CELEX: 62020CJ0436
Trimitere preliminară
Articolele 49 și 56 TFUE
Situație pur internă
Servicii în cadrul pieței interne
Directiva 2006/123/CE
Domeniu de aplicare
Articolul 2 alineatul (2) litera (j)
Atribuirea contractelor de achiziții publice
Directiva 2014/24/UE
Noțiunea de «contracte de achiziții publice»
Articolele 74-77
Prestație de servicii sociale de asistență personală
Acorduri de acțiune concertată cu entități private de inițiativă socială
Excluderea operatorilor care urmăresc un scop lucrativ
Locul stabilirii entității drept criteriu de selecție

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 49 și 56 TFUE, a articolelor 76 și 77 din Directiva 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE (
JO 2014, L 94, p. 65
) coroborate cu articolul 74 și cu anexa XIV la aceasta, precum și a articolului 15 alineatul (2) din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (
JO 2006, L 376, p. 36
, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni introduse de Asociación Estatal de Entidades de Servicios de Atención a Domicilio (ASADE) (Asociația de Stat a Furnizorilor de Îngrijire la Domiciliu) cu privire la legalitatea Decreto 181/2017 del Consell, por el que se desarrolla la acción concertada para la prestación de servicios sociales en el ámbito de la Comunitat Valenciana por entidades de iniciativa social (Decretul 181/2017 al Consiliului Comunității Valenciei de punere în aplicare a acțiunilor concertate în vederea prestării de servicii sociale în cadrul Comunității Valenciei de entități de inițiativă socială), din 17 noiembrie 2017 (denumit în continuare „Decretul 181/2017”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Protocolul nr. 26
Articolul 1 din Protocolul (nr. 26) privind serviciile de interes general, anexat la Tratatul FUE (denumit în continuare „Protocolul nr. 26”), prevede:
„Valorile comune ale Uniunii în privința serviciilor de interes economic general în înțelesul articolului 14 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene includ în special:
–
rolul esențial și competențele discreționare ample ale autorităților naționale, regionale și locale în ceea ce privește furnizarea, punerea în funcțiune și organizarea serviciilor de interes economic general într‑un mod care să răspundă cât mai bine necesităților utilizatorilor;
–
diversitatea existentă la nivelul serviciilor de interes economic general și diferențele dintre necesitățile și preferințele utilizatorilor, care pot rezulta din circumstanțe geografice, sociale sau culturale diferite;
–
un nivel ridicat al calității, siguranței și accesibilității, egalitatea de tratament și promovarea accesului universal și a drepturilor utilizatorilor.”
Directiva 2014/24
Considerentele (4), (6) și (114) ale Directivei 2014/24 enunță:
„(4)
[…] [S]ituațiile în care toți operatorii care îndeplinesc anumite condiții sunt autorizați să efectueze o anumită sarcină, fără nicio selectivitate, cum ar fi sistemele care dau consumatorilor posibilitatea de a alege sau sistemele de servicii pe bază de bonuri, ar trebui să nu fie înțelese ca fiind sisteme de achiziții publice, ci ca simple sisteme de autorizare (de exemplu, licențe pentru medicamente sau servicii medicale).
[…]
(6)
De asemenea, este oportun să se reamintească că prezenta directivă nu ar trebui să afecteze legislația statelor membre în domeniul asigurărilor sociale. De asemenea, aceasta nu ar trebui să abordeze liberalizarea serviciilor de interes economic general, rezervate entităților publice sau private, și nici privatizarea entităților publice furnizoare de servicii.
Ar trebui reamintit totodată că statele membre au libertatea de a organiza furnizarea de servicii sociale obligatorii sau de alte servicii, cum sunt serviciile poștale, fie ca servicii de interes economic general, fie ca servicii fără caracter economic de interes general sau ca o combinație a acestora. Este necesar să se clarifice faptul că serviciile fără caracter economic de interes general nu ar trebui să facă obiectul prezentei directive.
[…]
(114)
Anumite categorii de servicii, mai exact cele care sunt cunoscute ca servicii către persoane, cum sunt unele servicii sociale, de sănătate și educaționale, continuă, prin însăși natura lor, să aibă o dimensiune transfrontalieră limitată. Aceste servicii sunt furnizate într‑un context specific, care variază foarte mult între statele membre, datorită tradițiilor culturale diferite. Prin urmare, ar trebui să se instituie un regim specific pentru contractele de achiziții publice care au ca obiect serviciile respective, cu un prag mai ridicat decât cel aplicabil altor servicii.
Serviciile către persoane cu valori situate sub pragul menționat nu prezintă în mod normal interes pentru furnizorii din alte state membre, cu excepția cazului în care există indicii contrare concrete, de exemplu o finanțare din partea Uniunii pentru proiecte transnaționale.
Contractele de servicii către persoane care depășesc pragul menționat ar trebui să facă obiectul obligațiilor de transparență la nivelul întregii Uniuni. Având în vedere importanța contextului cultural și sensibilitatea acestor servicii, statele membre ar trebui să dispună de o largă putere de apreciere pentru a organiza alegerea furnizorilor de servicii în modul pe care îl consideră cel mai adecvat. Normele prezentei directive țin cont de acest imperativ, impunând numai respectarea principiilor fundamentale de transparență și de egalitate de tratament și garantând că autoritățile contractante sunt în măsură să aplice criterii de calitate specifice pentru alegerea furnizorilor de servicii, cum ar fi criteriile prevăzute în Cadrul european de calitate pentru servicii sociale, cu caracter dispozitiv, publicat de Comitetul pentru protecție socială. La stabilirea procedurilor care urmează să fie folosite pentru atribuirea contractelor de servicii către persoane, statele membre ar trebui să aibă în vedere articolul 14 din TFUE și Protocolul nr. 26. În acest sens, statele membre ar trebui să urmărească totodată obiectivele simplificării și reducerii sarcinii administrative pentru autoritățile contractante și operatorii economici; ar trebui să se clarifice faptul că această abordare ar putea implica totodată folosirea normelor aplicabile contractelor de servicii care nu fac obiectul regimului specific.
Statele membre și autoritățile publice au în continuare posibilitatea de a furniza ele însele aceste servicii sociale sau de a le organiza într‑un mod care nu implică încheierea de contracte de achiziții publice, de exemplu prin simpla finanțare a acestor servicii sau prin acordarea de licențe sau autorizații pentru toți operatorii economici care îndeplinesc condițiile stabilite în prealabil de autoritatea contractantă, fără limite sau cote, cu condiția ca un astfel de sistem să asigure un nivel suficient de publicitate și să respecte principiile transparenței și nediscriminării.”
Articolul 1 din această directivă prevede:
„(1)   Prezenta directivă instituie norme aplicabile procedurilor de achiziție utilizate de către autoritățile contractante în legătură cu contractele de achiziții publice și concursurile de proiecte a căror valoare este estimată ca fiind cel puțin egală cu pragurile prevăzute la articolul 4.
[…]
(5)   Prezenta directivă nu afectează modul în care statele membre își organizează sistemele de asigurări sociale [a se citi: «de securitate socială»].
[…]”
Articolul 2 din directiva menționată prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
5.
«contracte de achiziții publice» înseamnă contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unu sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau servicii;
[…]
9.
«contracte de achiziții publice de servicii» înseamnă contracte de achiziții publice care au ca obiect prestarea de servicii, altele decât cele menționate la punctul 6;
10.
«operator economic» înseamnă orice persoană fizică sau juridică sau o entitate publică sau grup de astfel de persoane și/sau entități, inclusiv orice asociere temporară de întreprinderi, care oferă execuția de lucrări și/sau o lucrare, furnizarea de produse sau prestarea de servicii pe piață;
[…]”
Potrivit articolului 10 din Directiva 2014/24, intitulat „Excluderi specifice pentru contractele de servicii”:
„Prezenta directivă nu se aplică contractelor de achiziții publice de servicii care au ca obiect:
[…]
(h)
servicii de apărare civilă, protecție civilă și prevenirea pericolelor prestate de organizații sau asociații non‑profit și care intră sub incidența codurilor CPV 75250000-3, 75251000-0, 75251100-1, 75251110-4, 75251120-7, 75252000-7, 75222000-8, 98113100-9 și 85143000-3, cu excepția serviciilor de ambulanță pentru transportul pacienților;
[…]”
Titlul III din această directivă, intitulat „Regimuri speciale de achiziții”, conține printre altele un capitol I referitor la „[s]ervicii sociale și alte servicii specifice”, în care figurează articolele 74-77 din directiva menționată.
Articolul 74 din Directiva 2014/24 prevede:
„Contractele de achiziții publice care au ca obiect servicii sociale și alte servicii specifice enumerate în anexa XIV se atribuie conform dispozițiilor prezentului capitol dacă valoarea contractelor respective este egală cu sau mai mare decât pragul precizat la articolul 4 litera (d).”
Articolul 75 din această directivă prevede:
„(1)   Autoritățile contractante care intenționează să atribuie un contract de achiziții publice pentru serviciile menționate la articolul 74 își fac cunoscută intenția prin oricare dintre următoarele mijloace:
(a)
prin intermediul unui anunț de participare, care conține informațiile menționate în anexa V partea H, în conformitate cu formularele standard la care se face referire la articolul 51, sau
(b)
prin intermediul unui anunț de intenție, care se publică în mod continuu și conține informațiile prevăzute în anexa V partea I. Anunțul de intenție se referă în mod specific la tipurile de servicii care vor face obiectul contractelor care urmează să fie atribuite. Acesta indică faptul că contractele vor fi acordate fără publicare ulterioară și invită operatorii economici interesați să își exprime interesul în scris.
Cu toate acestea, primul paragraf nu se aplică în cazul în care ar fi putut fi folosită o procedură de negociere fără publicare prealabilă, în conformitate cu articolul 32 privind atribuirea unui contract de achiziții publice de servicii.
(2)   Autoritățile contractante care au atribuit un contract de achiziții publice pentru serviciile menționate la articolul 74 fac cunoscute rezultatele procedurii de achiziție prin intermediul unui anunț de atribuire a contractului, care conține informațiile menționate în anexa V partea J, în conformitate cu formularele standard la care se face referire la articolul 51. Ele pot grupa însă respectivele anunțuri trimestrial. În acest caz, acestea trimit anunțurile grupate în termen de 30 de zile de la încheierea fiecărui trimestru.
(3)   Comisia stabilește formularele standard la care se face referire la alineatele (1) și (2) de la prezentul articol, prin intermediul unor acte de punere în aplicare. Respectivele acte de punere în aplicare se adoptă în conformitate cu procedura de consultare menționată la articolul 89 alineatul (2).
(4)   Anunțurile prevăzute la prezentul articol se publică în conformitate cu articolul 51.”
Articolul 76 din directiva menționată prevede:
„(1)   Statele membre instituie norme naționale pentru atribuirea contractelor care fac obiectul prezentului capitol, în scopul garantării faptului că autoritățile contractante respectă principiul transparenței și al egalității de tratament pentru operatorii economici. Statele membre au libertatea de a stabili normele procedurale aplicabile, atât timp cât aceste norme permit autorităților contractante să țină seama de specificul serviciilor în cauză.
(2)   Statele membre se asigură că autoritățile contractante pot să țină seama de nevoia de a asigura calitatea, continuitatea, accesibilitatea, prețurile convenabile, disponibilitatea și caracterul cuprinzător al serviciilor, de nevoile specifice ale diferitor categorii de utilizatori, inclusiv ale grupurilor dezavantajate și vulnerabile, de implicarea și responsabilizarea utilizatorilor, precum și de inovare. De asemenea, statele membre pot prevedea ca alegerea furnizorului de servicii să se facă pe baza ofertei care prezintă cel mai bun raport preț‑calitate, ținându‑se seama de criteriile de calitate și de durabilitate ale serviciilor sociale.”
Potrivit articolului 77 din aceeași directivă:
„(1)   Statele membre pot prevedea faptul că autoritățile contractante pot rezerva dreptul organizațiilor de a participa la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice destinate exclusiv serviciilor de sănătate, sociale și culturale menționate la articolul 74, care sunt cuprinse în codurile CPV 75121000-0, 75122000-7, 75123000-4, 79622000-0, 79624000-4, 79625000-1, 80110000-8, 80300000-7, 80420000-4, 80430000-7, 80511000-9, 80520000-5, 80590000-6, de la 85000000-9 la 85323000-9, 92500000-6, 92600000-7, 98133000-4, 98133110-8.
(2)   O organizație menționată la alineatul (1) îndeplinește toate condițiile următoare:
(a)
obiectivul său este urmărirea unei misiuni în domeniul serviciilor publice, legată de prestarea serviciilor menționate la alineatul (1);
(b)
profiturile sunt reinvestite în vederea realizării obiectivului organizației. În cazul în care profiturile sunt distribuite sau redistribuite, acest lucru ar trebui să se bazeze pe considerente legate de participare;
(c)
structurile de conducere sau de capital ale organizației care execută contractul se bazează pe principiul participării angajaților la capital sau necesită participarea activă a angajaților, a utilizatorilor sau a părților interesate și
(d)
organizației nu i‑a fost atribuit un contract pentru serviciile în cauză de către autoritatea contractantă respectivă, în temeiul prezentului articol, în ultimii trei ani.
(3)   Durata maximă a contractului este de trei ani.
(4)   În invitația la procedura concurențială de ofertare se face trimitere la prezentul articol.
(5)   În pofida [a se citi: «fără a aduce atingere»] articolului 92, Comisia evaluează efectele prezentului articol și prezintă un raport Parlamentului European și Consiliului până la 18 aprilie 2019.”
Directiva 2006/123
Considerentul (27) al Directivei 2006/23 are următorul cuprins:
„Nu ar trebui să intre sub incidența prezentei directive acele servicii sociale în sectorul locuințelor, al îngrijirii copiilor și al ajutorului acordat familiilor și persoanelor aflate în stare de nevoie care sunt prestate de către stat la nivel național, regional sau local prin prestatori mandatați de către stat sau prin asociații de caritate recunoscute de către stat ca având drept obiectiv acordarea de sprijin pentru persoanele care se află permanent sau temporar într‑o stare de nevoie din cauza venitului lor familial insuficient sau a lipsei totale sau parțiale de independență și care riscă să fie marginalizate. Aceste servicii sunt esențiale pentru a garanta dreptul fundamental la demnitate și integritate umană și sunt o manifestare a principiilor coeziunii sociale și solidarității și nu ar trebui să fie afectate de prezenta directivă.”
Articolul 2 din această directivă prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică serviciilor furnizate de prestatori stabiliți într‑un stat membru.
(2)   Prezenta directivă nu se aplică pentru următoarele activități:
(a)
servicii neeconomice de interes general;
[…]
(f)
servicii de îngrijire a sănătății, fie că sunt sau nu asigurate în cadrul unor unități de îngrijire a sănătății și indiferent de modul în care sunt organizate și finanțate la nivel național sau dacă sunt de natură publică sau privată;
[…]
(i)
activități care sunt asociate exercitării autorității publice astfel cum se stabilește la articolul 45 din tratat;
(j)
servicii sociale cu privire la locuințele sociale, servicii privind îngrijirea copiilor și ajutorul acordat familiilor sau persoanelor aflate în nevoie în mod permanent sau temporar, care sunt prestate de către stat, de către prestatori mandatați de stat sau de organizații de caritate recunoscute de stat;
[…]”
Dreptul spaniol
Legea organică 5/1982
În temeiul articolului 49 alineatul 1 punctul 24 din Ley Orgánica 5/1982, de Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana (Legea organică 5/1982 privind statutul autonom al Comunității Valenciei), din 1 iulie 1982 (BOE nr. 164 din 10 iulie 1982), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, Comunitatea Valenciei exercită competență exclusivă în domeniul serviciilor sociale și al instituțiilor publice de protecție și de asistență pentru minori, tineret, migranți, persoane de vârsta a treia, persoane cu handicap și alte grupuri sau sectoare care necesită protecție socială.
Legea 5/1997
Competențele pe care le deține Comunitatea Valenciei în conformitate cu Legea organică 5/1982 au fost puse în aplicare prin Ley 5/1997 de la Generalitat Valenciana por la cual se regula el Sistema de Servicios Sociales en el ambito de la Comunidad Valenciana (Legea 5/1997 a Generalității Valenciei privind reglementarea sistemului serviciilor sociale în cadrul Comunității Valenciei) din 26 iunie 1997 (BOE nr. 192 din 12 august 1997, p. 24405).
Această lege a fost modificată prin Ley 13/2016, de medidas fiscales, de gesón administrativa y financiera, y de organización de la Generalitat (Legea 13/2016 a Generalității Valenciei privind măsurile fiscale, gestionarea administrativă și financiară și organizarea [Comunității Valenciei]), din 29 decembrie 2016 (BOE nr. 34 din 9 februarie 2017, p. 8694), înainte de a fi abrogată prin Ley 3/2019 de servicios sociales inclusivos de la Comunitat Valenciana (Legea 3/2019 a Generalității Valenciei privind serviciile sociale incluzive ale Comunității Valenciei) din 18 februarie 2019 (BOE nr. 61 din 12 martie 2019, p. 23249) (denumită în continuare „Legea 3/2019”).
Articolul 44 bis din Legea 5/1997, astfel cum a fost modificată prin Legea 13/2016 (denumită în continuare „Legea 5/1997”), intitulat „Moduri de furnizare a prestațiilor sistemului public de servicii sociale”, prevede:
„1.   Administrațiile publice care fac parte din sistemul public de servicii sociale furnizează persoanelor serviciile prevăzute de lege sau de catalogul de servicii sociale, după cum urmează:
a)
prin gestionare directă sau recurgere la mijloace proprii, care constituie modul de furnizare preferențial;
b)
prin gestionare indirectă în conformitate cu una dintre formulele stabilite în reglementările privind achizițiile din sectorul public;
c)
prin acorduri de acțiune concertată încheiate cu entități private de inițiativă socială.
2.   Furnizarea de prestații sociale prin centrele sau serviciile unei alte administrații decât administrația competentă se efectuează potrivit uneia dintre formulele de colaborare și de cooperare dintre administrațiile publice prevăzute de lege.”
Articolul 53 din această lege, intitulat „Cu privire la colaborarea cu entitățile private de inițiativă socială”, prevede:
„1.   Administrațiile publice competente în materie de servicii sociale pot încredința unor entități private de inițiativă socială furnizarea prestațiilor prevăzute în catalogul de servicii sociale prin intermediul unor acorduri de acțiune concertată, cu condiția ca aceste entități să dispună de acreditarea administrativă adecvată și să fie înscrise ca atare în registrul entităților, centrelor și serviciilor sociale corespunzător.
2.   În cadrul dispozițiilor legii, regimul juridic este stabilit pe cale normativă pentru fiecare sector de acțiune specific, stabilind condițiile de acțiune a centrelor private cu care au fost încheiate acorduri care participă la sistemul de servicii sociale sub răspundere publică, stabilind condițiile de acces, condițiile serviciului, procedurile de selecție, durata maximă și cauzele de reziliere a acordului, precum și obligațiile părților.
3.   Acordul încheiat între administrație și entitatea privată stabilește drepturile și obligațiile fiecărei părți în ceea ce privește regimul său economic, durata, prelungirea și încetarea, precum și, dacă este cazul, numărul și tipul de unități convenite, precum și celelalte condiții legale.
4.   Accesul la locurile care fac obiectul unui acord de acțiune concertată cu entități private de inițiativă socială are loc întotdeauna prin intermediul administrației care a încheiat acordul.
5.   Constituie entități de inițiativă socială fundațiile, asociațiile, organizațiile de voluntariat și alte entități fără scop lucrativ care desfășoară activități de serviciu social. În special, sunt considerate entități de inițiativă socială societățile cooperative calificate drept entități fără scop lucrativ în conformitate cu reglementările lor specifice.”
Articolul 56 din legea menționată, intitulat „Cu privire la acorduri”, prevede la alineatele 1 și 2:
„1.   Generalitat [Generalitatea Valenciei] contribuie financiar la dezvoltarea și la îmbunătățirea competențelor entităților locale, precum și la susținerea unor programe cu conținut social realizate de entități fără scop lucrativ.
2.   De asemenea, Generalitat alocă anual în bugetele corespunzătoare fondurile necesare pentru finanțarea acordurilor de acțiune concertată încheiate cu entități private de inițiativă socială.”
Articolele 62-66 din aceeași lege figurează în cadrul titlului VI din aceasta, intitulat „Cu privire la acțiunea concertată”.
Potrivit articolului 62 din Legea 5/1997, intitulat „Noțiune, regim general și principii ale acțiunii concertate”:
„1.   Acordurile de acțiune concertată sunt instrumente organizaționale de natură extracontractuală prin care administrațiile competente pot organiza furnizarea de servicii cu caracter social persoanelor ale căror finanțare, acces și control țin de competența lor, în conformitate cu procedura și cu cerințele prevăzute de prezenta lege și de reglementarea sectorială aplicabilă.
2.   Administrațiile publice se asigură că acțiunea lor concertată cu terți în scopul furnizării de servicii sociale personale este conformă cu principiile următoare:
a)
Principiul subsidiarității, în temeiul căruia acțiunea concertată cu entități private fără scop lucrativ este subordonată în prealabil utilizării optime a resurselor proprii.
b)
Principiul solidarității, prin încurajarea implicării entităților din al treilea sector al acțiunii sociale în furnizarea de servicii personale cu caracter social.
c)
Principiul egalității, prin garantarea faptului că acțiunea concertată asigură utilizatorilor o atenție identică celei acordate utilizatorilor, furnizată în mod direct de administrație.
d)
Principiul publicității, prin prevederea publicării în Jurnalul Oficial al Generalității Valenciei a invitațiilor de depunere a candidaturilor pentru acțiuni concertate.
e)
Principiul transparenței, prin difuzarea pe portalul de transparență a acordurilor de acțiune concertată în vigoare în orice moment.
f)
Principiul nediscriminării, prin stabilirea unor condiții de acces la acțiunea concertată care să garanteze egalitatea între entitățile care aleg să participe la aceasta.
g)
Principiul eficienței bugetare, prin prevederea faptului că contraprestațiile economice pe care entitățile care au încheiat acorduri le pot percepe în conformitate cu tarifele maxime sau cu modulele în vigoare sunt plafonate la costurile variabile, fixe și permanente ale furnizării serviciului, fără a include profituri comerciale.”
Articolul 63 din această lege, intitulat „Domeniul material și condițiile prealabile ale acțiunii concertate”, prevede:
„1.   În domeniul serviciilor sociale, serviciile personale care pot face obiectul unei acțiuni concertate sunt stabilite pe cale normativă printre serviciile prevăzute în catalogul serviciilor.
2.   Pot face obiectul unei acțiuni concertate:
a)
Rezervarea și ocuparea locurilor în vederea ocupării lor de către utilizatorii sistemului public de servicii sociale, accesul la acestea fiind autorizat de administrațiile publice competente în conformitate cu criteriile stabilite de prezenta lege.
b)
Gestionarea integrală a prestațiilor, a serviciilor sau a centrelor în conformitate cu dispozițiile stabilite pe cale normativă.
3.   În cazul în care furnizarea serviciului implică procese care impun diferite tipuri de intervenții în diferite centre sau servicii, administrația competentă poate încheia cu mai multe entități un singur acord de acțiune concertată care impune mecanisme imperative de coordonare și de colaborare.
4.   Accesul la regimul de acțiune concertată este deschis entităților private de inițiativă socială prestatoare de servicii sociale care dispun de o acreditare administrativă și sunt înscrise în registrul entităților, al centrelor și al serviciilor sociale corespunzător.
5.   Regimul acțiunii concertate este incompatibil cu acordarea de subvenții economice pentru finanțarea activităților sau a serviciilor vizate de concertare.”
Potrivit articolului 64 din legea menționată, intitulat „Procedura de concertare și criteriile de preferință”:
„1.   Reglementarea sectorială organizează procedurile pentru ca entitățile care îndeplinesc criteriile stabilite să poată adera la regimul de acțiune concertată în conformitate cu principiile generale stabilite la articolul 62 din prezenta lege.
2.   Pentru adoptarea acordurilor de acțiune concertată, reglementarea sectorială stabilește criteriile de selecție a entităților atunci când o astfel de selecție se dovedește necesară în funcție de limitele bugetare sau de numărul și de caracteristicile prestațiilor care pot face obiectul concertării.
3.   Selecția entităților se poate întemeia pe următoarele criterii:
a)
stabilirea în localitatea de furnizare a serviciilor;
[…]”
Articolul 65 din aceeași lege, intitulat „Formalizarea și efectele acțiunii concertate”, prevede:
„1.   Acordurile de acțiune concertată sunt formalizate în documente administrative de concertare, al căror conținut este stabilit prin reglementarea sectorială aplicabilă.
2.   Acordurile de concertare impun entității parte la acestea să furnizeze persoanelor serviciile cu caracter social în condițiile stabilite prin reglementarea sectorială aplicabilă și prin acordul de concertare adoptat în conformitate cu aceasta din urmă.
3.   Cu excepția redevențelor prevăzute, nicio sumă nu poate fi încasată de la utilizatori pentru serviciile concertate.
4.   Perceperea de la utilizatori a unei retribuții pentru furnizarea de servicii complementare, precum și cuantumul acesteia sunt autorizate în prealabil de administrația care încheie acordul de concertare.”
Articolul 66 din Legea 5/1997, intitulat „Finanțarea acțiunii concertate”, prevede:
„1.   Fiecare invitație de depunere a candidaturilor stabilește cuantumul modulelor economice corespunzătoare fiecărei prestații care poate face obiectul acțiunii concertate.
2.   Tarifele maxime sau modulele economice acoperă la maximum costurile variabile, fixe și permanente ale prestațiilor, garantând neutralitatea economică a entității prestatoare, fără a include profit comercial.
3.   Sumele care decurg din acțiunea concertată sunt plătite după prezentarea facturii corespunzătoare de către entitatea care a încheiat acordul, prin debitarea poziției bugetare destinate finanțării cheltuielilor curente ale administrației.”
Potrivit articolului 67 din această lege, intitulat „Durata acordurilor de concertare”:
„Durata acordurilor de concertare nu poate depăși patru ani. Atunci când se prevede în mod expres în acordul de concertare, durata totală a acestuia poate fi prelungită până la 10 ani. La sfârșitul acestei perioade, administrația competentă poate încheia un nou acord de concertare.”
Decretul 181/2017
Decretul 181/2017, care a fost adoptat în aplicarea Legii 5/1997, are ca obiect, conform articolului 1 din acesta, reglementarea cerințelor, a procedurilor de selecție, a conținutului și a condițiilor de bază pentru punerea în aplicare, executarea și derularea acordurilor de concertare, ca modalitate de gestionare a serviciilor sociale de către entități private de inițiativă socială în scopul de a furniza persoanelor serviciile sociale prevăzute de lege și de catalogul serviciilor sociale sau de actele de punere în aplicare a acestora.
Articolul 3 litera e) din acest decret recunoaște calitatea de entități private de inițiativă socială „fundațiilor, asociațiilor, organizațiilor de voluntariat și altor entități fără scop lucrativ care desfășoară activități de prestare de servicii sociale”, precum și societăților cooperative calificate drept entități fără scop lucrativ în conformitate cu reglementarea lor specifică.
În pofida abrogării Legii 5/1997 prin Legea 3/2019, Decretul 181/2017 continuă să fie în vigoare, în conformitate cu dispoziția de abrogare unică din această din urmă lege.
Litigiu principal și întrebările preliminare
ASADE a introdus la Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Curtea Superioară de Justiție a Comunității Valenciei, Spania) o acțiune în anularea Decretului 181/2017 în susținerea căreia afirmă că articolul 44 bis alineatul 1 litera c), articolul 53, articolul 56 alineatul 2 și titlul VI din Legea 5/1997, pusă în aplicare prin acest decret, sunt contrare dreptului Uniunii pentru motivul că exclud entitățile cu scop lucrativ de la posibilitatea de a presta anumite servicii sociale de asistență personală în cadrul unei acțiuni concertate, în timp ce permit tuturor entităților fără scop lucrativ, iar nu numai organizațiilor de voluntariat, să furnizeze aceste servicii în schimbul unei remunerații, fără a fi obligate să treacă printr‑o procedură concurențială transparentă care să asigure egalitatea de tratament între operatorii economici interesați.
Instanța de trimitere ridică problema conformității recurgerii la acordurile de acțiune concertată, astfel cum este ea reglementată de Legea 5/1997, cu articolele 49 și 56 TFUE, cu articolele 76 și 77 din Directiva 2014/24 și cu articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2006/123. Subliniază că o interpretare a acestor dispoziții ale dreptului Uniunii continuă să fie necesară în pofida abrogării Legii 5/1997 prin Legea 3/2019, întrucât această din urmă lege nu a modificat regimul acțiunii concertate pentru furnizarea de servicii sociale. În plus, pentru a aprecia legalitatea aceluiași decret, ar fi necesar să se verifice dacă Legea 5/1997, a cărei punere în aplicare o asigură, era sau nu era conformă cu dreptul Uniunii.
În aceste condiții, Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Curtea Superioară de Justiție a Comunității Valenciei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 49 TFUE și articolele 76 și 77 (coroborate cu articolul 74 și cu anexa XIV) din Directiva [2014/24] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care permite autorităților contractante să recurgă la acorduri de concertare cu entități private fără scop lucrativ (iar nu doar cu organizații de voluntariat) în vederea prestării către persoane a oricărui tip de serviciu social în schimbul rambursării costurilor, fără a recurge la procedurile prevăzute de [această directivă] și indiferent de valoarea estimată prin simpla calificare prealabilă a acestor acorduri ca fiind extracontractuale?
2)
În cazul în care răspunsul este negativ, iar acest lucru este, prin urmare, posibil: articolul 49 TFUE și articolele 76 și 77 (coroborate cu articolul 74 și cu anexa XIV) din Directiva [2014/24] trebuie interpretate în sensul că permit autorităților contractante să recurgă la acorduri cu entități private fără scop lucrativ (iar nu doar cu organizații de voluntariat) în vederea prestării oricărui tip de serviciu social de asistență personală în schimbul rambursării costurilor, fără a recurge la procedurile prevăzute de această directivă și indiferent de valoarea estimată, doar în urma calificării acordurilor respective ca fiind extracontractuale, atunci când, în plus, legislația națională menționată nu include explicit cerințele prevăzute la articolul 77 din directiva menționată, ci face trimitere la norme administrative de punere în aplicare ulterioare, fără a prevedea în mod expres că, printre dispozițiile pe care trebuie să le respecte aceste norme de aplicare, se numără în mod explicit cerințele prevăzute la articolul 77 din directiva menționată?
3)
În cazul în care răspunsul este de asemenea negativ și, prin urmare, acest lucru este posibil: articolele 49 și 56 TFUE, articolele 76 și 77 (coroborate cu articolul 74 și cu anexa XIV) din Directiva [2014/24], precum și articolul 15 alineatul (2) din Directiva [2006/123] trebuie interpretate în sensul că permit autorităților contractante, în scopul selectării unei entități fără scop lucrativ (iar nu doar a organizațiilor de voluntariat) cu care convine asupra prestării oricărui tip de serviciu social de asistență personală, să includă printre criteriile de selecție – pe lângă cele enunțate la articolul 2 alineatul (2) litera (j) din Directiva [2006/123] – stabilirea entității în localitatea în care urmează a fi prestat serviciul?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate [Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman,
C‑415/93
,
EU:C:1995:463
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 25 noiembrie 2021, État luxembourgeois (Informații privind un grup de contribuabili),
C‑437/19
,
EU:C:2021:953
, punctul
].
Necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune, pe de altă parte, definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. În plus, decizia de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat instanța națională să ridice problema interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară [Hotărârea din 10 martie 2022, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Asigurare medicală completă),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
, punctul
și jurisprudența citată].
Admisibilitatea întrebărilor preliminare trebuie apreciată în lumina acestor observații introductive.
Cu privire la abrogarea Legii 5/1997
Pârâta din litigiul principal subliniază că întrebările preliminare sunt inadmisibile pentru motivul că Legea 5/1997, a cărei conformitate cu dreptul Uniunii este contestată pe cale incidentală în cadrul acțiunii principale, a fost abrogată prin Legea 3/2019.
În această privință, reiese cu claritate din cererea de decizie preliminară că instanța de trimitere este chemată să se pronunțe cu privire la legalitatea Decretului 181/2017 la data adoptării sale. Or, la acea dată, este cert că Legea 5/1997, a cărei punere în aplicare o asigură decretul menționat, era încă în vigoare. În plus, nu se contestă că legea respectivă, pe de o parte, refuza entităților cu scop lucrativ posibilitatea de a încheia un acord de acțiune concertată și, pe de altă parte, permitea recurgerea la criteriul stabilirii locale în cadrul încheierii unui astfel de acord.
În aceste condiții, întrebările preliminare păstrează o legătură cu obiectul litigiului principal.
Cu privire la Directiva 2014/24
Guvernele spaniol, italian și neerlandez exprimă îndoieli cu privire la aplicabilitatea Directivei 2014/24 în cazul acordurilor de acțiune concertată prevăzute de reglementarea națională în discuție în litigiul principal.
În această privință, trebuie amintit că, în cazul în care, precum în speță, nu rezultă în mod vădit că interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, obiecția întemeiată pe inaplicabilitatea acestei dispoziții în cauza principală nu are legătură cu admisibilitatea cererii de decizie preliminară, ci ține de fondul întrebărilor (Hotărârea din 12 decembrie 2019, Slovenské elektrárne,
C‑376/18
,
EU:C:2019:1068
, punctul
, și Hotărârea din 28 octombrie 2021, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo,
C‑319/19
,
EU:C:2021:883
, punctul
).
Cu privire la Directiva 2006/123
Potrivit articolului 2 alineatul (2) litera (j) din Directiva 2006/123, aceasta nu se aplică serviciilor sociale cu privire la locuințele sociale, serviciilor privind îngrijirea copiilor și ajutorului acordat familiilor sau persoanelor aflate în nevoie în mod permanent sau temporar, care sunt prestate de stat, de prestatori mandatați de stat sau de organizații de caritate recunoscute de stat.
Or, pe de o parte, după cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctele 145-150 din concluzii, dosarul de care dispune Curtea nu permite să se stabilească faptul că serviciile sociale de asistență personală vizate de reglementarea națională în discuție în litigiul principal nu figurează printre serviciile excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2006/123 în temeiul articolului 2 alineatul (2) litera (j), astfel cum a fost interpretat de Curte la punctele 42-49 din Hotărârea din 11 iulie 2013, Femarbel (
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
).
Pe de altă parte, nici lipsa oricărei precizări în această privință în decizia de trimitere nu permite Curții să stabilească dacă, presupunând că anumite servicii sociale de asistență personală vizate de reglementarea națională în discuție în litigiul principal nu intră sub incidența excluderii prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (j) din directiva menționată, acestea nu ar intra în domeniul de aplicare al unei alte excluderi prevăzute la acest articol 2 alineatul (2), în special la literele (f) și (i).
În aceste condiții, întrucât instanța de trimitere nu a oferit Curții posibilitatea de a se asigura că ipoteza factuală pe care se întemeiază a treia întrebare preliminară intră efectiv în domeniul de aplicare al Directivei 2006/123, această întrebare este inadmisibilă în măsura în care privește interpretarea articolului 15 alineatul (2) din aceasta.
Cu privire la articolele 49 și 56 TFUE
În sfârșit, trebuie arătat că, deși toate elementele litigiului principal se limitează la interiorul unui singur stat membru, întrebările preliminare privesc în special interpretarea articolelor 49 și 56 TFUE.
Într‑un asemenea context, revine instanței de trimitere sarcina să indice Curții, în conformitate cu cele impuse la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, motivul pentru care, în pofida caracterului său pur intern, litigiul pendinte în fața sa prezintă un element de legătură cu dispozițiile dreptului Uniunii referitoare la libertățile fundamentale care face ca interpretarea preliminară solicitată să fie necesară pentru soluționarea respectivului litigiu (Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punctul
, și Ordonanța din 6 mai 2021, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca și alții,
C‑571/20
, nepublicată,
EU:C:2021:364
, punctul
).
Or, instanța de trimitere nu explică motivul pentru care, în pofida caracterului pur intern al litigiului pendinte în fața sa, trebuie să se procedeze la interpretarea articolelor 49 și 56 TFUE. Mai precis, această instanță nu susține în mod expres că se află în una dintre ipotezele vizate la punctele 50-53 din Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
).
În plus, deși, conform unei jurisprudențe constante a Curții, atribuirea unor contracte de achiziții publice care, având în vedere valoarea lor, nu intră în domeniul de aplicare al directivelor în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice este totuși supusă normelor fundamentale și principiilor generale ale Tratatului FUE, în special principiilor egalității de tratament și nediscriminării pe motiv de cetățenie sau de naționalitate, precum și obligației de transparență care decurge din acestea, cu condiția ca aceste contracte să prezinte un interes transfrontalier cert, instanța de trimitere nu se poate limita la a prezenta Curții în această privință elemente care nu permit să se excludă existența unui astfel de interes, ci trebuie, dimpotrivă, să furnizeze datele de natură să dovedească existența acestuia (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 noiembrie 2020, Novart Engineering,
C‑170/20
, nepublicată,
EU:C:2020:908
, punctele
și
). Or, instanța de trimitere nu a furnizat Curții, în speță, asemenea date.
Prin urmare, întrebările preliminare sunt inadmisibile în măsura în care privesc interpretarea articolelor 49 și 56 TFUE.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că întrebările preliminare sunt admisibile, mai puțin în măsura în care privesc interpretarea articolelor 49 și 56 TFUE, precum și a articolului 15 alineatul (2) din Directiva 2006/123.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primelor două întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 76 și 77 din Directiva 2014/24 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care rezervă entităților private fără scop lucrativ posibilitatea de a încheia acorduri în temeiul cărora aceste entități furnizează servicii sociale de asistență personală, în schimbul rambursării costurilor pe care le suportă, indiferent de valoarea estimată a acestor servicii și fără ca această reglementare să impună ca entitățile respective să respecte cerințele stabilite la articolul 77 menționat.
Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2014/24
Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie să se stabilească, cu titlu introductiv, dacă acorduri precum cele în discuție în litigiul principal sunt contracte de achiziții publice vizate de Directiva 2014/24.
În această privință, în conformitate cu articolul 1 din Directiva 2014/24, aceasta instituie norme aplicabile procedurilor de achiziție utilizate de autoritățile contractante în legătură cu contractele de achiziții publice și concursurile de proiecte a căror valoare este estimată ca fiind cel puțin egală cu pragurile prevăzute la articolul 4 din directiva respectivă. Articolul 2 alineatul (1) punctul 5 din directiva menționată definește contractele de achiziții publice drept contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unu sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau servicii.
Din această perspectivă, trebuie arătat, în primul rând, că, întrucât noțiunea de „contract de achiziții publice” este o noțiune de drept al Uniunii, calificarea pe care dreptul spaniol o dă acordurilor de acțiune concertată este lipsită de relevanță [a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Comisia/Franța,
C‑264/03
,
EU:C:2005:620
, punctul
, și Hotărârea din 22 aprilie 2021, Comisia/Austria (Locațiunea unei clădiri neconstruite încă),
C‑537/19
,
EU:C:2021:319
, punctul
].
Prin urmare, precizarea care figurează la articolul 62 alineatul 1 din Legea 5/1997, potrivit căreia asemenea acorduri constituie „instrumente organizaționale de natură extracontractuală”, nu este suficientă pentru a le sustrage din domeniul de aplicare al Directivei 2014/24.
În plus, contrar celor sugerate de guvernul neerlandez, din cererea de decizie preliminară nu reiese că aceste acorduri de acțiune concertată ar trebui, în fapt, să fie asimilate unor acte administrative unilaterale care se impun, prin simpla voință a autorităților contractante, entităților private fără scop lucrativ care sunt contractanții lor (a se vedea în această privință Hotărârea din 19 aprilie 2007, Asemfo,
C‑295/05
,
EU:C:2007:227
, punctele
-
, precum și Hotărârea din 18 decembrie 2007, Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia,
C‑220/06
,
EU:C:2007:815
, punctele
-
).
În al doilea rând, pentru a intra în domeniul de aplicare al Directivei 2014/24, acordurile de acțiune concertată în discuție în litigiul principal trebuie să constea în contracte de achiziții publice de servicii, în sensul articolului 2 alineatul (1) punctul 9 din această directivă.
În această privință,
primo
, noțiunea de „servicii”, în sensul acestei dispoziții, trebuie interpretată în lumina libertății de prestare a serviciilor, care este consacrată la articolul 56 TFUE și al cărei domeniu de aplicare este limitat la activitățile economice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 aprilie 2010, Comisia/Germania,
C‑160/08
,
EU:C:2010:230
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 23 februarie 2016, Comisia/Ungaria,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, punctul
).
Mai precis, este necesar să se arate că prestările de servicii furnizate în mod obișnuit în schimbul unei remunerații constituie activități economice, caracteristica esențială a remunerației constând în faptul că aceasta reprezintă contravaloarea economică a prestației în cauză, fără a fi însă necesar care ea să fie plătită de beneficiarul acesteia (Hotărârea din 23 februarie 2016, Comisia/Ungaria,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, punctele
-
). Pe de altă parte, din articolul 62 TFUE coroborat cu articolul 51 din acest tratat rezultă că libertatea de prestare a serviciilor nu se extinde la activitățile care sunt asociate într‑un stat membru, chiar și cu titlu ocazional, exercitării autorității publice.
După cum confirmă considerentul (6) al Directivei 2014/24, numai activitățile de natură economică, în sensul punctului precedent, pot face, prin urmare, obiectul unui contract de achiziții publice de servicii, în sensul articolului 2 alineatul (1) punctul 9 din această directivă. O asemenea interpretare este de altfel confirmată de articolul 2 alineatul (1) punctul 10 din directiva menționată, potrivit căruia un operator economic, în sensul acesteia, se caracterizează prin faptul că oferă execuția de lucrări și/sau o lucrare, furnizarea de produse sau prestarea de servicii pe piață.
În aceste condiții, împrejurarea că contractul este încheiat cu o entitate care nu urmărește un scop lucrativ nu exclude posibilitatea ca această entitate să desfășoare o activitate economică, în sensul Directivei 2014/24, astfel încât această împrejurare este lipsită de relevanță în scopul aplicării normelor dreptului Uniunii în materie de achiziții publice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iunie 2014, Centro Hospitalar de Setúbal și SUCH,
C‑574/12
,
EU:C:2014:2004
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctul
).
În plus, pot fi considerate activități economice serviciile furnizate în schimbul unei remunerații care, fără a fi legate de exercitarea prerogativelor de autoritate publică, sunt asigurate în interes public și fără scop lucrativ și care se află în concurență cu cele propuse de operatori care urmăresc un scop lucrativ (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 septembrie 2011, Scattolon,
C‑108/10
,
EU:C:2011:542
, punctul
și jurisprudența citată).
Secundo
, în ceea ce privește, mai exact, prestările de servicii care, precum în speță, au un obiect social, este adevărat că articolul 1 alineatul (5) din Directiva 2014/24 precizează că această directivă nu afectează modul în care statele membre își organizează sistemele de securitate socială. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, activitățile organismelor care administrează un sistem de securitate socială nu constituie, în principiu, activități economice atunci când se întemeiază pe principiul solidarității, iar aceste activități sunt supuse unui control exercitat de stat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2020, Comisia și Republica Slovacă/Dôvera zdravotná poist’ovňa,
C‑262/18 P și C‑271/18 P
,
EU:C:2020:450
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Totuși, aceasta nu este în mod necesar situația prestațiilor sociale specifice care sunt furnizate de operatori privați și al căror cost este suportat fie chiar de stat, fie de aceste organisme de securitate socială. Astfel, reiese de asemenea din jurisprudența Curții că urmărirea unui scop social sau luarea în considerare a principiului solidarității în cadrul unei prestări de servicii nu împiedică, în sine, considerarea acestei prestații drept o activitate economică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Comisia/Italia,
C‑119/06
, nepublicată,
EU:C:2007:729
, punctele
-
, și Hotărârea din 12 septembrie 2000, Pavlov și alții,
C‑180/98-C‑184/98
,
EU:C:2000:428
, punctul
).
În speță, după cum a arătat doamna avocată generală la punctele 55-61 din concluzii, rezultă că cel puțin anumite servicii sociale de asistență personală care intră în domeniul de aplicare al reglementării naționale în discuție în litigiul principal sunt furnizate în schimbul unei remunerații și nu sunt asociate exercitării autorității publice, astfel încât se poate considera că asemenea activități au o natură economică și, prin urmare, reprezintă servicii în sensul Directivei 2014/24.
În al treilea rând, caracterul oneros al unui contract de achiziții publice presupune ca fiecare dintre părți să se angajeze să realizeze o prestație în schimbul unei alte prestații, fără a exclude însă posibilitatea ca contraprestația autorității contractante să constea numai în rambursarea cheltuielilor suportate pentru furnizarea serviciului convenit (a se vedea în acest sens Hotărârea 10 septembrie 2020, Tax‑Fin‑Lex,
C‑367/19
,
EU:C:2020:685
, punctele
și
precum și jurisprudența citată). Prin urmare, un contract nu poate ieși din sfera de aplicare a noțiunii de„contract de achiziții publice de servicii” pentru simplul fapt că, așa cum pare să fie cazul în speță, remunerația prevăzută este limitată la rambursarea cheltuielilor suportate pentru furnizarea serviciului convenit (Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctul
).
În al patrulea rând, după cum confirmă considerentul (4) și considerentul (114) ultimul paragraf ale Directivei 2014/24, procedurile prin care autoritatea contractantă renunță la compararea și la clasificarea ofertelor admisibile și la desemnarea unuia sau mai multor operatori economici cărora să le acorde exclusivitatea contractului nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iunie 2016, Falk Pharma,
C‑410/14
,
EU:C:2016:399
, punctele
-
, și Hotărârea din 1 martie 2018, Tirkkonen,
C‑9/17
,
EU:C:2018:142
, punctele
-
).
În aceste condiții, din răspunsurile ASADE, ale guvernului spaniol și ale pârâtei din litigiul principal la întrebările adresate de Curte reiese că atribuirea unui acord de acțiune concertată este, în practică, precedată de o selecție între entitățile private fără scop lucrativ care și‑au manifestat interesul de a furniza serviciile sociale de asistență personală care constituie obiectul acestuia, aspect a cărui verificare este însă de competența instanței de trimitere.
În al cincilea rând, reiese în mod expres din prima întrebare preliminară că reglementarea națională în discuție în litigiul principal se aplică tuturor acordurilor de acțiune concertată, indiferent de valoarea lor estimată. Rezultă că nu se poate exclude ca această reglementare, a cărei conformitate cu dreptul Uniunii instanța este chemată să o verifice, să poată privi acorduri de acțiune concertată a căror valoare estimată este egală sau mai mare decât pragurile prevăzute la articolul 4 din Directiva 2014/24.
Având în vedere cele ce precedă, reglementarea în discuție în litigiul principal guvernează, cel puțin în parte, atribuirea unor contracte de achiziții publice supuse Directivei 2014/24.
În sfârșit, trebuie adăugat că, deși este regretabilă, lipsa enumerării în cererea de decizie preliminară a categoriilor precise de servicii sociale de asistență personală care intră sub incidența reglementării naționale în discuție în litigiul principal nu împiedică Curtea, contrar a ceea ce pare să susțină guvernul italian, să se asigure că interpretarea Directivei 2014/24 nu este lipsită de orice legătură cu obiectul litigiului principal.
Astfel, pe de o parte, reiese din dosarul de care dispune Curtea că o parte cel puțin a serviciilor sociale de asistență personală care pot face obiectul unui acord de acțiune concertată intră sub incidența serviciilor enumerate în anexa XIV la Directiva 2014/24 și, pe de altă parte, întrebările preliminare nu privesc interpretarea dispozițiilor acestei directive aplicabile în general procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice, ci numai a articolelor 74-77 din directiva menționată, care instituie tocmai un regim simplificat de atribuire a contractelor de achiziții publice ce au ca obiect servicii care fac obiectul acestei anexe.
Prin urmare, este necesar ca aceste întrebări să fie examinate numai în raport cu articolele 74-77 din Directiva 2014/24.
Cu privire la cerințele care decurg din Directiva 2014/24
Pentru a verifica dacă articolele 74-77 din Directiva 2014/24 se opun unei reglementări precum cea în discuție în litigiul principal, este necesar să se arate, în primul rând, că regimul simplificat de atribuire a contractelor de achiziții publice prevăzut la aceste articole este justificat, după cum se arată în considerentul (114) al Directivei 2014/24, de dimensiunea transfrontalieră limitată a serviciilor prevăzute în anexa XIV la directiva menționată, precum și de faptul că aceste servicii sunt furnizate într‑un cadru specific care variază foarte mult între statele membre, datorită tradițiilor culturale diferite.
În al doilea rând, articolul 77 din Directiva 2014/24 prevede că, pentru unele dintre serviciile prevăzute în anexa XIV la această directivă, statele membre pot permite autorităților contractante să rezerve „organizațiilor”, astfel cum sunt definite la alineatul (2) al acestui articol, dreptul de a participa la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice având ca obiect prestarea unor asemenea servicii.
Articolul 77 alineatul (2) din Directiva 2014/24 precizează condițiile stricte în care un operator economic poate fi considerat o „organizație” în sensul acestui articol. Astfel, este necesar ca acest operator economic să aibă drept obiectiv asumarea unei misiuni în domeniul serviciilor publice legată de prestarea serviciilor sociale sau speciale vizate de acest articol, ca profiturile operatorului economic respectiv să fie reinvestite în vederea realizării unui asemenea obiectiv și ca, atunci când aceste profituri sunt distribuite sau redistribuite, o atare operațiune să se bazeze pe considerente legate de participare. În plus, structurile de conducere sau de capital ale aceluiași operator economic trebuie să se bazeze pe principiul participării angajaților la capital sau să necesite participarea activă a angajaților, a utilizatorilor sau a părților interesate.
Pe de altă parte, reiese din articolul 77 alineatul (2) litera (d) și alineatul (3) din Directiva 2014/24 că o autoritate contractantă nu poate atribui un contract de achiziții publice unei „organizații” în temeiul procedurii prevăzute la acest articol decât pentru o perioadă care nu depășește trei ani și cu condiția ca această autoritate contractantă să nu fi atribuit deja „organizației” respective un contract pentru servicii prevăzute la articolul menționat în decursul ultimilor trei ani.
În speță, astfel cum confirmă modul de redactare a primei întrebări preliminare, reglementarea națională în discuție în litigiul principal impune să se rezerve entităților private fără scop lucrativ posibilitatea de a lua parte la procedurile de atribuire a acordurilor de acțiune concertată, fără a impune ca aceste entități să respecte toate condițiile prevăzute la articolul 77 din Directiva 2014/24.
În aceste condiții, nu se poate concluziona din această împrejurare că o astfel de reglementare este în mod necesar incompatibilă cu regimul simplificat prevăzut la articolele 74-77 din Directiva 2014/24.
Într‑adevăr, articolul 77 din această directivă are un domeniu de aplicare foarte specific, întrucât garantează în mod expres statelor membre că pot autoriza autoritățile contractante, pentru anumite servicii care fac obiectul acestui regim simplificat, să rezerve, de plin drept, numai operatorilor economici care îndeplinesc toate condițiile prevăzute la acest articol posibilitatea de a participa la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice care au ca obiect asemenea servicii.
Astfel, având în vedere caracteristicile specifice ale regimului juridic pe care îl instituie și ținând seama de economia articolelor 74-77 din Directiva 2014/24, nu se poate considera că articolul 77 din aceasta acoperă în mod exhaustiv cazurile în care contractele de achiziții publice având ca obiect prestarea unui serviciu prevăzut în anexa XIV la directiva menționată pot fi rezervate anumitor categorii de operatori economici.
În al treilea rând, trebuie subliniat că articolul 76 din Directiva 2014/24 stabilește normele, derogatorii de la dreptul comun, aplicabile atribuirii tuturor contractelor de achiziții publice privind serviciile sociale și alte servicii specifice enumerate în anexa XIV la aceasta.
Articolul 76 menționat obligă statele membre, pe de o parte, să instituie norme de atribuire care impun autorităților contractante să respecte principiile transparenței și egalității de tratament a operatorilor economici și, pe de altă parte, să se asigure că aceste norme permit autorităților contractante să țină seama de caracteristicile specifice ale serviciilor care fac obiectul unor asemenea proceduri de atribuire. În această din urmă privință, statele membre trebuie să permită autorităților contractante să ia în considerare nevoia de a asigura calitatea, continuitatea, accesibilitatea, prețurile convenabile, disponibilitatea și caracterul cuprinzător al serviciilor, nevoile specifice ale diferitelor categorii de utilizatori, implicarea și responsabilizarea utilizatorilor, precum și inovarea.
Astfel, după cum confirmă considerentul (114) al Directivei 2014/24, regimul juridic pe care aceasta îl stabilește la articolul 76 se caracterizează prin puterea largă de apreciere de care dispun statele membre pentru a organiza, în modul pe care îl consideră cel mai adecvat, alegerea prestatorilor de servicii enumerați în anexa XIV la această directivă. Reiese de asemenea din acest considerent că statele membre trebuie să țină seama și de Protocolul nr. 26, care consacră printre altele competențele discreționare ample ale autorităților naționale în ceea ce privește punerea în funcțiune a serviciilor de interes economic general într‑un mod care să răspundă cât mai bine necesităților utilizatorilor.
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă principiile egalității de tratament și transparenței, astfel cum sunt prevăzute la articolul 76 din Directiva 2014/24, se opun unei reglementări naționale care rezervă entităților private fără scop lucrativ, inclusiv atunci când nu îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 77 din această directivă, dreptul de a participa la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice având ca obiect prestarea de servicii sociale de asistență personală care intră sub incidența anexei XIV la directiva menționată.
În ceea ce privește,
primo
, principiul egalității de tratament a operatorilor economici, faptul că entitățile private cu scop lucrativ sunt lipsite de posibilitatea de a participa la astfel de proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice constituie o diferență de tratament între operatorii economici contrară acestui principiu, cu excepția cazului în care diferența respectivă se justifică prin considerații obiective (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 decembrie 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino și alții,
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
, punctul
, precum și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctul
).
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul competenței sale reținute pentru a‑și organiza sistemul de securitate socială, un stat membru poate aprecia că un sistem de asistență socială implică în mod necesar, în vederea atingerii obiectivelor sale, ca admiterea unor operatori privați la acest sistem în calitate de prestatori de servicii de asistență socială să fie supusă condiției ca aceștia să nu urmărească niciun scop lucrativ (Hotărârea din 17 iunie 1997, Sodemare și alții,
C‑70/95
,
EU:C:1997:301
, punctul
, precum și Hotărârea din 11 decembrie 2014, Azienda sanitaria locale n. 5Spezzino și alții,
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
, punctul
).
În speță, din reglementarea națională în discuție în litigiul principal și din răspunsurile la întrebările adresate de Curte reiese că acordurile de acțiune concertată prevăzute de această reglementare trebuie să fie conforme printre altele cu principiile solidarității și eficienței bugetare. În special, pe de o parte, serviciile sociale de asistență personală care pot face obiectul unor atari acorduri trebuie oferite tuturor, în principiu gratuit, iar cuantumul eventualei redevențe care poate fi percepută în mod complementar de la utilizatori depinde de capacitatea lor financiară. Pe de altă parte, entitățile private fără scop lucrativ vizate de acordurile menționate pot obține numai rambursarea costurilor variabile, fixe și permanente suportate pentru furnizarea serviciilor sociale de asistență personală care fac obiectul acelorași acorduri, obținerea unui profit comercial fiind exclusă în mod expres.
Astfel, recurgerea exclusivă la entitățile private fără scop lucrativ pentru a asigura furnizarea unor asemenea servicii sociale poate fi motivată atât de principiile universalității și solidarității, proprii unui sistem de asistență socială, cât și de rațiuni de eficacitate economică și de adecvare, în măsura în care permite ca aceste servicii de interes general să fie asigurate, în condiții de echilibru economic pe plan bugetar, de entități constituite în principal pentru a servi interesul general și ale căror decizii nu sunt ghidate, așa cum arată guvernul spaniol, de considerații pur comerciale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctul
).
Atunci când este motivată de asemenea considerații, excluderea entităților private cu scop lucrativ de la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice care au ca obiect furnizarea unor astfel de servicii sociale nu este contrară principiului egalității, în măsura în care această excludere contribuie efectiv la scopul social, precum și la urmărirea obiectivelor de solidaritate și de eficiență bugetară pe care se întemeiază acest sistem (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 decembrie 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino și alții,
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
, punctul
, precum și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctul
).
În această privință, pe de o parte, Curtea a avut ocazia să precizeze, în ceea ce privește contractele de achiziții publice pentru care Directiva 2014/24 nu era încă aplicabilă, că, pentru a îndeplini aceste cerințe, entitățile private cărora, în temeiul reglementării statului membru în cauză, le sunt rezervate astfel de contracte nu pot nici urmări alte obiective decât cele menționate la punctul precedent, nici să realizeze vreun profit, fie și indirect, ca urmare a prestațiilor lor, independent de rambursarea costurilor variabile, fixe și permanente necesare pentru furnizarea acestora. Acestea nu pot nici să ofere vreun beneficiu membrilor lor. În plus, aplicarea acestei reglementări nu poate fi extinsă până la acoperirea unor practici abuzive ale acestor entități sau ale membrilor lor. Astfel, entitățile menționate nu trebuie să recurgă la lucrători decât în limitele necesare funcționării lor obișnuite și cu respectarea cerințelor impuse de legislația națională în privința lor, iar în ceea ce privește voluntarii, acestora nu li se pot rambursa decât cheltuielile efectiv suportate pentru activitatea prestată, în limitele stabilite în prealabil chiar de entitățile private (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 decembrie 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino și alții,
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctele
și
).
Pe de altă parte, reiese de asemenea din jurisprudența Curții că principiul egalității de tratament, aplicabil în cadrul libertății de stabilire consacrate la articolele 49-55 TFUE, nu se opune ca un stat membru să rezerve calitatea de prestatori de servicii de asistență socială operatorilor privați fără scop lucrativ, inclusiv celor care nu sunt strict voluntari (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iunie 1997, Sodemare și alții,
C‑70/95
,
EU:C:1997:301
, punctele
-
).
Această jurisprudență rămâne relevantă în vederea interpretării articolului 76 din Directiva 2014/24, care consacră în prezent în mod expres existența unui regim simplificat de atribuire pentru contractele de achiziții publice sociale.
Rezultă că principiul egalității de tratament a operatorilor economici, astfel cum este consacrat în prezent la articolul 76 din Directiva 2014/24, autorizează statele membre să rezerve dreptul de a participa la procedura de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii sociale de asistență personală entităților private fără scop lucrativ, inclusiv celor care nu sunt strict de voluntariat, cu condiția ca, pe de o parte, eventualele profituri care rezultă din executarea acestor contracte să fie reinvestite de entitățile respective în vederea atingerii obiectivului social de interes general pe care îl urmăresc și, pe de altă parte, ca toate condițiile amintite la punctele 90 și 91 din prezenta hotărâre să fie îndeplinite.
Mai trebuie adăugat că articolul 76 din Directiva 2014/24 se opune, în schimb, ca asemenea contracte de achiziții publice să poată fi atribuite în mod direct, fără asigurarea condițiilor concurențiale, unei entități fără scop lucrativ, alta decât o entitate de voluntariat (a se vedea în această din urmă privință Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CASTA și alții,
C‑50/14
,
EU:C:2016:56
, punctul
). Dimpotrivă, acest articol impune ca, înainte de a recurge la o astfel de atribuire, autoritatea contractantă să compare și să clasifice ofertele diferitelor entități fără scop lucrativ care și‑au manifestat interesul, având în vedere în special prețul acestor oferte, chiar dacă acest preț ar fi constituit, precum în speță, din totalul costurilor a căror rambursare va trebui asigurată de autoritatea contractantă.
În ceea ce privește,
secundo
, principiul transparenței, acesta impune autorității contractante un nivel de publicitate adecvat, care să permită, pe de o parte, deschiderea către concurență și, pe de altă parte, controlul imparțialității procedurii de atribuire pentru a permite oricărui operator interesat să decidă să depună o ofertă pe baza tuturor informațiilor relevante și să garanteze lipsa riscului de favoritism și de comportament arbitrar din partea autorității contractante. Obligația de transparență presupune, așadar, ca toate condițiile și modalitățile procedurii de atribuire să fie formulate în mod clar, precis și univoc, astfel încât, pe de o parte, să permită tuturor ofertanților rezonabil informați și care dau dovadă de o diligență normală să înțeleagă conținutul exact al acestora și să le interpreteze în același mod și, pe de altă parte, să circumscrie puterea discreționară a autorității contractante și să îi dea acesteia posibilitatea să verifice în mod efectiv dacă ofertele ofertanților corespund criteriilor care guvernează procedura în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2012, Costa și Cifone,
C‑72/10 și C‑77/10
,
EU:C:2012:80
, punctul
, și Hotărârea din 4 aprilie 2019, Allianz Vorsorgekasse,
C‑699/17
,
EU:C:2019:290
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
În speță, pe de o parte, nu reiese din dosarul de care dispune Curtea că reglementarea națională în discuție în litigiul principal nu ar oferi garanții suficiente care să permită protejarea entităților private fără scop lucrativ față de riscul de favoritism sau de comportament arbitrar al autorității contractante în cursul procedurii de atribuire a unui acord de acțiune concertată.
Pe de altă parte, articolul 75 din Directiva 2014/24 precizează, în ceea ce privește procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice care intră sub incidența regimului simplificat instituit la articolele 74-77 din această directivă, cerințele de publicitate care sunt impuse de principiul transparenței, astfel cum este amintit la punctul 97 din prezenta hotărâre.
Or, potrivit acestui articol 75, autoritățile contractante care intenționează să atribuie un contract de achiziții publice pentru serviciile prevăzute în anexa XIV la Directiva 2014/24 trebuie, în principiu, să își facă cunoscută intenția prin intermediul unui anunț de participare sau prin intermediul unui anunț de intenție care este publicat, în conformitate cu articolul 51 din această directivă, de Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene sau, dacă este cazul, pentru anunțurile de intenție, pe profilurile lor de cumpărător.
În speță, după cum a arătat doamna avocată generală la punctul 116 din concluzii, din reglementarea națională în discuție în litigiul principal pare să rezulte că publicitatea anunțurilor de participare pe care le vizează este asigurată numai prin publicarea în
Diari Oficial de la Generalitat Valenciana
(Jurnalul Oficial al Generalității Valenciei). Dacă situația s‑ar prezenta astfel, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, o asemenea publicare nu ar constitui o măsură de publicitate conformă cu articolul 75 din Directiva 2014/24.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că articolele 76 și 77 din Directiva 2014/24 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care rezervă entităților private fără scop lucrativ posibilitatea de a încheia, prin intermediul unei proceduri concurențiale de ofertare, acorduri în temeiul cărora aceste entități furnizează servicii sociale de asistență personală, în schimbul rambursării costurilor pe care le suportă, indiferent de valoarea estimată a acestor servicii, chiar dacă entitățile respective nu îndeplinesc cerințele prevăzute la acest articol 77, în măsura în care, pe de o parte, cadrul legal și convențional în care se desfășoară activitatea acestor entități contribuie efectiv la scopul social și la urmărirea obiectivelor de solidaritate și de eficiență bugetară pe care se bazează această reglementare și, pe de altă parte, este respectat principiul transparenței, astfel cum este precizat printre altele la articolul 75 din directiva menționată.
Cu privire la a treia întrebare
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, potrivit articolului 64 alineatul 3 din Legea 5/1997, stabilirea entităților private fără scop lucrativ în localitatea de furnizare a serviciului constituie unul dintre criteriile de selecție care pot fi utilizate de autoritatea contractantă în cadrul încheierii unui acord de acțiune concertată. Prin urmare și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, rezultă că autoritatea contractantă poate impune, pe baza unui asemenea criteriu, ca ofertanții să fie, încă din momentul prezentării ofertelor lor, stabiliți pe teritoriul localității vizate de serviciile sociale care trebuie furnizate.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, așadar, în esență să se stabilească dacă articolele 76 și 77 din Directiva 2014/24 trebuie interpretate în sensul că permit, în cadrul atribuirii unui contract de achiziții publice de servicii sociale prevăzute în anexa XIV la această directivă, ca stabilirea operatorului economic în localitatea în care trebuie furnizate serviciile să constituie un criteriu de selecție a operatorilor economici, prealabil examinării ofertelor acestora.
În primul rând, trebuie amintit că, așa cum s‑a subliniat la punctul 84 din prezenta hotărâre, articolul 76 din directiva menționată impune ca acest criteriu de stabilire să fie compatibil cu principiul egalității de tratament al operatorilor economici.
Or, un astfel de criteriu instituie o diferență de tratament între operatorii economici, după cum aceștia dispun sau nu dispun de o stabilire în localitatea de prestare a serviciului social respectiv. Întrucât situația acestor operatori este comparabilă în raport cu atribuirea unui contract de achiziții publice având ca obiect un serviciu prevăzut în anexa XIV la aceeași directivă, o asemenea diferență de tratament nu este compatibilă cu principiul egalității decât în măsura în care ea poate fi justificată de un obiectiv legitim.
În al doilea rând, din observațiile scrise prezentate Curții reiese că criteriul de selecție întemeiat pe stabilirea operatorului economic în localitatea în care trebuie furnizate serviciile urmărește printre altele să asigure proximitatea și accesibilitatea serviciilor sociale care fac obiectul unui acord de acțiune concertată.
Desigur, acest obiectiv constituie un obiectiv legitim în raport cu dreptul Uniunii și este, de altfel, recunoscut atât la articolul 1 din Protocolul nr. 26, cât și la articolul 76 din Directiva 2014/24, acest din urmă articol impunând statelor membre, astfel cum s‑a amintit la punctul 84 din prezenta hotărâre, să se asigure că autoritățile contractante pot să țină seama de nevoia de a asigura printre altele accesibilitatea și disponibilitatea serviciilor menționate în anexa XIV la această directivă.
În aceste condiții, un criteriu care impune, precum în speță, ca ofertanții să fie stabiliți, încă din momentul depunerii ofertelor lor, pe teritoriul localității vizate de serviciile sociale care trebuie furnizate este vădit disproporționat în raport cu realizarea unui asemenea obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2005, Contse și alții,
C‑234/03
,
EU:C:2005:644
, punctul
). Astfel, chiar presupunând că stabilirea operatorului economic pe teritoriul localității în care este chemat să furnizeze serviciile sociale în cauză este necesară pentru a garanta proximitatea și accesibilitatea acestor servicii, un asemenea obiectiv ar putea, în orice caz, să fie atins într‑un mod la fel de eficient impunând operatorului economic respectiv să îndeplinească această condiție numai în stadiul executării contractului de achiziții publice în discuție.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 76 din Directiva 2014/24 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia, în cadrul atribuirii unui contract de achiziții publice de servicii sociale prevăzute în anexa XIV la această directivă, stabilirea operatorului economic în localitatea în care trebuie furnizate serviciile constituie un criteriu de selecție a operatorilor economici, prealabil examinării ofertelor lor.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
Articolele 76 și 77 din Directiva 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care rezervă entităților private fără scop lucrativ posibilitatea de a încheia, prin intermediul unei proceduri concurențiale de ofertare, acorduri în temeiul cărora aceste entități furnizează servicii sociale de asistență personală, în schimbul rambursării costurilor pe care le suportă, indiferent de valoarea estimată a acestor servicii, chiar dacă entitățile respective nu îndeplinesc cerințele prevăzute la acest articol 77, în măsura în care, pe de o parte, cadrul legal și convențional în care se desfășoară activitatea acestor entități contribuie efectiv la scopul social și la urmărirea obiectivelor de solidaritate și de eficiență bugetară pe care se bazează această reglementare și, pe de altă parte, este respectat principiul transparenței, astfel cum este precizat printre altele la articolul 75 din directiva menționată.

2)
Articolul 76 din Directiva 2014/24 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia, în cadrul atribuirii unui contract de achiziții publice de servicii sociale prevăzute în anexa XIV la această directivă, stabilirea operatorului economic în localitatea în care trebuie furnizate serviciile constituie un criteriu de selecție a operatorilor economici, prealabil examinării ofertelor lor.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.