CELEX: 62019CJ0644
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Direktīva 2000/78/EK
Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā
1., 2. un 3. pants
Direktīva 1999/70/EK
UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku
4. klauzula
Nediskriminācijas princips
Universitātes iestādes pieņemtais pasākums, piemērojot valsts tiesības
Štata mācībspēka statusa saglabāšana pēc likumā noteiktā pensionēšanās vecuma
Iespēja, kas ir rezervēta mācībspēkiem ar promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikāciju
Mācībspēki bez šādas kvalifikācijas
Uz noteiktu laiku slēgti līgumi
Mazāks atalgojums nekā štata mācībspēkiem piešķirtais atalgojums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (
OV 2000, L 303, 16. lpp.
), 1. pantu, 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 3. pantu, kā arī 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums”), kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
OV 1999, L 175, 43. lpp.
) pielikumā, 4. klauzulas 1. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp FT un
Universitatea “Lucian Blaga” Sibiu
(turpmāk tekstā – “Universitāte”), GS u.c., HS, kā arī
Ministerul Educaţiei Naţionale
(Valsts izglītības ministrija, Rumānija) jautājumā par viņas nodarbinātības nosacījumiem Universitātē pēc tam, kad viņa sasniedza likumā noteikto pensionēšanās vecumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2000/78
Kā noteikts Direktīvas 2000/78 1. pantā, lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai cīnītos pret diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.
Šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. [pantā] minēta iemesla dēļ;
b)
pieņem, ka netiešā diskriminācija notiek tad, ja acīmredzami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ personas, kuras atbalsta konkrētu reliģiju vai uzskatus, kurām ir konkrēta invaliditāte, konkrēts vecums vai konkrēta seksuālā orientācija, atrodas konkrētā nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otru personu, ja vien:
i)
šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar likumīgu mērķi un ja vien nav pienācīg[u] un vajadzīg[u] līdzekļ[u] šā mērķa sasniegšanai [..].”
Atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 1. punkta noteikumiem:
“Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
[..]
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu;
[..].”
Direktīva 1999/70
Direktīvas 1999/70 17. apsvērumā ir noteikts:
“Šī direktīva ļauj dalībvalstīm, ievērojot valstu tiesību aktus un praksi, definēt terminus, kas izmantoti pamatnolīgumā un nav īpaši definēti, tas pats attiecas uz pārējām sociālās politikas direktīvām, kas izmanto līdzīgus terminus, ja vien minētajās definīcijās ievērots pamatnolīguma saturs.”
Pamatnolīgums
Pamatnolīguma 3. klauzula ir formulēta šādi:
“1.
Šajā nolīgumā jēdziens “noteikta laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir darba līgums vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās.
2.
Šajā nolīgumā jēdziens “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir darba ņēmējs, kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības vai darba līgums uz nenoteiktu laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas. Ja tajā pašā uzņēmumā nav salīdzināmā pastāvīgā darba ņēmēja, salīdzināšanu izdara, atsaucoties uz piemērojamo kolektīvo līgumu vai, ja nav piemērojama kolektīvā līguma, saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi.”
Pamatnolīguma 4. klauzulas “Diskriminācijas aizlieguma princips” 1. punktā ir paredzēts:
“Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.”
Rumānijas tiesības
2011. gada 5. janvāra
legea n
o
1/2011 a educației naționale
(Likums Nr. 1/2011 – Valsts izglītības likums) (2011. gada 10. janvāra
Monitorul Oficial
, I daļa, Nr. 18) redakcijā, kas piemērojama faktu pamatlietā laikā (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 1/2011), 118. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Valsts augstākās izglītības sistēma balstās uz šādiem principiem:
a)
universitāšu autonomija;
[..].
2.   Augstākajā izglītībā ir aizliegta diskriminācija vecuma, tautības, dzimuma, sociālās izcelsmes, politisko vai reliģisko uzskatu, seksuālās orientācijas dēļ vai cita veida diskriminācija, izņemot likumā paredzētus apstiprinošus pasākumus.”
Saskaņā ar Likuma Nr. 1/2011 123. panta 2. punktu:
“Universitāšu autonomija sniedz universitāšu kopienai tiesības noteikt savus uzdevumus, institucionālo stratēģiju, struktūru, aktivitātes, savu organizāciju un darbību, materiālo un cilvēku resursu pārvaldību, strikti ievērojot spēkā esošos tiesību aktus.”
Likuma Nr. 1/2011 289. pantā ir paredzēts:
“1.   Mācībspēki un pētniecības personāls pensionējas 65 gadu vecumā.
[..]
3.   Valsts universitāšu īpašie un konfesionālie senāti, pamatojoties uz profesionālās izstrādes un finanšu situācijas kritērijiem, var noteikt mācībspēka vai pētnieka darbības turpināšanu pēc pensionēšanās, pamatojoties uz līgumu, kas noslēgts uz noteiktu laiku – vienu gadu, ar iespēju katru gadu šo līgumu pagarināt atbilstoši universitātes statūtiem bez vecuma ierobežojuma. Universitātes senāts var nolemt piešķirt goda profesora titulu pensionēšanās vecumu sasniegušiem mācībspēkiem par mācību un pētniecības ekselenci. Pensionējušies mācībspēki var tikt atalgoti uz stundas likmes bāzes.
[..]
6.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, ja augstākās izglītības iestādes nevar aizpildīt mācību stundu vietas ar štata personālu, tās var noteikt saglabāt darba ņēmēja štata statusu apmācībā un/vai pētniecībā ar visām no šīs kvalifikācijas izrietošajām tiesībām un pienākumiem, pamatojoties uz akadēmiskā snieguma ikgada novērtējumu saskaņā ar akadēmiskā senāta noteiktu metodoloģiju.
7.   Pensijā esošo mācībspēku atjaunošana darbā mācībspēku amatā tiek veikta ik gadu, saglabājot no mācību darbības, kas veikta pirms pensionēšanās, izrietošās tiesības un pienākumus, ar akadēmiskā senāta apstiprinājumu atbilstoši 6. punktā minētajai metodoloģijai ar nosacījumu, ka pensijas izmaksa tiek apturēta visu darbā atjaunošanas laiku.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Laikposmā no 1994. līdz 2015. gadam FT bija štata universitātes docenta amatā Universitātē, pamatojoties uz darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.
Lai gan 2015. gada 11. jūnijā FT sasniedza 65 gadu vecumu, kas ir likumā paredzētais pensionēšanās vecums, tomēr saskaņā ar Universitātes lēmumu viņa varēja saglabāt savu štata mācībspēka statusu laikposmā no šīs dienas līdz 2015. gada 30. septembrim 2014./2015. akadēmiskajā gadā.
Turpmāk Universitātes valde noraidīja FT lūgumu saglabāt viņai štata mācībspēka statusu 2015./2016. akadēmiskajā gadā, jo šis lūgums neatbilda “Metodoloģijai, kā apstiprināt štata mācībspēka kvalifikācijas saglabāšanu pēc 65 gadu sasniegšanas” (turpmāk tekstā – “metodoloģija”), ko Universitātes senāts pieņēmis ar 2015. gada 28. septembra Lēmumu Nr. 3655. Saskaņā ar metodoloģiju iespēja saglabāt štata mācībspēka statusu pēc šī vecuma, kas noteikta Likuma Nr. 1/2011 289. panta 6. punktā, bija rezervēta tikai tiem mācībspēkiem, kuriem ir doktoranta promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija. Pēc metodoloģijas grozījumiem minētajiem mācībspēkiem šī iespēja tika atcelta no 2016. gada 1. oktobra.
Ņemot vērā to, ka viņas lūgums tika noraidīts, no 2016. gada FT ar Universitāti slēdza secīgus līgumus uz noteiktu laiku par šo pašu darbu Universitātē, ko viņa veica iepriekš, bet atbilstoši atlīdzības sistēmai “samaksa par stundu”, no kuras ienākumi bija mazāki nekā tie, ko maksā štata mācībspēkiem.
Ar prasību darba tiesību jomā, kas celta
Tribunalul Sibiu
(Sibiu apgabaltiesa, Rumānija), FT apstrīdēja Universitātes lēmumu, piefiksējot faktu, ka tās statuss kā štata mācībspēkam bija beidzies 2015. gada 1. oktobrī tādēļ, ka viņa bija sasniegusi likumā noteikto pensionēšanās vecumu. Šī tiesa noraidīja šo prasību, konstatējot, ka nepastāv diskriminācija Direktīvas 2000/78 izpratnē, kā to izvirzījusi FT. Šis spriedums kļuva galīgs, kad to apstiprināja
Curtea de Apel Alba Iulia
(Albas Julijas apelācijas tiesa, Rumānija).
Turklāt
Tribunalul Alba
(Albas apgabaltiesa, Rumānija) noraidīja FT celto prasību administratīvā strīda jomā, ar kuru tā bija lūgusi atcelt tos administratīvos aktus, kuri bijuši pamatā Universitātes atteikumam apmierināt viņas lūgumu par štata mācībspēka statusa saglabāšanu.
Saņēmusi apelācijas sūdzību par šo atteikumu, iesniedzējtiesa norāda, ka strīds pamatlietā ir par apstākli, saskaņā ar kuru atbilstoši metodoloģijai iespēja saglabāt štata mācībspēka amatu pēc likumā noteiktā pensijas vecuma sasniegšanas ir rezervēta tikai tiem mācībspēkiem, kuriem ir doktoranta promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija. Šī tiesa konkrētāk jautā, vai šāda ierobežojoša kritērija noteikšana veido netiešu diskrimināciju, ievērojot apstākli, ka šī kritērija īstenošanas rezultātā tiek izbeigti arī secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi, par kuriem ir noteikts zemāks atalgojuma līmenis. Apstiprinošā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tā var neievērot tāda valsts tiesas nolēmuma sekas, kurš kļuvis galīgs un ar kuru ir nospriests, ka pamatlietā aplūkotajā situācijā nav Direktīvai 2000/78 pretējas diskriminācijas.
Šādos apstākļos
Curtea de Apel Alba Iulia
(Albas Julijas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2000/78 1. pants, 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 3. pants, kā arī Pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka diskrimināciju minēto noteikumu izpratnē veido tāds pasākums kā pamatlietā aplūkotais, kas ļauj darba devējam paredzēt, ka personas no 65 gadu vecuma var tikt paturētas darbā kā štata mācībspēki, saglabājot tiesības, kas tām bija pirms pensionēšanās, tikai tad, ja tām ir doktoranta promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, sodot pārējās personas, kuras atrodas tādā pašā situācijā un kurām būtu šāda iespēja, ja būtu brīvas vietas un ja tās atbilstu prasībām par profesionālo sniegumu, un kas ļauj par to pašu akadēmisko darbību personām, kurām nav doktoranta promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas, uzspiest secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus ar atalgojuma sistēmu “uz stundas bāzes”, kas ir zemāka par universitātes štata mācībspēkam piešķirto atalgojumu?
2)
Vai Savienības tiesību piemērošanas pārākums (Eiropas tiesību pārākuma princips) var tikt interpretēts tādējādi, ka tas ļauj valsts tiesai nepiemērot kādu valsts tiesas galīgu spriedumu, ar kuru ir konstatēts, ka izklāstītajā faktiskajā situācijā Direktīva 2000/78 ir ievērota un diskriminācija nepastāv?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
Rakstveida apsvērumos Rumānijas valdība apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Tā uzskata, pirmkārt, ka iesniedzējtiesas lūgtā Savienības tiesību interpretācija nav nepieciešama pamatlietas strīda risinājumam, kuru varētu atrisināt, pamatojoties tikai uz valsts tiesību aktiem, ar ko tās tiek transponētas, un, otrkārt, ka šī tiesa nav pietiekami paskaidrojusi Savienības tiesību normu izvēli, kuru interpretāciju tā lūdz, nedz arī saikni, kādu tā secinājusi starp šīm pēdējām minētajām normām un pamatlietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tikai valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var novērtēt, ņemot vērā lietas īpatnības, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai un cik piemēroti ir Tiesai tās uzdotie jautājumi. Līdz ar to Tiesai principā ir jāsniedz nolēmums, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju (spriedums, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas palātas neatkarība),
C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
97.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No minētā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām ir attiecināma atbilstības prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas palātas neatkarība),
C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
98.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā nav acīmredzami, ka iesniedzējtiesas uzdotajos jautājumos minētajām Savienības tiesību normām, kas ir par aizliegtiem diskriminācijas veidiem nodarbinātības un darba attiecībās, nav nekāda sakara ar pamatlietu. Tieši pretēji, pie lietas pēc būtības pieder jautājums par to, vai pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums, kā arī veids, kādā to īsteno Universitāte, ietver šādu diskrimināciju.
Turklāt, lai gan lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums, protams, ir kodolīgs, tomēr tas ļauj saprast, ka pamatlieta ir par apgalvoto atšķirīgo attieksmi pret Universitātes mācībspēkiem, kuri turpina strādāt pēc likumā noteiktā pensijas vecuma, atkarībā no tā, vai viņiem ir vai nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, un ka Tiesai tiek jautāts, vai šāda atšķirīga attieksme ir pretēja Savienības tiesībām, kuras ir citētas pirmā prejudiciālā jautājuma tekstā. Turklāt, tā kā minētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ietver pietiekamu faktu un atbilstošo valsts tiesību izklāstu, ir jākonstatē, ka šajā lietā tas atbilst Tiesas Reglamenta 94. panta prasībām.
No iepriekš minētā izriet, ka prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Par pirmā jautājuma pirmo daļu
Ar pirmā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2000/78 1. un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, saskaņā ar kuru no tiem mācībspēkiem, kuri turpina veikt savu amatu pēc likumā noteiktā pensionēšanās vecuma sasniegšanas, tikai tie, kuriem ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, var saglabāt štata mācībspēka statusu, bet tie, kuriem nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas, drīkst slēgt ar šo iestādi darba līgumus tikai uz noteiktu laiku par zemāku atalgojumu nekā tas, kāds ir štata mācībspēkiem.
No Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka, nepārsniedzot Eiropas Savienībai piešķirto kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanas un atalgojuma nosacījumiem.
No tā izriet, ka šī norma attiecas uz FT situāciju, kura ir saistīta ar darba līgumiem, ko tā noslēgusi ar Universitāti, kā arī ar viņas saņemto atalgojumu saskaņā ar šiem līgumiem.
Tomēr, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, atšķirīgā attieksme nodarbinātības un darba nosacījumu ziņā, kas ir pamatlietas pamatā, starp tiem Universitātes mācībspēkiem, kuri turpina tajā strādāt savā amatā pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, balstās uz apstākli, vai tiem ir vai nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, mācībspēkiem bez šādas kvalifikācijas esot nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar mācībspēkiem ar šādu kvalifikāciju.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka ar to ir paredzēts izveidot vispārēju sistēmu, lai ikvienai personai garantētu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas jomā”, tai nodrošinot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir kāds no tās 1. pantā paredzētajiem iemesliem (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 18. jūnijs, Hütter,
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
,
33.
punkts, un 2019. gada 15. janvāris, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
,
40.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa ir uzsvērusi, ka atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 1. punktam tās 1. pantā paredzētie iemesli ir uzskaitīti izsmeļošā veidā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 9. marts, Milkova,
C‑406/15
,
EU:C:2017:198
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Taču jākonstatē, ka neviens no 1. pantā uzskaitītajiem iemesliem neattiecas uz pamatlietā aplūkoto atšķirīgo attieksmi. It īpaši šāda atšķirīga attieksme nevar pamatoties, pat netieši, uz vecumu, jo gan personas, kurām valsts tiesiskais regulējums ir labvēlīgs, gan tās, kurām ir nelabvēlīgs, pieder pie vienas vecuma grupas, proti, pie personām, kas sasniegušas likumā noteikto pensionēšanās vecumu.
Proti, atšķirīga attieksme, kas balstās uz to, vai personai ir vai nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, balstās uz konkrēto personu profesionālo kategoriju. Taču Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīva 2000/78 neattiecas uz diskrimināciju, kas balstīta uz šādu kritēriju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 21. maijs, SCMD,
C‑262/14
, nav publicēts,
EU:C:2015:336
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka uz tādu situāciju, kāda ir pamatlietā, neattiecas Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punktā noteiktā vispārējā sistēma cīņai pret konkrētiem diskriminācijas veidiem darbavietā.
Līdz ar to uz pirmā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 1. un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami valsts tiesiskajam regulējumam, atbilstoši kuram no tiem Universitātes iestādes mācībspēkiem, kuri turpina strādāt amatā pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, tikai tie, kuriem ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, var saglabāt štata mācībspēka statusu, bet mācībspēki, kuriem nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas, ar šo iestādi var tikai noslēgt darba līgumus uz noteiktu laiku ar tādu atalgojuma sistēmu, kas ir zemāka nekā štata mācībspēkiem piešķirtā.
Par pirmā jautājuma otro daļu
Ar pirmā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru no tiem Universitātes iestādes mācībspēkiem, kuri turpina tajā veikt amata pienākumus pēc pensijas vecuma sasniegšanas, tikai tie mācībspēki, kam ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, var saglabāt štata mācībspēka statusu, bet mācībspēki, kuriem nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas, ar šo iestādi var tikai noslēgt darba līgumus uz noteiktu laiku ar tādu atalgojuma sistēmu, kas ir zemāka nekā štata mācībspēkiem piešķirtā.
Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ir paredzēts aizliegums, ciktāl runa ir par darba nosacījumiem, pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku attiekties mazāk labvēlīgi nekā pret salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem tikai tā iemesla dēļ, ka pirmie minētie ir nodarbināti uz noteiktu laiku, ja vien atšķirīgai attieksmei nav objektīva pamata.
Pamatnolīguma 4. klauzulas mērķis ir piemērot minēto nediskriminācijas principu attiecībā uz darbiniekiem, kas nodarbināti uz noteiktu laiku, lai šāda veida darba attiecības darba devējs neizmantotu ar mērķi liegt šādiem darbiniekiem tiesības, kuras ir atzītas pastāvīgiem darbiniekiem (spriedums, 2018. gada 21. novembris, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No minētās 4. klauzulas teksta un mērķa izriet, ka tā attiecas nevis uz pašu izvēli noslēgt līgumu uz noteiktu laiku pastāvīga līguma vietā, bet uz to darba ņēmēju darba nosacījumiem, kuri ir noslēguši pirmā veida līgumus, salīdzinājumā ar tiem darba ņēmējiem, kas ir nodarbināti saskaņā ar otrā veida līgumiem, jēdzienam “darba nosacījumi” ietverot pasākumus, uz kuriem attiecas starp darba ņēmēju un viņa darba devēju nodibinātās darba tiesiskās attiecības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 20. jūnijs, Ustariz Aróstegui,
C‑72/18
,
EU:C:2019:516
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai, ievērojot to mācībspēku nodarbinātības nosacījumus, kuriem ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija un kuri turpina pildīt savus amata pienākumus pēc likumā noteiktā pensijas vecuma sasniegšanas, tādi nodarbinātības nosacījumi, kādi izriet no FT noslēgtiem darba līgumiem uz noteiktu laiku, it īpaši ar tiem saistītā zemāka atalgojuma sistēma, ir 4. klauzulas 1. punktam pretrunā esoša atšķirīga attieksme.
Šajā ziņā, pirmkārt, jānosaka, vai uz mācībspēkiem ar promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikāciju, ar kuru situāciju ir jāsalīdzina FT situācija, attiecas jēdziens “salīdzināmi pastāvīgie darba ņēmēji” šīs normas izpratnē. Pamatnolīguma 3. klauzulas 2. punktā šis jēdziens attiecas uz darba ņēmējiem, “kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības vai darba līgums uz nenoteiktu laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas”.
Taču, pirmām kārtām, tā kā jēdziens “darba līgums uz nenoteiktu laiku” Pamatnolīgumā īpašā veidā nav definēts, dalībvalstīm – kā noteikts Direktīvas 1999/70 17. apsvērumā – tas ir jādefinē atbilstoši valsts tiesībām un praksei, ciktāl izvēlētā definīcija ievēro Pamatnolīguma saturu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, Sibilio,
C‑157/11
, nav publicēts,
EU:C:2012:148
,
42.
–
45.
punkts).
Rakstveida apsvērumos Komisija izsaka šaubas par to, ka tie mācībspēki, kam ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija un kas ir sasnieguši likumā noteikto pensijas vecumu, strādā atbilstoši darba līgumam uz nenoteiktu laiku, jo no valsts tiesiskā regulējuma izriet, ka par viņiem, lai saglabātu štata mācībspēka statusu, Universitāte veic ikgadējo novērtējumu un apstiprinājumu. Tomēr iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai šie mācībspēki ir nodarbināti atbilstoši šādam līgumam uz nenoteiktu laiku, pamatojoties uz šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajiem kritērijiem.
Otrām kārtām, pieņemot, ka tiek secināts, ka minētie mācībspēki ir nodarbināti atbilstoši darba līgumam uz nenoteiktu laiku, ir jāpārbauda, vai tie ir “salīdzināmi” pastāvīgie darba ņēmēji Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē. Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nediskriminācijas princips, kura īpaša izpausme ir šī norma, prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un lai atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda rīcība nav objektīvi attaisnojama (spriedums, 2018. gada 21. novembris, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi nediskriminācijas princips Pamatnolīgumā ir īstenots un konkretizēts saistībā ar atšķirībām attieksmē vienīgi pret tiem vai nu uz nenoteiktu, vai uz noteiktu laiku nodarbinātajiem darba ņēmējiem, kuri ir salīdzināmā situācijā (spriedums, 2018. gada 21. novembris, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai izvērtētu, vai attiecīgās personas veic “identisku vai līdzīgu” darbu Pamatnolīguma izpratnē, saskaņā ar Pamatnolīguma 3. klauzulas 2. punktu un 4. klauzulas 1. punktu ir jāizpēta, vai, ņemot vērā visus faktorus, piemēram, darba raksturu, mācību nosacījumus un darba nosacījumus, var tikt uzskatīts, ka šīs personas ir salīdzināmā situācijā (spriedums, 2018. gada 21. novembris, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
62.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā noskaidrot – vai FT, būdama nodarbināta Universitātē saskaņā ar secīgiem darba līgumiem, kas noslēgti uz noteiktu laiku, bija situācijā, kas ir salīdzināma ar to, kādā atradās mācībspēki ar promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikāciju, kurus šis pats darba devējs nodarbināja uz nenoteiktu laiku pēc tam, kad tie arī bija sasnieguši likumā noteikto pensijas vecumu, – ir iesniedzējtiesas ziņā, jo tikai tās kompetencē ir izvērtēt faktus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 21. novembris, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
63.
punkts).
Šajā kontekstā tostarp vajadzētu pārbaudīt, vai tas, ka šiem pēdējiem minētajiem mācībspēkiem ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, nozīmē, ka viņu darba raksturs, kā arī viņu apmācības nosacījumi atšķiras no tiem, kādi ir tādiem mācībspēkiem kā FT.
Līdz ar to, ja tiktu uzskatīts, ka šo divu veidu mācībspēku situācijas ir salīdzināmas, tad, otrkārt, jāpārbauda, vai pastāv objektīvs iemesls Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, kas varētu attaisnot atšķirīgo attieksmi, tostarp atalgojuma ziņā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “objektīvu iemeslu” jēdziens prasa, lai konstatētā nevienlīdzīgā attieksme būtu pamatota ar noteiktiem un konkrētiem apstākļiem, kas attiecīgo nodarbinātības nosacījumu raksturo tā īpašajā kontekstā, un pamatojoties uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem, lai pārbaudītu, vai šī nevienlīdzība patiesi ir vajadzīga, tā ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai un ir tālab nepieciešama. Šos apstākļus it īpaši var izraisīt uzdevumu, kuru izpildei šādi līgumi uz noteiktu laiku ir noslēgti, īpašais raksturs un tiem raksturīgās pazīmes vai – attiecīgā gadījumā – dalībvalsts sociālās politikas jomā sasniedzamais likumīgais mērķis (spriedumi, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso,
C‑307/05
,
EU:C:2007:509
,
53.
punkts, un 2019. gada 20. jūnijs, Ustariz Aróstegui,
C‑72/18
,
EU:C:2019:516
,
40.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka atbilstoši tās iemeslu izklāstam metodoloģija cenšas risināt satraucošo tendenci, ka Universitātē paaugstinās profesoru mācībspēku un docentu amatu skaits – salīdzinājumā ar lektoru mācībspēku un asistentu amatiem –, kā arī garantēt finansiālo līdzsvaru starp Universitātes ilgtspējību un attīstību īstermiņā un ilgtermiņā. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā šie iemesli ir metodoloģijas faktiskie mērķi.
Ar atrunu par šādu pārbaudi jāatgādina – Tiesa jau ir nospriedusi, ka šādi mērķi, kas būtībā ir saistīti ar personāla vadību, kā arī ar budžetu saistītiem apsvērumiem un kas turklāt nebalstās uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem, nevar tikt uzskatīti par objektīviem iemesliem, kas attaisnotu tādu atšķirīgu attieksmi, kāda tiek aplūkota pamatlietā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 22. aprīlis, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
,
46.
punkts, kā arī rīkojumu, 2017. gada 9. februāris, Rodrigo Sanz,
C‑443/16
,
EU:C:2017:109
,
52.
un
54.
punkts).
Proti, kaut arī budžeta apsvērumi var būt dalībvalsts sociālās politikas izvēles pamatā un ietekmēt to pasākumu raksturu vai apjomu, kurus tā vēlas pieņemt, tie tomēr paši par sevi neveido mērķi, uz kura sasniegšanu šī politika ir vērsta, un tādējādi nevar attaisnot tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kura rezultāts ir atšķirīga attieksme, ar nelabvēlīgu ietekmi uz noteikta laika darba ņēmējiem (rīkojums, 2017. gada 9. februāris, Rodrigo Sanz,
C‑443/16
,
EU:C:2017:109
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram no tiem Universitātes mācībspēkiem, kuri turpina strādāt savā profesijā pēc likumā noteiktā pensijas vecuma sasniegšanas, štata mācībspēka statusu var saglabāt tikai mācībspēki ar promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikāciju, bet mācībspēki bez promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas ar šo iestādi var slēgt tikai līgumus uz noteiktu laiku, kam ir noteikta zemāka atalgojuma sistēma nekā štata mācībspēkiem piešķirtā, ciktāl pirmo mācībspēku kategoriju veido ar otrajai kategorijai piederošajiem salīdzināmi pastāvīgie darba ņēmēji un ciktāl atšķirīgā attieksme, tostarp minētās atalgojuma sistēmas sakarā, nav attaisnojama ar objektīvu iemeslu, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz pirmā jautājuma pirmo daļu, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

1)
Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 1. un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami valsts tiesiskajam regulējumam, atbilstoši kuram no tiem Universitātes iestādes mācībspēkiem, kuri turpina strādāt amatā pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, tikai tie, kuriem ir promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācija, var saglabāt štata mācībspēka statusu, bet mācībspēki, kuriem nav promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas, ar šo iestādi var tikai noslēgt darba līgumus uz noteiktu laiku ar tādu atalgojuma sistēmu, kas ir zemāka nekā štata mācībspēkiem piešķirtā.

2)
1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram no tiem Universitātes mācībspēkiem, kuri turpina strādāt savā profesijā pēc likumā noteiktā pensijas vecuma sasniegšanas, štata mācībspēka statusu var saglabāt tikai mācībspēki ar promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikāciju, bet mācībspēki bez promocijas darba zinātniskā vadītāja kvalifikācijas ar šo iestādi var slēgt tikai līgumus uz noteiktu laiku, kam ir noteikta zemāka atalgojuma sistēma nekā štata mācībspēkiem piešķirtā, ciktāl pirmo mācībspēku kategoriju veido ar otrajai kategorijai piederošajiem salīdzināmi pastāvīgie darba ņēmēji un ciktāl atšķirīgā attieksme, tostarp minētās atalgojuma sistēmas sakarā, nav attaisnojama ar objektīvu iemeslu, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.