da su po svojoj kvalitativnoj važnosti aktivnosti, koje mu ono predbacuje, omogućile iranskoj vladi da izvršava svoje aktivnosti širenja nuklearnog oružja.
Vijeće osporava te argumente.
Iz obrazloženja pobijanih akata (vidjeti točku 19. ove presude) proizlazi da je tužiteljevo ime Vijeće ponovno uvrstilo na popise zato što je njegov „značajan angažman s Vladom Irana u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom” činio potporu Vladi Irana u smislu spornog kriterija.
Za utvrđivanje takvog sudjelovanja Vijeće se u pobijanim aktima oslonilo na niz elemenata:
—
postojanje sporazuma o suradnji s organizacijama iranske vlade, koje su Ujedinjeni narodi ili Unija uvrstili na popis, a koje djeluju u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, posebno u području proizvodnje i nabave balističkih projektila, to jest:
—
sporazuma s AIO‑om za proizvodnju satelita;
—
suradnje s iranskim ministarstvom obrane i IRGC‑om na natječajima za pametne brodove;
—
šireg sporazuma s ratnim zrakoplovstvom IRGC‑a koji obuhvaća razvoj i jačanje odnosa sa sveučilištem te organizacijsku i stratešku suradnju;
—
tužiteljeva sudjelovanja u sporazumu između šest sveučilišta kojim se putem istraživanja povezanih s obranom podržava Vlada Irana;
—
okolnost da se kod tužitelja održavaju diplomski programi za projektiranje i izgradnju letjelica bez posade (UAV) koje je osmislilo ministarstvo znanosti, istraživanja i tehnologije.
U razlozima pobijanih akata izloženim u točkama 45. i 46. ove presude, jasno se navodi da Vijeće u bitnome prigovara tužitelju da iranskoj vladi osigurava potporu u područjima vojnog istraživanja i tehnologije ili područjima povezanima s vojskom, osobito sporazumom o suradnji s AIO‑om i IRGC‑om koji su sami uvršteni na popise i djeluju na tim područjima (vidjeti točke 20. i 21. ove presude).
Valja stoga ispitati tužiteljevu argumentaciju prema kojoj aktivnosti istraživanja i tehnološkog razvoja u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, u suradnji s ministarstvom obrane ili državnim subjektima, koji su sami uvršteni na popise, nisu pokrivene spornim kriterijem kada Vijeće ne dokaže da su te aktivnosti od kvalitativne ili kvantitativne važnosti tako da se može smatrati da pogoduju provođenju iranskog nuklearnog programa koji predstavlja opasnost od širenja nuklearnog oružja (vidjeti točku 41. ove presude).
Na prvom mjestu i suprotno tužiteljevim navodima (vidjeti točku 39. ove presude), sporni kriterij ne podrazumijeva utvrđivanje postojanja uzročne veze između ponašanja koje čini potporu iranskoj vladi i izvršavanja aktivnosti širenja nuklearnog oružja.
Dakako, prema sudskoj praksi sporni kriterij ne odnosi se na svaki oblik potpore iranskoj vladi, nego obuhvaća oblike potpore koji zbog svoje kvalitativne i kvantitativne važnosti doprinose iranskim nuklearnim aktivnostima. Tumačen, pod nadzorom suda Unije, u vezi s ciljem koji se sastoji od vršenja pritiska na iransku vladu kako bi je se natjeralo da prestane sa svojim aktivnostima koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja, sporni kriterij stoga objektivno definira ograničenu kategoriju osoba i subjekata na koje se mogu odnositi mjere zamrzavanja financijskih sredstava (presuda National Iranian Oil Company/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
119.
).
Naime, s obzirom na cilj mjera zamrzavanja financijskih sredstava, spomenut u točki 50. ove presude, iz spornog kriterija nedvojbeno proizlazi da se on ciljano i selektivno odnosi na aktivnosti svojstvene predmetnoj osobi ili subjektu koji, čak i ako sami po sebi izravno ili neizravno uopće nisu povezani sa širenjem nuklearnog oružja, ipak ga mogu poticati, osiguravajući iranskoj vladi osobito materijalna, financijska ili logistička sredstva ili pogodnosti koje joj omogućuju izvršavanje aktivnosti širenja nuklearnog oružja (vidjeti u tom smislu presude National Iranian Oil Company/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
120.
, i od 29. travnja 2015., National Iranian Gas Company/Vijeće,
T‑9/13
,
EU:T:2015:236
, t.
62.
).
Međutim, suprotno tumačenju koje tužitelj iznosi, iz sudske prakse izložene u točkama 50. i 51. ove presude ne proizlazi da pojam „potpora iranskoj vladi” podrazumijeva dokaz o povezanosti između te potpore i nuklearnih aktivnosti Islamske Republike Irana. U tom pogledu Vijeće s pravom smatra da tužitelj brka s jedne strane kriterij koji se odnosi na pružanje potpore iranskoj vladi naveden u članku 20. stavku 1. točki (c) Odluke 2010/413 i članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012, koji je jedini relevantan u ovom slučaju, s kriterijem koji se odnosi na pružanje „potpor[e] iranskim osjetljivim djelatnostima širenja nuklearnog oružja ili razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja”, navedenim u članku 20. stavku 1. točki (b) te odluke i u članku 23. stavku 2. točki (a) te uredbe, s druge strane (vidjeti u tom smislu presudu National Iranian Oil Company/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
139.
). Međutim, primjena prvog kriterija ne podrazumijeva postojanje određene povezanosti, čak i neizravne, s nuklearnim aktivnostima Irana, koja se zahtijeva u svrhu primjene drugog navedenog kriterija koji se odnosi na pružanje potpore nuklearnim aktivnostima Irana (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
, Zb.,
EU:C:2013:776
, t.
80.
i presudu Central Bank of Iran/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2015:187
, t.
66.
).
Naime, u pogledu spornog kriterija, iz uvodne izjave 13. Odluke 2012/35 (vidjeti točku 6. ove presude), kojom se taj kriterij unosi u članak 20. stavak 1. točku (c) Odluke 2010/413, izričito proizlazi da je Vijeće, smatrajući da je pružanje potpore iranskoj vladi moglo poticati izvršavanje aktivnosti štetnih s aspekta širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za lansiranje nuklearnog oružja, namjeravalo proširiti kriterije za uvrštavanje na popise tako da proširi donošenje mjera zamrzavanja financijskih sredstava na osobe i subjekte koji pružaju potporu navedenoj vladi, a da nije zahtijevalo postojanje izravne ili neizravne veze s takvim aktivnostima (vidjeti u tom smislu presudu National Iranian Oil Company/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
118.
).
Slijedom toga, primjenjivim propisima izričito je utvrđeno postojanje veze između pružanja potpore iranskoj vladi i izvršavanja aktivnosti širenja nuklearnog oružja. U tom kontekstu sporni kriterij valja shvatiti na način da se odnosi na svaku potporu koja, iako nije ni u kakvoj izravnoj ili neizravnoj vezi sa širenjem nuklearnog naoružanja, ipak može svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnošću poticati takav razvoj tako da iranskoj vladi osigurava sredstva ili potporu materijalne, financijske ili logističke naravi. Stoga nije na Vijeću da dokaže postojanje veze između ponašanja koje predstavlja potporu i olakšavanja aktivnosti širenja nuklearnog oružja (vidjeti u tom smislu presudu National Iranian Oil Company/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
140.
, Central Bank of Iran/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2015:187
, t.
81.
, i National Iranian Gas Company/Vijeće, t. 51.
supra
,
EU:T:2015:236
, t.
65.
).
Zato se ne može prihvatiti tužiteljev navod prema kojem je tumačenje spornog kriterija, navedeno u točkama 53. i 54. ove presude, u cijelosti doslovno i dovodi do uvrštavanja široke skupine ljudi na popise (vidjeti točku 39. ove presude). Naime, to tumačenje spornog kriterija s obzirom na svoj pravni kriterij ciljano se odnosi na ograničenu kategoriju osoba (vidjeti točke 50. i 51. ove presude) i ne može obuhvatiti puku činjenicu da je netko podmirio zakonske obveze, osobito one porezne (presuda National Iranian Oil Company/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
121.
).
Što se tiče članka 215. stavka 1. UFEU‑a i presude Tay Za/Vijeće, točka 39.
supra
(
EU:C:2012:138
), na koje se tužitelj također poziva, oni također nisu relevantni u ovom slučaju jer se Uredba br. 267/2012, provedena Provedbenom uredbom br. 1202/2014 zasniva na članku 215. stavku 2. UFEU‑a i jer su mjere koje je Sud ispitao u gore navedenoj presudi bile donesene na temelju članaka 60. i 301. UEZ‑a odnosno bile su dio pravnog okvira potpuno odvojenog od mjera ograničavanja donesenih protiv Republike Unije Mjanmar.
Na drugom mjestu, također se ne može prihvatiti tužiteljev argument prema kojem, stoga što potpora iranskoj vladi koja mu se predbacuje nije financijska, za razliku od potpore koju pružaju financijske institucije ili poduzeća djelatna u naftnom ili plinskom sektoru, koji su prethodno uvršteni na popise na temelju spornog kriterija, Vijeće mora dokazati da se pruženom potporom potiče izvršavanje aktivnosti širenja nuklearnog oružja (vidjeti točke 42. i 43. ove presude).
Dakako, u presudama na koje se tužitelj pozvao (vidjeti točku 40. ove presude) i koje se odnose, među ostalim, na naftni i plinski sektor u Iranu, Opći sud smatrao je da aktivnost državnih poduzeća djelatnih u tom sektoru (presuda National Iranian Oil Company/Vijeće, točka 40.
supra
,
EU:T:2014:678
, t.
141.
) ili poduzeća koja pružaju logističku potporu iranskoj vladi u navedenom sektoru (vidjeti u tom smislu presudu Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, t. 40.
supra
,
EU:T:2015:433
, t.
54.
) ispunjava sporni kriterij, ističući u bitnome da je primjenjivim propisima, osobito uvodnom izjavom 22. Odluke 2010/413 (vidjeti točku 5. ove presude), uvodnom izjavom 8. Odluke 2012/35 (vidjeti točku 6. ove presude) i uvodnom izjavom 16. Odluke 2012/635 (vidjeti točku 9. ove presude) bila utvrđena veza između izvora prihoda, koji je taj sektor predstavljao za Islamsku Republiku Iran, i financiranja aktivnosti štetnih s aspekta širenja nuklearnog oružja.
Međutim, sporni se kriterij ne može tumačiti na način da je namijenjen samo tomu da se iransku vladu liši njezinih izvora prihoda i tako je obveže da prestane sa svojim aktivnostima širenja nuklearnog oružja. Naime, taj se kriterij odnosi na svaku potporu koja po svojoj kvantitativnoj ili kvalitativnoj važnosti može poticati izvršavanje tih aktivnosti što se mora ocijeniti s obzirom na sve relevantne odredbe primjenjivih propisa (vidjeti točku 54. ove presude). U uvodnoj izjavi 13. Odluke 2012/35 i članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012 primjerice se navodi da se može raditi o materijalnoj, logističkoj ili financijskoj potpori.
Na trećem mjestu, valja stoga provjeriti, može li se u kontekstu primjenjivih propisa spornim kriterijem obuhvatiti aktivnosti istraživanja i tehnološkog razvoja u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, koje ne odgovaraju jednoj od triju vrsta potpora – materijalnoj, financijskoj ili logističkoj – primjerice navedenih u tim propisima (vidjeti točku 59. ove presude).
U tom pogledu valja istaknuti da iz Odluke 2010/413 i Uredbe br. 267/2012 proizlazi da se mjere ograničavanja mogu donijeti protiv osoba ili subjekata koji u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom sudjeluju pri nabavi Islamske Republike Irana one robe i tehnologije koje su zabranjene ili pružaju tehničku pomoć povezanu s tom robom i tom tehnologijom. Naime, u općim pravilima mjerodavnih odredaba zakonodavac Unije utvrdio je vezu između tih potonjih i širenja nuklearnog oružja (vidjeti po analogiji presudu Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, t. 52.
supra
,
EU:C:2013:776
, t.
76.
).
Konkretno, člankom 1. stavkom 1. točkom (c) Odluke 2010/413 zabranjuje se opskrba, prodaja ili prijenos Islamskoj Republici Iranu naoružanja i srodne vojne opreme svih vrsta, uključujući vojna vozila i opremu. Osim toga, na temelju članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 267/2012 zabranjeno je neposredno ili posredno pružati tehničku pomoć povezanu s robom i tehnologijom navedenom na Zajedničkome popisu robe vojne namjene Europske unije, koji je Vijeće usvojilo 17. ožujka 2014. (
SL C 107, str. 1
., u daljnjem tekstu: Zajednički popis robe vojne namjene ) ili s nabavom, proizvodnjom, održavanjem i uporabom roba navedenih na tom popisu, svim osobama, subjektima ili tijelima u Iranu ili za uporabu u Iranu.
Stoga je predvidjevši u okviru Uredbe br. 267/2012 takvu zabranu u pogledu određene vojne opreme, zakonodavac utvrdio vezu između nabave te vrste opreme Islamske Republike Irana i izvršavanja onih aktivnosti iranske vlade koje su štetne s aspekta širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za lansiranje nuklearnog oružja.
Takvo tumačenje potvrđuju rezolucije Vijeća sigurnosti 1737 (2006) i 1929 donesene 23. prosinca 2006. i 9. lipnja 2010. i navedene u uvodnim izjavama 1. i 4. Odluke 2012/35. Naime, opća pravila Unije, koja predviđaju donošenje mjera ograničavanja, treba tumačiti s obzirom na tekst i cilj rezolucija Vijeća sigurnosti koji se njima provodi (presude od 16. studenoga 2011., Bank Melli Iran/Vijeće,
C‑548/09 P
, Zb.,
EU:C:2011:735
, t.
104.
i od 25. travnja 2012., Manufacturing Support & Procurement Kala Naft/Vijeće,
T‑509/10
, Zb.,
EU:T:2012:201
, t.
83.
). Dvije gore navedene rezolucije odnose se pak na donošenje mjera prikladnih da se Islamskoj Republici Iranu onemogući da razvija osjetljive tehnologije u potporu svojim nuklearnim i raketnim programima. Konkretno, na popisima opreme i tehnologije kojom je na temelju navedenih rezolucija zabranjeno opskrbljivati Islamsku Republiku Iran, a na koje popise posebno upućuje Rezolucija 1929, nalaze se, među ostalim, sateliti i bespilotne letjelice.
Stoga pružanje potpore iranskoj vladi u vezi s istraživanjem i tehnološkim razvojem u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom ispunjava sporni kriterij kada se odnosi na opremu i tehnologiju navedenu na Zajedničkome popisu robe vojne namjene u pogledu koje je Islamskoj Republici Iranu nabava zabranjena (vidjeti točku 62. ove presude).
U tom pogledu valja pojasniti da se Zajednički popis robe vojne namjene odnosi, među ostalim, na sljedeću opremu:
„ML9. Ratna plovila (površinska ili podvodna), specijalna mornarička oprema, pribor, komponente i ostala površinska plovila, kako slijedi:
[…]
a.
Plovila i komponente, kako slijedi:
1.
Plovila (površinska ili podvodna) posebno projektirana ili izmijenjena za vojnu uporabu, bez obzira na trenutačno stanje popravka ili ispravnosti i bez obzira sadrže li oružne sustave ili oklop te trup ili dijelove trupa takvih plovila, i njihove komponente posebno projektirane za vojnu uporabu;
[…]
ML10. ‚Zrakoplov’, ‚vozila lakša od zraka’, bespilotne letjelice, zrakoplovni motori i ‚zrakoplovna’ oprema, pripadajuća oprema i komponente, posebno izrađene ili modificirane za vojnu uporabu, kako slijedi:
[…]
c.
Bespilotni zrakoplov i pripadajuća oprema te posebno konstruirane komponente za njih, kako slijedi:
1.
‚Bespilotne letjelice’, letjelice na daljinsko upravljanje (RPV‑ovi), autonomne programirane letjelice i bespilotne ‚letjelice lakše od zraka’;
[…]
ML11. Elektronička oprema, [satelit], kako slijedi:
[…]
c.
[satelit] posebno konstruiran [...] ili prilagođen [...] za vojnu uporabu i komponente [satelita] posebno konstruirane za vojnu uporabu.”
Iz toga proizlazi da pružanje potpore iranskoj vladi, među ostalim, u pogledu projektiranja, izgradnje ili razvoja satelita, plovila ili letjelica bez posade, koji odgovaraju specifikacijama iz Zajedničkog popisa robe vojne namjene, ispunjava sporni kriterij, pri čemu Vijeće ne mora dokazati da ta potpora po svojoj važnosti potiče izvršavanje aktivnosti širenja nuklearnog oružja.
Na četvrtom mjestu, valja, međutim, istaknuti da pitanje, je li određeno ponašanje obuhvaćeno spornim kriterijem, u svakom slučaju treba ispitati s obzirom na cjelokupni pravni i činjenični kontekst. Stoga, kada Vijeće nije u stanju dokazati da se predmetne aktivnosti odnose na satelite ili pametne brodove koji u stvarnosti odgovaraju specifikacijama iz Zajedničkog popisa robe vojne namjene, okolnost da se te aktivnosti odvijaju u suradnji s AIO‑om u pogledu proizvodnje satelita ili iranskim ministarstvom obrane i IRGC‑om na natječajima za pametne brodove upućuje na zaključak da, ako su navodi Vijeća o toj suradnji dostatno potkrijepljeni, potpora koja se tako pruža iranskoj vladi ima dostatnu važnost za ispunjavanje spornog kriterija.
Naime, AIO, za koji se u pobijanim aktima navodi da ga je Unija uvrstila na popis „zbog, između ostalog, proizvodnje satelita” sam je uvršten na popise iz razloga što „nadzire iransku proizvodnju projektila”, uključujući tri industrijske grupacije obuhvaćene Rezolucijom Vijeća sigurnosti 1737 (2006). Što se tiče IRGC‑a, on je na popise uvršten zbog sljedećih razloga:
„Odgovorna za iranski nuklearni program. Ima operativni nadzor nad iranskim programom balističkih raketa. Više je puta pokušala javnim nabavama poduprijeti iranski nuklearni program i program balističkih raketa”.
U tim se okolnostima na temelju izravne uključenosti AIO‑a u pogledu proizvodnje raketa i IRGC‑a u iranski nuklearni program i operativni nadzor nad iranskim programom balističkih raketa, a koju tužitelj ne osporava u ovom slučaju, može pretpostaviti da su aktivnosti vođene u suradnji s tim subjektima iranske vlade, a koje se odnose na proizvodnju satelita i razvoj pametnih brodova, od određenog interesa za izvršavanje aktivnosti koje su štetne s aspekta širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za lansiranje nuklearnog oružja.
U ovom slučaju valja provjeriti, jesu li navodi Vijeća o izvršavanju takvih aktivnosti od strane tužitelja dostatno potkrijepljeni.
Dokazi na koje se Vijeće poziva
Tužitelj smatra da Vijeće nije dokazalo da aktivnosti na koje se odnose dokumenti koje je podnijelo kao cjelina upućuju na „značajan angažman s Vladom Irana u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom”. Konkretno, Vijeće nije preciziralo koja je to vrsta potpore iranskoj vladi proizašla iz tužiteljeve suradnje s AIO‑om i s IRGC‑om. Činjenica da je tužitelj surađivao s vladom svoje zemlje, kao i druga iranska sveučilišta, uobičajena je za svaki istraživački institut na području znanosti i tehnologije u svakoj državi svijeta.
Nadalje, Vijeće nije provjerilo točnost podataka u podnesenim dokumentima koji su većinom samo pregledi vijesti koje je Vijeće prevelo, to jest podaci iz druge ruke. Štoviše, izvornik tih dokumenata bio je sastavljen na perzijskom jeziku i neki od tih izvornika tekstova Vijeće nije dostavilo.
Vijeće smatra da potporu iranskoj vladi u smislu spornog kriterija predstavlja tužiteljeva suradnja, potvrđena dokumentima koje je ono podnijelo, s ministarstvom obrane, s jedne strane, i s AIO‑om i IRGC‑om, s druge strane, koji su subjekti pod nadzorom iranske države te su uvršteni na popise iz razloga njihove uključenosti u programe balističkih raketa Islamske Republike Irana.
U ovom slučaju treba ocijeniti dokaznu vrijednost elemenata na koje se Vijeće poziva u prilog svakom od razloga koji se odnose na ponovno uvrštavanje tužiteljeva imena na popise i koji su navedeni u pobijanim aktima (vidjeti točku 46. ove presude), kako bi se provjerilo jesu li u odnosu na sadržaj i doseg spornog kriterija, pojašnjene osobito u točkama 54. i 67. do 70. ove presude, ti razlozi u dovoljnoj mjeri potkrijepljeni (vidjeti točke 77. do 103. ove presude). To će ispitivanje omogućiti da se utvrdi omogućuju li ti razlozi, razmatrani kao cjelina, da se opravda ponovno uvrštavanje tužitelja (vidjeti točku 104. ove presude).
Uvodno treba odbiti tužiteljev argument iznesen na raspravi, prema kojem su dokumenti koje je Vijeće iznijelo kako bi potkrijepilo razloge za uvrštavanje njegova imena u pobijane akte prestari. Naime, što se tiče razvoja satelita i pametnih brodova, većina dokumenta na koje se Vijeće poziva potječe iz 2012. i ukazuje na suradnju bez konkretnog konačnog datuma (MD 176/14 RELEX, MD 177/14 RELEX, MD 178/14 RELEX). Štoviše, dokument MD 179/14 RELEX, koji se odnosi na govor zapovjednika mornarice IRGC‑a, preuzet s tužiteljeve internetske stranice, potječe iz siječnja 2014. Što se tiče sporazuma o suradnji između tužitelja i ratnog zrakoplovstva IRGC‑a, valja podsjetiti da se dokument MD 180/14 RELEX još nalazio na toj stranici u trenutku donošenja pobijanih akata.
– Sporazum s AIO‑om za proizvodnju satelita
U potporu svojim navodima o sporazumu tužitelja s AIO‑om za proizvodnju satelita, Vijeće je podnijelo dokumente MD 176/14 RELEX i MD 177/14 RELEX koji se nalaze u spisu (vidjeti točku 15. ove presude). Radi se o preslikama internetskih stranica iz arhiva neke reportaže televizijske kuće BBC, sastavljenih na engleskom jeziku, u kojima je preuzet tekst dvaju izvještaja novinske agencije Islamske Republike Irana, to jest Islamic Republic News Agency (IRNA). Kao što to tužitelj ističe, ti izvještaji IRNA‑e nisu podneseni. Međutim, tužitelj ne osporava točnost podataka u tim dokumentima BBC‑ja. On u bitnome smatra da ti podaci ne opravdavaju ponovno uvrštavanje njegova imena na popise.
Prvi od tih dokumenata (MD 176/14 RELEX), od 3. veljače 2012., naslovljen „Iran to have greater achievements in space industry – defence minister” („Iran će ostvariti veća postignuća u svemirskoj industriji, tvrdi ministar obrane”), odnosi se na najavu iranskog ministra obrane da će AIO lansirati satelit koji su projektirali i izgradili tužiteljevi studenti pod nadzorom člana High Council of Space. Prema izjavi direktora AIO‑a, koja je također preuzeta u navedeni dokument, radi se o probnom satelitu na daljinsko upravljanje koji će snimati Zemlju s većom preciznošću. S težinom od 50 kg, taj mikrosatelit ima različite primjene na raznim područjima kao što je meteorologija, upravljanje prirodnim katastrofama te mjerenje temperature i vlažnosti zraka.
Drugi dokument (MD 177/14 RELEX) od 2. listopada 2012. s naslovom „Iran to launch more satellites this year” („Iran će ove godine lansirati još satelita”), poziva se na najavu direktora AIO‑a u pogledu lansiranja drugog satelita opremljenog solarnim pločama koji će tužitelj izgraditi i čija će zadaća biti snimanje Zemlje s visine od 250 do 370 km.
Tužitelj smatra da se dokument MD 176/14 RELEX odnosi na mikrosatelit koji je projektiran u miroljubive svrhe. Nadalje, on nije sudjelovao u projektiranju i izgradnji sustava za lansiranje ili u lansiranju tog satelita niti satelita na koji se odnosi MD 177/14 RELEX. Gore navedeni dokumenti uopće ne sadržavaju dokaz o tome da projektiranje ili izgradnja satelita, koje se u njima navodi, potiču izvršavanje aktivnosti iranske vlade koje se odnose na širenje nuklearnog oružja.
Valja istaknuti da dokumenti MD 176/14 RELEX i MD 177/14 RELEX uopće ne sadržavaju element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da su dva dotična satelita bila posebno projektirana ili modificirana za vojnu uporabu u smislu Zajedničkog popisa robe vojne namjene (vidjeti točku 66. ove presude). Nadalje, ti se dokumenti ne odnose na sporazum tužitelja i AIO‑a za proizvodnju satelita.
Međutim, okolnost da je iransko ministarstvo obrane najavilo lansiranje prvog satelita od strane AIO‑a (vidjeti točku 78. ove presude) potvrđuje da za taj satelit postoji interes u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom. Nadalje, tu analizu potvrđuje činjenica da je AIO, koji lansira satelite, sam uvršten na popise iz razloga svoje uključenosti u proizvodnju raketa (vidjeti točku 70. ove presude). U tom kontekstu, izostanak bilo kakve uključenosti tužitelja u projektiranje i proizvodnju sustava za lansiranje, na koji se tužitelj poziva, nije relevantan stoga što tužitelju Vijeće predbacuje samo njegove aktivnosti u vezi s projektiranjem i proizvodnjom satelita.
Stoga, se tužiteljeve aktivnosti u vezi s proizvodnjom satelita može smatrati kao potporu iranskoj vladi u smislu spornog kriterija.
– Suradnja s iranskim ministarstvom obrane i IRGC‑om na natječajima za pametne brodove
Kako bi se dokazalo da tužitelj surađuje s iranskim ministarstvom obrane i IRGC‑om na natječajima za pametne brodove, Vijeće je podnijelo, s jedne strane, dokumente MD 178/14 RELEX i MD 179/14 RELEX, sadržane u njegovu spisu (vidjeti točku 15. ove presude), i, s druge strane, u prilogu odgovoru na repliku članak objavljen na internetskoj stranici dnevnih novina
Iran Daily Brief
od 30. siječnja 2014.
Dokument MD 178/14 RELEX novinski je članak od 12. svibnja 2012. koji je objavila novinska agencija Fars News Agency. Taj članak, pod naslovom „Uska suradnja između Sharif Universityja i ministarstva obrane/Problemi mornarice su zanemareni u Iranu”, odnose se na intervju koji je toj agenciji dao predsjednik tužiteljeve mornaričke inženjerije, u kojem taj visoki dužnosnik tužitelja navodi sporazum sklopljen sa znanstvenim odborom tužitelja i Organizacijom mornaričke industrije ministarstva obrane u pogledu natječaja za pametne brodove. Prema tom sporazumu, za odobrene projekte nema nikakvog financijskog ili operativnog ograničenja. Ta uska suradnja između tužitelja i gore navedene organizacije ministarstva obrane počela je dvije godine prije.
Što se tiče dokumenta MD 179/14 RELEX, on sadržava, među ostalim, članak s tužiteljeve internetske stranice od 21. siječnja 2014. pod naslovom „Potpora mornarice pobjednicima natječaja za pametne brodove”. Taj se članak odnosi na govor zapovjednika mornarice IRGC‑a održan na svečanom otvaranju trećeg natječaja za pametne brodove, u kojem se upućuje na stratešku važnost tehnološkog razvoja te vrste brodova i na suradnju mornarice IRGC‑a i iranskih istraživačkih centara.
Tužitelj ističe da iz dokumenta MD 178/14 RELEX proizlazi da u trenutku intervjua na koji se odnosi, nije bio ugovoren niti jedan projekt. Štoviše, taj dokument uopće ne sadržava podatke u vezi s mogućim projektima. U replici je tužitelj pojasnio da je organizirao samo jedan natječaj za pametne brodove. Dokument MD 179/14 RELEX, u kojem se tužitelja ne spominje, upućuje zato na natječaj koji tužitelj nije organizirao. Štoviše, iz govora zapovjednika mornarice IRGC‑a ne proizlazi nužno da su predmetni pametni brodovi bili namijenjeni vojnoj uporabi. U svakom slučaju Vijeće nije objasnilo zašto je tužiteljevo sudjelovanje u projektiranju brodova, čak i za vojnu uporabu, poticalo izvršavanje aktivnosti iranske vlade u vezi sa širenjem nuklearnog oružja.
U odgovoru na repliku Vijeće je navelo da tužiteljeva tvrdnja, prema kojoj on nije organizirao treći natječaj za pametne brodove, proturječi članku koji je objavljen na internetskoj stranici dnevnih novina
Iran Daily Brief
i koji je podnesen u prilogu odgovoru na repliku.
Taj članak od 30. siječnja 2014. nosi sljedeći naslov: „Zapovjednik mornarice IRGC‑a: osnovana je organizacija za pametne ratne brodove” („IRGCN commander: Organisation of Smart Combat Vessels established”). U tom se članku navodi da je u govoru održanom na svečanom otvaranju trećeg natječaja za „autonomna kopnena vozila” [„Autonomous Surface Vehicles (ASV)”] na Sharif University of Technology, zapovjednik mornarice IRGC‑a izjavio da je IRGC osnovao odjel pametnih ratnih brodova.
Iz tog članka proizlazi, s jedne strane, da se u izostanku bilo kakvog drugog tužiteljeva objašnjenja, treći natječaj za pametne brodove odnosio na brodove koji se mogu koristiti u vojne svrhe. S druge strane, okolnost da je svečano otvaranje tog natječaja održano u tužiteljevim prostorima dopušta zaključak da je on, osim ako se ne dokaže suprotno, bio uključen u njegovu organizaciju.
Gore navedeni članak od 30. siječnja 2014. predstavlja stoga dopunski dokaz koji potkrepljuje elemente u dokumentima MD 178/14 RELEX i MD 179/14 RELEX koji se odnose na suradnju tužitelja s ministarstvom obrane i IRGC‑om na natječajima za pametne brodove (vidjeti točke 85. i 86. ove presude). On ne sadržava nove činjenične elemente u prilog uvrštavanju tužiteljeva imena, nego se ograničava na potkrjepljivanje navoda koje je Vijeće već sastavilo u svojem dopisu od 4. rujna 2014. (vidjeti točku 15. ove presude) i odgovara na argumente koje je tužitelj istaknuo tijekom postupka pred Općim sudom. Zato ga se može uzeti u obzir iako nije bio u spisu Vijeća a da se time ne povrijedi tužiteljeva prava obrane i njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
Iz toga proizlazi da je Vijeće u dovoljnoj mjeri dokazalo da je tužiteljeva aktivnost na natječajima u vezi s pametnim brodovima ispunjavala sporni kriterij.
– Sporazum između tužitelja i ratnog zrakoplovstva IRGC‑a
Vijeće je podnijelo tekst „Sporazuma za dodjelu prostora u tehnološkoj kući Sharif” („Agreement to Assign Space in Sharif’s Technology House”) između tužiteljeva odjela za istraživanje i tehnologiju i ratnog zrakoplovstva IRGC‑a, koje zastupa direktor istraživačkog instituta SAK tog ratnog zrakoplovstva (u daljnjem tekstu: Istraživački institut) koji se nalazi u njegovu spisu pod referentnom oznakom MD 180/14 RELEX.
Tužitelj smatra da se radi samo o nepotpisanom pismu namjere. Nadalje, tim je dopisom suradnja predviđena samo u grubim crtama i treba je dopuniti posebnim operativnim sporazumima.
Vijeće pojašnjava da dokument MD 180/14 RELEX potječe s tužiteljeve internetske stranice. Ističe da čak i pod pretpostavkom da stranke nisu potpisale taj sporazum, isti u svakom slučaju potvrđuje stvarnu namjeru da se razvije određena razina suradnje između tužitelja i Istraživačkog instituta.
U tom pogledu valja utvrditi da je prema dokumentu MD 180/14 RELEX trajanje sporazuma bilo predviđeno za razdoblje od datuma njegova potpisivanja do 20. ožujka 2013. i da se ovisno o razini aktivnosti može produžiti zajedničkim sporazumom između stranaka. Nadalje, tekst sporazuma bio je još uvijek objavljen na tužiteljevoj internetskoj stranici kada su pobijani akti doneseni 7. studenoga 2014. Na temelju tih se okolnosti može pretpostaviti da je tužitelj održavao veze s ratnim zrakoplovstvom IRGC‑a radi znanstvene i tehnološke suradnje.
Kao što tužitelj ističe, taj sporazum doista se izričito ne odnosi na aktivnosti u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom. Međutim, klauzule tog sporazuma ne upućuju na odlučujući utjecaj Istraživačkog instituta i time IRGC‑a na odnose tužitelja s industrijom kao i na odabir i praćenje njegovih istraživačkih projekata. Naime, iz tog sporazuma izričito proizlazi da općenito ima za cilj razvoj i organizaciju odnosâ tužitelja i industrije te nastojanje da se na potrebe industrije odgovori tužiteljevim postojećim izvorima. Istraživački se institut obvezuje, među ostalim, da sklopi ugovor s tužiteljem radi izvedbe istraživačkih projekata koji su potrebni industriji, a osobito prijedloga koje podnese taj institut (točka 5.1. sporazuma). Potonji određuje konkretna područja od interesa za poduzeća te ih predstavlja tužitelju radi sklapanja ugovora (točka 5.11. sporazuma). Tužitelj se pak obvezuje, među ostalim, da povremeno podnosi izvještaje o rezultatima svojih istraživanja u vezi s industrijom (točka 6.1. sporazuma) i da osigura sveučilišne resurse koji se odnose na industriju.
Na temelju samih tih elemenata ne može se dokazati da tužitelj pruža potporu iranskoj vladi u pogledu opreme obuhvaćene Zajedničkim popisom robe vojne namjene (vidjeti točku 67. ove presude). Međutim, valja istaknuti da je gore navedeni sporazum s ratnim zrakoplovstvom IRGC‑a predviđao blisku i sustavnu suradnju između tužitelja i Istraživačkog instituta u pogledu tužiteljeve istraživačke aktivnosti, ovisno o potrebama iranske industrije. Taj se sporazum tako primjenjuje na sva industrijska područja, uključujući vojna područja i područja povezana s vojskom, na koja se odnose razlozi za uvrštavanje tužiteljeva imena. S obzirom na uključenost IRGC‑a u iranski nuklearni program i operativni nadzor nad iranskim programom balističkih raketa (vidjeti točku 70. ove presude) kao i u niz ključnih gospodarskih sektora, sporazum potvrđuje da je potpora, koju tužitelj tako pruža iranskoj vladi, po svojoj važnosti obuhvaćena spornim kriterijem (vidjeti točku 68. ove presude).
– Sporazum između tužitelja i šest drugih sveučilišta na području istraživanja u vezi s obranom
Kako bi dokazalo postojanje sporazuma između tužitelja i šest drugih sveučilišta radi potpore iranskoj vladi putem istraživanja u vezi s obranom, Vijeće se oslonilo na dokument MD 181/14 RELEX koji se nalazi u njegovu spisu i sadržava informacije prikupljene s internetskih stranica iranskih novinskih agencija, osobito IRNA‑e, a odnose se na vojne događaje u Iranu od 15. lipnja do 11. srpnja 2012.
Iz tog dokumenta proizlazi da se u članku IRNA‑e od 23. lipnja 2012. navodi da je između tužitelja i šest drugih sveučilišta bio potpisan sporazum o suradnji na području obrazovanja, zajedničkog istraživanja i osnivanja centara izvrsnosti. Ministar znanosti, istraživanja i tehnologije u tom je pogledu istaknuo ulogu sveučilišta u „neutraliziranju neprijateljskih operacija i planova usmjerenih na sveučilišnu zajednicu zemlje”. On je najavio da će ministarstvo financijski podupirati istraživanje i aktivnosti na područjima u vezi s obranom.
Međutim, suprotno navodima Vijeća, gore navedeni sporazum ne može biti indicija o tužiteljevoj potpori iranskoj vladi u smislu spornog kriterija. Naime, radi se o sporazumu o suradnji između sveučilištâ koji se općenito odnosi na uobičajene aktivnosti obrazovanja i istraživanja koje su svojstvene sveučilištima. U tom kontekstu, općenite izjave ministra znanosti, istraživanja i tehnologije, preuzete u dokument MD 181/14 RELEX nisu dostatne za to da se u izostanku bilo kakvog konkretnog podataka o sadržaju tog sporazuma pretpostavi da se posebno odnosi na aktivnosti istraživanja i tehnološkog razvoja na području obrane ili na područjima povezanim s obranom i da tako doprinosi potpori iranskoj vladi.
– Diplomski programi za projektiranje letjelica bez posade
Tužitelj s pravom ističe da dokumenti koje je Vijeće podnijelo ne sadržavaju nikakav dokaz o tome da bi se kod njega održavali programi za projektiranje letjelica bez posade koje je osmislilo ministarstvo znanosti, istraživanja i tehnologije.
Stoga, budući da taj razlog za uvrštavanje tužiteljeva imena na popise nije potkrijepljen dokazima, on ne može poslužiti kao opravdanje za donošenje pobijanih akata.
– Zaključak
Iz svega prethodnog proizlazi da su razlozi za uvrštavanje tužiteljeva imena na popise, koji se odnose na njegovu aktivnost na području satelita, s jedne strane, i na području pametnih brodova, s druge strane, dostatno potkrijepljeni dokazima, kao što je zaključeno u točkama 83. i 92. ove presude. Nadalje, sporazum između tužitelja i ratnog zrakoplovstva IRGC‑a potvrđuje tužiteljevu obvezu prema iranskoj vladi u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom (vidjeti točku 98. ove presude). Stoga svi ti razlozi zajedno opravdavaju uvrštavanje tužiteljeva imena u pobijanim aktima na temelju spornog kriterija.
Iz toga proizlazi da drugi tužbeni razlog treba odbiti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava vlasništva i načela proporcionalnosti
Tužitelj prije svega smatra da zato što ponovno uvrštavanje njegova imena na popise nije osnovano, pobijani akti krše njegovo pravo vlasništva i suprotni su načelu proporcionalnosti.
Zatim, tužitelj prigovara Vijeću da nije vodilo računa o tome da on nije gospodarski subjekt, već sveučilište. Stoga uvrštavanje njegova imena na popise ne utječe samo na njegova vlastita prava, već i na njegove profesore i studente. To je uvrštavanje također neproporcionalno jer se njime krše prava njegovih znanstvenih suradnika, pravo na obrazovanje utvrđeno u članku 2. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950. i članku 14. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kao i sloboda izražavanja i informiranja utvrđena u članku 10. navedene konvencije i u članku 11. Povelje o temeljnim pravima.
Naposljetku, tužitelj tvrdi da su pobijani akti imali negativan utjecaj na njegovu istraživačku i obrazovnu aktivnosti, osobito jer su nakon prvotnog uvrštavanja izdavači prestali objavljivati članke iranskih autora i otkazali ugovore sklopljene s tužiteljem o objavljivanju pet djela na engleskom jeziku, jer više ne prima znanstvene revije, djela ili kataloge objavljene u Europi, jer u državama članicama Unije više ne može nabaviti istraživačku i laboratorijsku opremu i više nema pristup određenim istraživačkim internetskim stranicama i jer njegovi članovi više ne dobivaju vize za odlazak na područje određene države članice Unije.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je načelo proporcionalnosti jedno od općih načela prava Unije u skladu s kojim sredstva stavljena na raspolaganje odredbom prava Unije moraju biti prikladna za ostvarenje legitimnih ciljeva, kako su postavljeni konkretnim propisom, i ne smiju prekoračiti ono što je nužno za postizanje tih ciljeva (vidjeti presudu od 13. rujna 2013., Makhlouf/Vijeće,
T‑383/11
, Zb.,
EU:T:2013:431
, t.
98.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja istaknuti da to što pobijani akti ne utječu samo na tužiteljevo pravo vlasništva, već i na njegovu istraživačku i obrazovnu djelatnost, pa čak i na druga prava navedena u točki 107. ove presude, ne dopušta zaključak da su ti akti neproporcionalni. Naime, budući da je svojim istraživačkim i razvojnim aktivnostima, na koje se pobijani akti odnose, tužitelj pružao potporu iranskoj vladi koja je zabranjena na temelju primjenjivih propisa, kao što je utvrđeno u točki 104. ove presude, Vijeće je moglo smatrati da ponovno uvrštavanje tužiteljeva imena na popise čini prikladnu i nužnu mjeru u svrhu borbe protiv širenja nuklearnog oružja a da pri tome nije prekoračilo granice svoje diskrecijske ovlasti.
Iz toga proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na zlouporabi ovlasti
Na prvom mjestu, tužitelj smatra da to što se dokumentima koje je Vijeće podnijelo ne mogu potkrijepiti razlozi za ponovno uvrštavanje njegova imena upućuje na to da se Vijeće u stvarnosti oslonilo na razloge različite od onih navedenih u prvotnoj odluci o uvrštavanju koja je poništena presudom Sharif University of Technology/Vijeće, točka 14. ove presude (
EU:T:2014:607
).
Tom se argumentacijom samo ponavlja, i to u prilog ovom tužbenom razlogu, argument koji je tužitelj već iznio u okviru prvog tužbenog razloga i prema kojem mu Vijeće nije dostavilo određene podatke koji se nalaze u njegovu spisu i na kojima su pobijani akti zasnovani. Tu argumentaciju treba stoga odbiti zbog razloga koji su izloženi u točkama 33. do 35. ove presude na koje valja uputiti.
Na drugom mjestu, tužitelj tvrdi da je među trima sveučilištima uvrštenima na popise on jedini čije se uvrštavanje temelji na spornom kriteriju. Uvrštavanje drugih dvaju sveučilišta zasniva se na kriteriju uključenosti u nuklearni program Irana. U tom kontekstu tužitelj smatra da neuvrštavanje pet sveučilišta, koja su zajedno s njim stranke sporazuma među šest sveučilišta kojim se putem istraživanja povezanih s obranom podržava Vlada Irana i koji je naveden u jednom od razloga pobijanih akata, pokazuje da se ponovno uvrštavanje njegova imena u stvarnosti zasniva na drugom razlogu.
U tom pogledu valja utvrditi da je u ovom slučaju irelevantna tvrdnja, navedena u točki 114. ove presude, da su druga dva sveučilišta uvrštena zbog drugih razloga. Osim toga, okolnost da pet drugih sveučilišta, koja su stranke sporazuma navedenog u jednom od razloga za ponovno uvrštavanje tužiteljeva imena na popise, nije bilo predmet mjera ograničavanja na temelju spornog kriterija, ne može biti indicija za zlouporabu ovlasti.
Naime, iz obrazloženja pobijanih akata proizlazi da tužiteljevo sudjelovanje u tom sporazumu čini samo jedan od pet razloga za ponovno uvrštavanje njegova imena. Tri preostala razloga navedena u pobijanim aktima odnose se na sporazume o suradnji sa subjektima iranske vlade u vezi s proizvodnjom satelita, o organizaciji natječaja za pametne brodove i na stratešku i organizacijsku suradnju s IRGC‑om (vidjeti točku 46. ove presude). Međutim, kao što je zaključeno u točki 104. ove presude, ta tri preostala razloga razmatrana u cjelini opravdavaju ponovno uvrštavanje tužiteljeva imena dok je za razlog u vezi s gore navedenim sporazumom između šest sveučilišta na području istraživanja povezanog s obranom zaključeno da je neosnovan (vidjeti točku 101. ove presude).
Iz svih tih razloga valja odbiti četvrti tužbeni razlog.
Iz toga proizlazi da zahtjev za poništenje pobijanih akata treba odbiti.
2.
Zahtjev za naknadu štete
Tužitelj smatra da je neopravdano ponovno uvrštavanje njegova imena na popise nanijelo štetu njegovu ugledu. Poništenje tog ponovnog uvrštavanja nije dostatno za naknadu te štete.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, izvanugovorna odgovornost Unije, u smislu članka 340. drugog stavka UFEU‑a, za nezakonito postupanje njezinih tijela ovisi o ispunjenju skupa uvjeta, što uključuje nezakonitost ponašanja koje se pripisuje instituciji, stvarno postojanje štete i postojanje uzročne veze između tog ponašanja i navodne štete (vidjeti presude od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija,
C‑120/06 P i C‑121/06 P
, Zb.,
EU:C:2008:476
, t.
106.
i navedenu sudsku praksu, i od 25. studenoga 2014., Safa Nicu Sepahan/Vijeće,
T‑384/11
, Zb.,
EU:T:2014:986
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
Kumulativni karakter tih triju uvjeta izvanugovorne odgovornosti znači da kada jedan od njih nije ispunjen, tužbu za naknadu štete treba odbiti u cijelosti a da nije potrebno ispitivati druge uvjete (presude od 8. svibnja 2003., T. Port/Komisija,
C‑122/01 P
, Zb.,
EU:C:2003:259
, t.
30.
, i Safa Nicu Sepahan/Vijeće, t. 120.
supra
,
EU:T:2014:986
, t.
48.
).
Budući da uvjet koji se odnosi na nezakonitost uvrštavanja tužiteljeva imena nije ispunjen u ovom slučaju, kao što je utvrđeno u točki 118. ove presude, valja odbiti tužiteljev zahtjev za naknadu štete i stoga odbiti tužbu u cijelosti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
Budući da tužitelj u cijelosti nije uspio sa svojim tužbenim zahtjevom i razlozima, a Vijeće je postavilo odgovarajući zahtjev, tužitelju valja naložiti snošenje svih troškova.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (sedmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Sharif University of Technology snosit će vlastite troškove kao i troškove Vijeća Europske unije.

Van der Woude
Wiszniewska‑Białecka
Ulloa Rubio
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. travnja 2016.
Potpisi
Sadržaj

Okolnosti spora

Postupak i zahtjevi stranaka

Pravo

1. Zahtjev za poništenje

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava i na očitim pogreškama u ocjeni

Tumačenje spornog kriterija s obzirom na aktivnosti u vojnim područjima ili područjima povezanima s vojskom, navedenima u razlozima pobijanih akata

Dokazi na koje se Vijeće poziva

– Sporazum s AIO‑om za proizvodnju satelita

– Suradnja s iranskim ministarstvom obrane i IRGC‑om na natječajima za pametne brodove

– Sporazum između tužitelja i ratnog zrakoplovstva IRGC‑a

– Sporazum između tužitelja i šest drugih sveučilišta na području istraživanja u vezi s obranom

– Diplomski programi za projektiranje letjelica bez posade

– Zaključak

Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava vlasništva i načela proporcionalnosti

Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na zlouporabi ovlasti

2. Zahtjev za naknadu štete

Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski