CELEX: 62019CJ0689
Överklagande
Elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster
Direktiv 2002/21, i dess lydelse enligt direktiv 2009/140/EG
Stärkande av den inre marknaden för elektroniska kommunikationer
Artikel 7.3 och 7.7
Förslag till åtgärd som görs tillgängligt av den nationella regleringsmyndigheten
Marknaden för tillhandahållande i grossistledet av tillträde via en fast anslutningspunkt i Nederländerna
Gemensamt betydande marknadsinflytande
Europeiska kommissionens yttrande till den nationella regleringsmyndigheten
Skyldighet för den nationella regleringsmyndigheten att i största möjliga utsträckning beakta yttrandet
Omfattning
Artikel 263 FEUF
Talan om ogiltigförklaring
Upptagande till prövning
Akt mot vilken talan kan väckas
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna

VodafoneZiggo Group BV (nedan kallat VodafoneZiggo) har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 9 juli 2019, VodafoneZiggo Group/kommissionen (
T‑660/18
,
EU:T:2019:546
) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut avvisade tribunalen bolagets talan om ogiltigförklaring av det beslut som påståtts ingå i Europeiska kommissionens skrivelse av den 30 augusti 2018 till Autoriteit Consument en Markt (Myndigheten för konsumenter och marknader, Nederländerna) (nedan kallad ACM), som innehåller kommissionens yttrande över ett förslag till två åtgärder som ACM gjort tillgängligt för kommissionen, angående marknaden för tillhandahållande i grossistledet av tillträde via en fast anslutningspunkt i Nederländerna (ärendena NL/2018/2099 och NL/2018/2100) (C(2018) 5848 final) (nedan kallad den omtvistade akten).
Tillämpliga bestämmelser
I Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) (
EGT L 108, 2002, s. 33
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/140/EG av den 25 november 2009 (
EUT L 337, 2009, s. 37
, och rättelse i
EUT L 241, 2013, s. 8
) (nedan kallat ramdirektivet), har skäl 15 följande lydelse:
”Det är viktigt att de nationella regleringsmyndigheterna rådgör med alla berörda parter när det gäller förslag till beslut och att de tar hänsyn till deras synpunkter innan ett slutgiltigt beslut fattas. För att nationella beslut inte skall få negativa effekter för den inre marknaden eller för andra mål som anges i [EUF-]fördraget, bör de nationella regleringsmyndigheterna också underrätta kommissionen och andra nationella regleringsmyndigheter om utkast till vissa beslut för att ge dem möjlighet att yttra sig. … De fall där förfarandena i artiklarna 6 och 7 skall tillämpas definieras i detta direktiv …. Kommissionen bör … kunna begära att en nationell regleringsmyndighet drar tillbaka ett förslag till åtgärd om förslaget avser definitionen av relevanta marknader eller fastställandet av företag som anses ha betydande inflytande på marknaden och om åtgärden skulle utgöra ett hinder för den inre marknaden eller skulle vara oförenlig med gemenskapslagstiftningen …”
I skäl 19 i direktiv 2009/140, vilket direktiv bland annat innebar ändring av artiklarna 6 och 7 i den ursprungliga lydelsen av direktiv 2002/21, anges följande:
”Gemenskapsmekanismen, som ger kommissionen rätt att kräva av de nationella regleringsmyndigheterna att de upphäver planerade åtgärder som rör marknadens utformning och fastställandet av vilka operatörer som har ett betydande inflytande på marknaden, har i hög grad bidragit till en konsekvent strategi för att ange under vilka omständigheter förhandsregleringen kan tillämpas och vilka operatörer som omfattas av detta regelverk. Kommissionens övervakning av marknaden, och framför allt erfarenheterna av förfarandet enligt artikel 7 i direktiv [2002/21], har visat att de nationella regleringsmyndigheternas inkonsekventa tillämpning av korrigeringsåtgärder, till och med under likartade marknadsvillkor, skulle kunna undergräva den inre marknaden för elektronisk kommunikation. Kommissionen kan därför medverka till att sörja för större enhetlighet vid tillämpningen av korrigeringsåtgärder genom att anta rekommendationer om de förslag till åtgärder som föreslås av de nationella regleringsmyndigheterna. I syfte att dra nytta av de nationella regleringsmyndigheternas sakkunskap i fråga om marknadsanalyser bör kommissionen rådgöra med [Organet för europeiska regleringsmyndigheter för elektronisk kommunikation (Berec)] innan den antar sina beslut och/eller rekommendationer.”
I artikel 2 g i ramdirektivet definieras en ”nationell regleringsmyndighet” som ”ett eller flera organ som av en medlemsstat har fått i uppdrag att utföra någon av de regleringsuppgifter som fastställs i detta direktiv …”.
Artikel 4 i ramdirektivet har rubriken ”Rätt att överklaga”. I punkterna 1 och 2 i denna artikel föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska säkerställa att det på nationell nivå finns fungerande system enligt vilka varje användare eller företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät och/eller kommunikationstjänster, som berörs av ett beslut av en nationell regleringsmyndighet, har rätt att överklaga beslutet till en besvärsinstans som är oberoende av de inblandade parterna. Denna instans, som kan vara en domstol, ska ha den kompetens som är nödvändig för att den effektivt ska kunna utföra sina uppgifter. Medlemsstaterna ska säkerställa att vederbörlig hänsyn tas till ärendet i sak och att det finns ett effektivt förfarande för överklagande.
I väntan på utgången av överklagandet ska den nationella regleringsmyndighetens beslut fortsätta att gälla, såvida inte interimistiska åtgärder beviljas i enlighet med nationell lagstiftning.
2.   Om den instans som avses i punkt 1 inte har domstolskaraktär, skall den alltid lämna en skriftlig motivering till sitt beslut. I sådana fall skall dess beslut dessutom kunna prövas av en sådan domstol i en medlemsstat som avses i artikel [267 FEUF].”
Artikel 5 i ramdirektivet rör tillhandahållande av information. I artikel 5.2 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att de nationella regleringsmyndigheterna på motiverad begäran tillhandahåller kommissionen den information som är nödvändig för att den skall kunna fullgöra sina uppgifter enligt [EUF-]fördraget. …
… skall medlemsstaterna säkerställa att den information som överlämnas till en nationell regleringsmyndighet kan göras tillgänglig för en annan sådan myndighet i samma eller i en annan medlemsstat efter en motiverad ansökan, när det är nödvändigt för att endera myndigheten skall kunna fullgöra sitt ansvar enligt gemenskapslagstiftningen.”
Artikel 6 i ramdirektivet rör ”Förfarande för samråd och insyn”. Första och andra styckena har följande lydelse:
”När de nationella regleringsmyndigheterna avser att vidta åtgärder i enlighet med detta direktiv … eller om de avser att införa restriktioner, som har betydande inverkan på den relevanta marknaden ska medlemsstaterna, förutom i de fall som omfattas av artikel 7.9 …, se till att de nationella regleringsmyndigheterna ger de berörda parterna möjlighet att yttra sig om det förslaget till åtgärd med en skälig tidsfrist.
De nationella regleringsmyndigheterna ska offentliggöra sina nationella samrådsförfaranden.”
Artikel 7 i ramdirektivet, med rubriken ”Stärkande av den inre marknaden för elektroniska kommunikationer”, har följande lydelse:
”1.   De nationella regleringsmyndigheterna ska när de utför sina uppgifter enligt detta direktiv … ta så stor hänsyn som möjligt till de mål som fastställs i artikel 8, inbegripet i den mån de berör hur den inre marknaden fungerar.
2.   De nationella regleringsmyndigheterna ska bidra till utvecklandet av den inre marknaden genom att samarbeta med varandra och med kommissionen och (Berec) på ett helt öppet sätt i syfte att säkerställa konsekvent tillämpning i alla medlemsstaterna av bestämmelserna i detta direktiv …
3.   Såvida inget annat anges i rekommendationer eller riktlinjer som antagits i enlighet med artikel 7b ska en nationell regleringsmyndighet efter det att det samrådsförfarande som avses i artikel 6 har avslutats, då den avser att vidta en åtgärd som
a)
omfattas av artiklarna 15 eller 16 i detta direktiv …, och
b)
skulle påverka handeln mellan medlemsstaterna,
göra förslaget till åtgärd tillgängligt för kommissionen, Berec och de nationella regleringsmyndigheterna i andra medlemsstater vid samma tidpunkt, med den motivering som åtgärden grundar sig på … och informera kommissionen, Berec och andra nationella regleringsmyndigheter om detta. De nationella regleringsmyndigheterna, Berec och kommissionen får yttra sig till den berörda nationella regleringsmyndigheten inom högst en månad. Enmånadsperioden kan inte förlängas.
4.   När en planerad åtgärd som avses i punkt 3 syftar till
a)
att definiera en berörd marknad som skiljer sig från dem som definierats i rekommendationen i enlighet med artikel 15.1, eller
b)
att avgöra huruvida ett företag, enskilt eller tillsammans med andra, ska anses ha ett betydande marknadsinflytande, i enlighet med artikel 16.3, 16.4 eller 16.5,
och skulle påverka handeln mellan medlemsstater och kommissionen har meddelat den nationella regleringsmyndigheten att den anser att den föreslagna åtgärden skulle utgöra ett hinder för den inre marknaden eller hyser allvarliga tvivel om att den är förenlig med gemenskapslagstiftningen, särskilt med de mål som avses i artikel 8, ska den föreslagna åtgärden inte antas förrän efter ytterligare två månader. Denna period kan inte förlängas. Kommissionen ska i sådana fall meddela sina förbehåll till övriga nationella regleringsmyndigheter.
5.   Under den tvåmånadersperiod som avses i punkt 4 får kommissionen
a)
fatta beslut om att den berörda nationella regleringsmyndigheten ska dra tillbaka förslaget, och/eller
b)
fatta beslut om att återkalla sina förbehåll avseende ett förslag till åtgärd som avses i punkt 4.
Kommissionen ska i största möjliga utsträckning beakta Berecs yttrande innan den fattar ett beslut eller utfärdar ett yttrande. Beslutet ska åtföljas av en detaljerad och objektiv analys av varför kommissionen inte anser att den föreslagna åtgärden bör antas tillsammans med specifika förslag till ändringar av den.
6.   När kommissionen har antagit ett beslut i enlighet med punkt 5 vilket kräver att den nationella regleringsmyndigheten ska återkalla ett förslag till åtgärd ska den nationella regleringsmyndigheten ändra eller återkalla förslaget till åtgärd inom sex månader från datumet för kommissionens beslut. Om förslaget till åtgärd ändras ska den nationella regleringsmyndigheten genomföra ett offentligt samråd i enlighet med de förfaranden som avses i artikel 6 och på nytt anmäla det ändrade förslaget till åtgärd till kommissionen i enlighet med bestämmelserna i punkt 3.
7.   Den berörda nationella regleringsmyndigheten ska i största möjliga utsträckning beakta yttrandena från övriga nationella regleringsmyndigheter, Berec och kommissionen och får, utom i de fall som omfattas av punkterna 4 och 5 a, anta det förslag till åtgärd som följer av detta och ska, om den gör detta, meddela det till kommissionen.
8.   Den nationella regleringsmyndigheten ska meddela kommissionen och Berec alla antagna slutliga åtgärder som omfattas av artikel 7.3 a och b.
9.   Under exceptionella omständigheter, när en nationell regleringsmyndighet anser att den måste handla skyndsamt för att säkerställa konkurrensen och skydda användarnas intressen, får den omedelbart vidta proportionella och tillfälliga åtgärder såsom ett undantag från förfarandet i punkterna 3 och 4. Regleringsmyndigheten ska utan dröjsmål, med en fullständig motivering, underrätta kommissionen, övriga nationella regleringsmyndigheter och Berec om dessa åtgärder. Om den nationella regleringsmyndigheten beslutar att göra sådana åtgärder permanenta eller att förlänga deras tillämpningsperiod ska detta beslut omfattas av bestämmelserna i punkterna 3 och 4.”
Förfarandet för angivande och definition av marknader fastställs i artikel 15, medan förfarandet för marknadsanalys behandlas i artikel 16.
Artikel 19 i ramdirektivet har rubriken ”Harmoniseringsförfaranden”. I punkterna 1 och 2 i den artikeln föreskrivs följande:
”1.   När kommissionen konstaterar att skillnader i de nationella regleringsmyndigheternas genomförande av de regleringsuppgifter som anges i detta direktiv … kan skapa hinder för den inre marknaden får kommissionen … utfärda en rekommendation eller ett beslut om harmoniserad tillämpning av bestämmelserna i det här direktivet …; när detta görs ska kommissionen i största möjliga utsträckning beakta yttrandet från Berec.
2.   …
Medlemsstaterna ska säkerställa att de nationella regleringsmyndigheterna tar största möjliga hänsyn till dessa rekommendationer när de utför sina uppgifter. Om en nationell regleringsmyndighet väljer att inte följa en rekommendation ska den meddela kommissionen detta och motivera sin ståndpunkt.”
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten, såsom den framgår av punkterna 1 och 10–18 i det överklagade beslutet, kan sammanfattas enligt följande.
VodafoneZiggo är ett bolag bildat enligt nederländsk rätt som är verksamt inom sektorn för elektronisk kommunikation i Nederländerna. Bolaget tillhandahåller tjänster avseende fast internet, television och telefoni via kabelnät.
Den 27 februari 2018 offentliggjorde ACM, den nederländska, nationella registreringsmyndigheten, i den mening som avses i artikel 2 g i ramdirektivet, enligt artikel 6 i ramdirektivet, ett förslag till åtgärder i syfte att genomföra ett offentligt samråd. Förslaget avsåg bland annat en analys av marknaden för tillhandahållande i grossistledet av tillträde via en fast anslutningspunkt i Nederländerna. ACM ansåg däri att vissa operatörer, däribland VodafoneZiggo, tillsammans hade ett betydande inflytande på denna marknad varför den föreslog att dessa operatörer skulle åläggas specifika regleringsskyldigheter, enligt artikel 16 i ramdirektivet. Berörda parter uppmanades att yttra sig över förslaget senast den 10 april 2018. VodafoneZiggo inkom med yttrande inom den angivna fristen.
Den 31 juli 2018 gjorde ACM förslaget till åtgärder tillgängligt för kommissionen, Berec och de nationella regleringsmyndigheterna i de andra medlemsstaterna, enligt artikel 7.3 i ramdirektivet.
Den 6 och den 9 augusti 2018 begärde kommissionen, enligt artikel 5.2 i ramdirektivet, kompletterande information av ACM, som denna lämnade till kommissionen.
Den 8 augusti 2018 inkom VodafoneZiggo till kommissionen med ett yttrande över förslaget till åtgärder.
Den 30 augusti 2018 sände kommissionen, enligt artikel 7.3 i ramdirektivet, den omtvistade akten, som innehöll kommissionens yttrande över förslaget till åtgärder, till ACM.
Den 27 september 2018 antog ACM sitt beslut, genom vilket den identifierade vissa operatörer, däribland VodafoneZiggo, som tillsammans hade ett betydande inflytande på marknaden för tillhandahållande i grossistledet av tillträde via en fast anslutningspunkt i Nederländerna och ålade dem specifika regleringsskyldigheter. ACM förklarade i bilaga I till beslutet på vilket sätt den hade beaktat kommissionens yttrande.
Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
VodafoneZiggo väckte talan om ogiltigförklaring av den omtvistade akten genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 8 november 2018.
Genom särskild handling som inkom till tribunalens kansli den 23 januari 2019 framställde kommissionen en invändning om rättegångshinder. Kommissionen gjorde gällande, för det första, att den omtvistade akten inte är en akt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, eftersom den inte har bindande rättsverkningar, och att det på sin höjd rör sig om en förberedande akt som inte omfattar institutionens slutgiltiga ståndpunkt. Kommissionen hävdade, för det andra, att VodafoneZiggo saknar talerätt enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF, eftersom den angripna akten inte berörde bolaget direkt.
Genom handlingar som inkom till tribunalens kansli den 1 och den 27 februari 2019 ansökte Konungariket Nederländerna respektive T‑Mobile Netherlands Holding BV, T‑Mobile Netherlands BV, T‑Mobile Thuis BV och Tele2 Nederland BV om att få intervenera i målet till stöd för kommissionens yrkanden.
Tribunalen konstaterade genom det överklagade beslutet att den angripna akten inte har bindande rättsverkningar och att den har en förberedande karaktär, varför den inte utgör en akt mot vilken talan kan väckas enligt artikel 263 FEUF.
Härvidlag prövade tribunalen först och främst det sammanhang i vilket denna akt hade antagits. Tribunalen konstaterade, för det första, att kravet att den nationella regleringsmyndigheten ”i största möjliga utsträckning [ska beakta]” kommissionens yttrande enligt artikel 7.3 i ramdirektivet inte innebär att den angripna akten har bindande rättsverkningar, för det andra, att nämnda akt inte utgör ett godkännande på grundval av vilket ACM skulle ha kunnat anta sitt förslag till åtgärder och som därmed skulle ha sådana verkningar, och, för det tredje, att samma akt inte heller påverkade VodafoneZiggos processuella rättigheter. Tribunalen prövade därefter den omtvistade aktens innehåll och fann att varken lydelsen av eller syftet med yttrandet i akten gjorde det möjligt att anse att kommissionen genom att anta akten har avsett att ålägga rättsligt bindande skyldigheter. Rätten slog slutligen fast att akten hade en förberedande karaktär och att VodafoneZiggos argument om rätten till ett effektivt domstolsskydd inte kunde resultera i att de sakprövningsförutsättningar som anges i artikel 263 FEUF inte tillämpas.
Tribunalen avvisade följaktligen VodafoneZiggos talan, samtidigt som den inte ansåg det vara nödvändigt att pröva vare sig VodafoneZiggos talerätt eller interventionsansökningarna.
Parternas yrkanden vid domstolen
VodafoneZiggo har yrkat att domstolen ska upphäva det överklagade beslutet, återförvisa målet till tribunalen och besluta att frågan om de rättegångskostnader som uppkommit i målet om överklagande ska anstå.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta VodafoneZiggo att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Till stöd för sitt överklagande har VodafoneZiggo åberopat tre grunder.
Den första grunden
VodafoneZiggo har genom sin första grund gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den slog fast att den omtvistade akten inte hade bindande rättsverkningar. Bolaget har delat upp grunden i fem delar.
Den första grundens första del
–
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom den första grundens första del hävdat att skyldigheten för de nationella regleringsmyndigheterna att ”i största möjliga utsträckning beakta” kommissionens yttrande, enligt artikel 7.7 i ramdirektivet, innebär att nämnda myndigheter åläggs en rättsligt bindande skyldighet, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkt 54 i det överklagade beslutet.
För det första gjorde tribunalen, i punkterna 41–44 i beslutet, en felaktig redogörelse för innebörden av domen av den 15 september 2016, Koninklijke KPN m.fl. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
). I punkterna 37 och 38 i den domen klargörs i själva verket att formuleringen ”i största möjliga utsträckning beakta” innebär att de nationella regleringsmyndigheterna i princip ska följa det som i största möjliga utsträckning ska beaktas. Dessutom har det sätt på vilket en nationell regleringsmyndighet ”i största möjliga utsträckning [ska] beakta” de beslut som kommissionen antar enligt artikel 7.3 i ramdirektivet beskrivits på ett felaktigt sätt, eftersom den skyldigheten avser alla de formuleringar som används samt akten i dess helhet. I förevarande fall har kommissionen, genom att ge ACM anvisning om att förbättra sin analys för att iaktta kravet på funktionell likvärdighet, ålagt myndigheten att utföra en bestämd åtgärd, och således försökt att begränsa myndighetens valmöjligheter och, därmed, att ge den omtvistade akten bindande rättsverkan.
För det andra följer det av punkt 41 i domen av den 11 september 2003, Altair Chimica (
C‑207/01
,
EU:C:2003:451
), och av punkt 59 i domen av den 20 november 2018, kommissionen/rådet (AMP Antarctique) (
C‑626/15 och C‑659/16
,
EU:C:2018:925
), att en åtgärd kan tillerkännas rättsverkan även om den inte är avsedd att ha en sådan verkan och att varje slags rättsverkan är tillräcklig för att en talan ska kunna tas upp till prövning. Punkterna 45–50 i det överklagade beslutet utgör följaktligen felaktig rättstillämpning.
Den omtvistade akten har nämligen en faktisk rättsverkan, som består i att de nationella regleringsmyndigheterna ska ”i största möjliga utsträckning beakta” kommissionens yttrande. Tribunalen angav emellertid, i punkt 47 i det överklagade beslutet, att det ska göras åtskillnad mellan en sådan verkan och bindande rättsverkningar, i den mening som avses i rättspraxis om upptagande till prövning av en talan om ogiltigförklaring, genom att förstnämnda formulering endast innefattar en motiveringsskyldighet. Tribunalen konstaterade därefter, i punkt 50 i beslutet, att en sådan skyldighet inte kan påverka VodafoneZiggos intressen. Detta är motsägelsefullt, eftersom motiveringsskyldigheten medför rättsverkan. Det förhållandet att det rör sig om en faktisk rättsverkan vinner dessutom stöd av den omständigheten att kommissionen, enligt artikel 19 i ramdirektivet, har antagit en rekommendation – nämligen kommissionens rekommendation 2008/850/EG av den 15 oktober 2008 om anmälningar, tidsfrister och samråd i enlighet med artikel 7 i direktiv 2002/21 (
EUT L 301, 2008, s. 23
) – som innebär krav på att de nationella regleringsmyndigheterna anger på vilket sätt de i största möjliga utsträckning har beaktat yttrandena från kommissionen enligt artikel 7 i ramdirektivet.
För det tredje hade tribunalen fel när den, i punkt 52 i det överklagade beslutet, framhöll att Europeiska unionens lagstiftare uttryckligen har angett vilka rättsverkningar yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet bör ha. I den bestämmelsen finns inget uttryckligt omnämnande av rättsverkningar, och även om tribunalen ville åsyfta punkt 7 i den artikeln så är det ett cirkelresonemang från tribunalens sida. Det anges dessutom, i domen av den 16 april 2015, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej och Telefonia Dialog (
C‑3/14
,
EU:C:2015:232
) och i skäl 15 i ramdirektivet att de nationella regleringsmyndigheterna inte är fria att bortse från kommissionens yttranden, eftersom dessa syftar till att säkerställa unionens mål. Sådana yttranden har följaktligen bindande rättsverkningar.
I motsats till vad tribunalen konstaterade i punkt 53 i det överklagade beslutet anges det, för det fjärde, i den nationella dom som har åberopats av VodafoneZiggo att skyldigheten att beakta kommissionens yttranden har till verkan att på förhand bestämma det utrymme för skönsmässig bedömning som den nationella regleringsmyndigheten skulle ha i avsaknad av sådana yttranden. I nämnda dom anges således de faktiska verkningarna av en akt som kommissionen har antagit enligt artikel 7.3 i ramdirektivet.
Kommissionen har hävdat att denna första delgrund delvis inte kan tas upp till prövning, delvis är obefogad.
–
Domstolens bedömning
Vad först avser den invändning som framställts mot punkterna 41–44 i det överklagade beslutet, ska det påpekas att domstolen, i domen av den 15 september 2016, Koninklijke KPN m.fl. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
), hade tillfrågats om möjligheten, för en nationell domstol – vid prövningen av en tvist om huruvida en skyldighet avseende taxor införd av en nationell regleringsmyndighet är lagenlig – att göra avsteg från en rekommendation från kommissionen, i den mening som avses i artikel 288 FEUF, i vilken tillämpning av en viss modell för kostnadsberäkning förespråkas som en lämplig åtgärd för reglering av taxorna på marknaden för samtalsterminering.
I detta sammanhang påpekade domstolen först, i punkt 37 i den domen, att det i artikel 19.2 i ramdirektivet krävs att de nationella regleringsmyndigheterna ”tar största möjliga hänsyn” till kommissionens rekommendationer när de utför sina uppgifter. Domstolen drog därefter slutsatsen, i punkt 38 i domen, att ”[d]et ankommer således på den nationella regleringsmyndigheten [i enlighet med de bestämmelser som är tillämpliga] att i princip följa de riktlinjer som framgår av [denna rekommendation]” och att ”[d]et … bara [är] om den nationella regleringsmyndigheten vid sin bedömning av en viss situation finner att den i rekommendationen förespråkade … modellen [för kostnadsberäkning] inte är lämplig med hänsyn till omständigheterna som myndigheten kan avvika därifrån, om den motiverar sin ståndpunkt”. Domstolen hade, i punkt 34 i nämnda dom, nämligen erinrat om att enligt artikel 288 FEUF är en rekommendation ”i princip inte bindande” och om att ”[e]nligt artikel 19.2 andra stycket i ramdirektivet har de nationella regleringsmyndigheterna dessutom uttryckligen rätt att underlåta att följa de rekommendationer kommissionen antar med stöd av artikel 19.1 i ramdirektivet, under förutsättning att kommissionen underrättas om detta och delges motiveringen till den nationella regleringsmyndighetens ståndpunkt”. Domstolen drog, i punkt 35 i samma dom, slutsatsen att ”när den nationella regleringsmyndigheten antar ett beslut varigenom den inför skyldigheter avseende taxor som åligger operatörerna … så är den inte bunden av [ifrågavarande] rekommendation …”.
Domstolen finner emellertid, för det första, såsom följer av föregående punkt i förevarande dom, att det av domen av den 15 september 2016, Koninklijke KPN m.fl. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
), inte alls framgår att, såsom VodafoneZiggo har påstått, domstolen skulle ha slagit fast att den omständigheten att det föreligger en skyldighet att ”i största möjliga utsträckning beakta” en akt från kommissionen innebär att den nationella regleringsmyndigheten är skyldig att rätta sig efter aktens innehåll, eftersom det motsatta förhållandet uttryckligen anges i punkt 38 i den domen, eller att det därav följer att kommissionens yttrande till en nationell regleringsmyndighet enligt artikel 7.3 är bindande för myndigheten.
För det andra är det just dessa omständigheter, som nämns i punkt 37 i förevarande dom, som tribunalen erinrade om i de omtvistade punkterna i det överklagade beslutet, särskilt i punkterna 41 och 42 i beslutet, vilket följaktligen korrekt återger innebörden av domen av den 15 september 2016, Koninklijke KPN m.fl. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
).
För det tredje erinrade tribunalen även, i punkt 43 i det överklagade beslutet, om den lärdom som följer av punkt 26 i domen av den 20 februari 2018, Belgien/kommissionen (
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
), av vilken det framgår att ”[g]enom att skapa en särskild kategori unionsrättsakter i form av rekommendationer och genom att uttryckligen föreskriva att de ’inte [ska] vara bindande’, syftar artikel 288 FEUF till att ge de institutioner som har befogenhet att anta sådana rekommendationer en möjlighet att motivera och övertyga, som skiljer sig från möjligheten att anta rättsakter med bindande verkan”. I nämnda punkt 43 fann tribunalen dessutom att detta konstaterande ”gäller analogt även för kommissionens yttrande … enligt artikel 7.3 i ramdirektivet, såsom yttrandet i den [omtvistade] akten”. VodafoneZiggo har emellertid inte ifrågasatt att denna rättspraxis om en rekommendation, i den mening som avses i artikel 288 FEUF, kan tillämpas analogt på den omtvistade akten.
Under dessa omständigheter kan VodafoneZiggo inte vinna framgång med sitt argument att tribunalen har feltolkat innebörden av domen av den 15 september 2016, Koninklijke KPN m.fl. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
).
Vad beträffar VodafoneZiggos ifrågasättande, genom denna första invändning, av punkterna 41–44 i det överklagade beslutet av den anledningen att tribunalen där borde ha konstaterat att den omtvistade akten innehåller tydliga anvisningar till den nationella regleringsmyndigheten, som visar att kommissionen försökte ge akten bindande rättsverkan, gör domstolen följande bedömning. Tribunalen prövade inte aktens innehåll i dessa punkter – den prövningen gjordes i punkterna 88–96 i det överklagade beslutet – utan redogjorde endast, i abstrakta ordalag och utan att hänvisa till aktens innehåll, för på vilket sätt formuleringen ”i största möjliga utsträckning beakta” i artikel 7.7 i ramdirektivet framhäver den icke bindande karaktären av kommissionens yttrande enligt artikel 7.3 i ramdirektivet.
VodafoneZiggo har emellertid inte gjort gällande att tribunalen i detta hänseende har gjort en felaktig rättstillämpning i något annat fall än vad som redan har underkänts i punkterna 36–41 ovan. Detta argument ska följaktligen, i vart fall, underkännas av samma skäl som har angetts i dessa punkter, utan att det behöver prövas huruvida argumentet kan tas upp till prövning, vilket kommissionen har bestritt.
Den första invändningen i denna delgrund är således obefogad.
Vad, för det andra, avser den invändning som framställts mot punkterna 45–50 i det överklagade beslutet, kan det konstateras att tribunalen, i punkt 46 i beslutet, påpekade att ”[d]et måste … göras åtskillnad mellan de verkningar som avses i [domen av den 11 september 2003, Altair Chimica (
C‑207/01
,
EU:C:2003:451
)] och bindande rättsverkningar, vilka åberopats av [VodafoneZiggo], som kan påverka [bolagets] intressen genom att klart förändra [dess] rättsliga ställning”. Tribunalen tillade, i punkt 47 i beslutet] att ”kravet på beaktande ’i största möjliga utsträckning’ [har] en rättsverkan som skiljer sig från de verkningar som åberopats av [VodafoneZiggo] genom att nämnda krav innefattar en motiveringsskyldighet” och, i punkt 50 däri, att ”[e]n motiveringsskyldighet som åligger [de nationella regleringsmyndigheterna] kan i vart fall inte påverka [bolagets] intressen genom att klart förändra [dess] rättsliga ställning”.
VodafoneZiggo har hävdat att tribunalen genom nyssnämnda uttalande har gjort en felaktig bedömning av kriteriet rättsverkan som medför att talan kan väckas enligt artikel 263 FEUF. Domstolen erinrar därför om att det framgår av fast rättspraxis avseende talan om ogiltigförklaring som väckts av medlemsstaterna eller av institutionerna att alla bestämmelser – oavsett form – som antas av institutionerna och som är avsedda att ha bindande rättsverkningar anses utgöra sådana akter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF (dom av den 13 oktober 2011, Deutsche Post och Tyskland/kommissionen,
C‑463/10 P och C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 20 februari 2018, Belgien/kommissionen,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, punkt
, och dom av den 9 juli 2020, Republiken Tjeckien/kommissionen,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, punkt
).
Dessa bindande rättsverkningar ska bedömas mot bakgrund av objektiva kriterier, såsom den aktuella aktens innehåll, i förekommande fall med beaktande av det sammanhang i vilket den antogs och den antagande institutionens befogenheter (dom av den 13 februari 2014, Ungern/kommissionen,
C‑31/13 P
,
EU:C:2014:70
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 20 februari 2018, Belgien/kommissionen,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, punkt
, och dom av den 9 juli 2020, Republiken Tjeckien/kommissionen,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, punkt
).
När en fysisk eller juridisk person väcker talan om ogiltigförklaring av en akt som har antagits av en institution, kan en sådan talan emellertid väckas endast om de bindande rättsverkningar som den angripna akten har kan påverka sökandens intressen, genom att klart förändra dennas rättsliga ställning (se, bland annat, dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punkt
, och dom av den 18 november 2010, NDSHT/kommissionen,
C‑322/09 P
,
EU:C:2010:701
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det av bland annat punkterna 120 och 121 i det överklagade beslutet att tribunalen biföll kommissionens invändning om rättegångshinder såvitt avser kommissionens första avvisningsgrund, enligt vilken den omtvistade akten, som har en förberedande karaktär, inte är en akt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, eftersom den inte har bindande rättsverkningar.
Även om det antas att tribunalen, såsom VodafoneZiggo har påstått, i de omtvistade punkterna i det överklagade beslutet, endast borde ha prövat huruvida den omtvistade akten hade bindande rättsverkningar, utan att beröra frågan huruvida sådana verkningar kunde påverka bolagets intressen genom att klart förändra dess rättsliga ställning, är det tillräckligt att påpeka att det i vart fall var den rättspraxis som anges i punkt 47 ovan, och som det dessutom erinrades om i punkt 29 i det överklagade beslutet, som tribunalen grundade denna slutsats på. Det kan härvidlag konstateras att VodafoneZiggos argument inte gör det möjligt att fastställa att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning eller motsade sig själv när den, i punkt 54 i det överklagade beslutet, fann att kravet att den berörda nationella regleringsmyndigheten ”i största möjliga utsträckning [ska beakta]” kommissionens yttrande enligt artikel 7.3 i ramdirektivet inte innebär att den omtvistade akten har bindande rättsverkningar.
I punkt 41 i domen av den 11 september 2003, Altair Chimica (
C‑207/01
,
EU:C:2003:451
), erinrade domstolen visserligen om sin fasta praxis som följer av domen av den 13 december 1989, Grimaldi (
C‑322/88
,
EU:C:1989:646
), enligt vilken de nationella domstolarna – även om rekommendationer inte är avsedda att ha bindande rättsverkningar och inte kan skapa rättigheter som de enskilda kan åberopa vid en nationell domstol – för att kunna avgöra de mål som är anhängiga vid dem, är skyldiga att beakta rekommendationerna, särskilt när dessa bidrar till tolkningen av nationella bestämmelser som antagits för deras genomförande, eller när de har till syfte att komplettera tvingande unionsbestämmelser.
Såsom VodafoneZiggo även har påpekat angav domstolen dessutom, i punkt 59 i domen av den 20 november 2018, kommissionen/rådet (AMP Antarctique) (
C‑626/15 och C‑659/16
,
EU:C:2018:925
), att ”… alla beslut – oavsett slag eller form – som antagits av unionens institutioner, organ eller byråer och som är avsedda att ha rättsverkningar [utgör] en akt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF”.
Av dessa domar kan man emellertid inte sluta sig till att, såsom VodafoneZiggo har påstått, varje rättsverkan som en unionsrättsakt har, även om akten inte är avsedd att ha någon rättsverkan och även om dess verkan inte är bindande, är tillräcklig för att man ska kunna anse att det rör sig om en akt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, och att tribunalen följaktligen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att inte slå fast detta i de omtvistade punkterna i det överklagade beslutet.
Även om de nationella domstolarna, enligt den rättspraxis som det har erinrats om i punkt 51 ovan, för att kunna avgöra de mål som är anhängiga vid dem, är skyldiga att beakta rekommendationer, i den mening som avses i artikel 288 FEUF, framgår det inte av denna rättspraxis att, såsom tribunalen påpekade i punkt 46 i det överklagade beslutet, domstolen slagit fast att sådana verkningar hör till dem som medför att en akt kan kvalificeras som en akt ”mot vilken talan kan väckas”, i den mening som avses i artikel 263 FEUF. Det följer tvärtom, såsom redan har understrukits i punkt 37 ovan, av nämnda fasta praxis från domstolen att denna typ av akt i princip inte är bindande. Det finns följaktligen inget relevant argument som kan anföras till stöd för VodafoneZiggos ståndpunkt angående de rättsverkningar som det har påståtts att den omtvistade akten har.
Det bör dessutom påpekas att de nationella regleringsmyndigheternas skyldighet att motivera sin ståndpunkt angående kommissionens yttrande till dem enligt artikel 7.3 i ramdirektivet, en skyldighet som tribunalen i bland annat punkt 47 i det överklagade beslutet har konstaterat föreligger och som VodafoneZiggo inte har bestritt i detta mål om överklagande, belyser det förhållandet att sådana yttranden saknar bindande rättsverkan, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, till skillnad från vad bolaget har gjort gällande.
Vad sedan avser domen av den 20 november 2018, kommissionen/rådet (AMP Antarctique) (
C‑626/15 och C‑659/16
,
EU:C:2018:925
), kan det inte anses att domstolen, i punkt 59 i den domen, slog fast att kravet att en viss akt ska ha ”rättsverkan” för att talan ska kunna väckas mot den enligt artikel 263 FEUF avser all rättsverkan, oavsett slag, och således motsade sin fasta praxis om begreppet ”akt mot vilken talan kan väckas”, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, vilken praxis det har erinrats om i punkterna 46 och 47 ovan.
Domstolen konstaterade nämligen, i punkt 63 i den domen, att ”2015 års beslut [som var i fråga i det mål där den domen meddelades] … [hade antagits] för att övertyga [kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (nedan kallad CAMLR-kommissionen)] om att ett marint skyddsområde skulle inrättas i Weddellhavet”, i punkt 64 i domen, att ”kommissionen, i och med att [ständiga representanternas kommitté (Coreper)] beslutade att diskussionsdokumentet skulle läggas fram [för CAMLR-kommissionen] på unionens och medlemsstaternas vägnar, blev tvungen att följa denna ståndpunkt när den utövade sin befogenhet att representera unionen utåt” och, i punkt 65 i domen, att ”[det framgick] av protokollet från Corepers möte … att syftet med [detta] beslut var att slutgiltigt fastställa rådets ståndpunkt och därmed unionens ståndpunkt, i fråga om framläggande av diskussionsdokumentet … på både unionens och medlemsstaternas vägnar och inte endast på unionens vägnar”. På grundval av dessa omständigheter slog domstolen, i punkt 66 i nämnda dom, fast att ”[nämnda] beslut således var avsett att ha rättsverkningar, och därför utgör en akt mot vilken talan kan väckas”.
Det kan konstateras att alla dessa verkningar, som har samband med det sammanhang i vilket den akt som var aktuell i mål C‑626/15 antogs, aktens innehåll och avsikten hos den som antog akten, visar den bindande karaktären, med avseende på den ståndpunkt som kommissionen skulle inta i sak, av verkningarna av det beslut som avsågs med yrkandet om ogiltigförklaring.
Mot bakgrund av dessa omständigheter kan VodafoneZiggo inte vinna framgång med den invändning som det har redogjorts för i punkterna 31 och 32 ovan.
Vad, för det tredje, avser den invändning som har framställts mot punkt 52 i det överklagade beslutet, ska det påpekas att, såsom VodafoneZiggo har angett, tribunalen i detta avseende förklarade att ”[e]ftersom unionslagstiftaren uttryckligen har angett vilka rättsverkningar yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet borde ha, kan skyldigheten till lojalt samarbete inte heller vara mer omfattande genom att det medges rättsverkningar som inte avsetts av lagstiftaren”. Denna mening inleds emellertid, i den franska språkversionen, med uttrycket ”par ailleurs” [som på svenska motsvarar ”dessutom”] och tribunalen konstaterade, i huvudsak, i samma punkt att skyldigheten till lojalt samarbete inte kan medföra att kommissionens yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet får bindande rättsverkningar. Tribunalen hänvisade härvidlag till punkt 40 i domen av den 20 februari 2018, Belgien/kommissionen (
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
).
Domstolen fann faktiskt, i punkt 40 i nämnda dom, att principen om lojalt samarbete inte kan resultera i att de sakprövningsförutsättningar som uttryckligen anges i artikel 263 FEUF inte tillämpas. Det kan konstateras att tribunalens hänvisning till denna rättspraxis var tillräcklig i sig som stöd för att underkänna det argument som VodafoneZiggo hade anfört vid tribunalen. Enligt det argumentet skulle den omtvistade akten anses vara rättsligt bindande, eftersom de nationella regleringsmyndigheterna, enligt bolaget, med beaktande av domen av den 16 april 2015, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej och Telefonia Dialog (
C‑3/14
,
EU:C:2015:232
) och skäl 15 i ramdirektivet, inte kan bortse från kommissionens yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet utan att riskera att principen om lojalt samarbete enligt artikel 4.3 FEU åsidosätts.
VodafoneZiggos invändning, som beskrivs i punkt 33 i förevarande dom ska följaktligen underkännas, eftersom invändningar som riktar sig mot domskäl i ett av tribunalens avgöranden vilka angetts för fullständighetens skull inte kan leda till att avgörandet upphävs och sådana anmärkningar således saknar verkan (dom av den 28 juni 2005, Dansk Rørindustri m.fl./kommissionen,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, punkt
, och dom av den 13 december 2018, Europeiska unionen/Gascogne Sack Deutschland och Gascogne,
C‑138/17 P och C‑146/17 P
,
EU:C:2018:1013
, punkt
).
Vad, för det fjärde, sedan avser invändningen att den nationella rättspraxis som VodafoneZiggo hänvisade till vid tribunalen borde ha föranlett tribunalen att konstatera att den omtvistade akten har bindande rättsverkningar, är det tillräckligt att erinra om att, såsom tribunalen korrekt påpekade i punkt 53 i det överklagade beslutet, det följer såväl av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten som av likhetsprincipen att ordalydelsen i en unionsbestämmelse som inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar för fastställandet av bestämmelsens innebörd och tillämpningsområde, i regel ska ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela Europeiska unionen, med beaktande av inte bara lydelsen, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 8 september 2020, Recorded Artists Actors Performers,
C‑265/19
,
EU:C:2020:677
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 8 oktober 2020, Crown Van Gelder,
C‑360/19
,
EU:C:2020:805
, punkt
).
VodafoneZiggo har emellertid inte ifrågasatt denna rättspraxis, utan endast kritiserat den bedömning som tribunalen gjorde för fullständighetens skull, i punkt 53 i det överklagade beslutet, enligt vilken ”[d]et utdrag som citerats av [VodafoneZiggo] … emellertid inte [medger] slutsatsen att Bundesverwaltungsgericht (Federala högsta förvaltningsdomstolen[, Tyskland]) har ansett att kommissionens yttranden har bindande rättsverkningar, i den mening som avses i artikel 263 första stycket FEUF.” Även om det antas att denna fjärde invändning kan tas upp till prövning, ska den i vart fall underkännas eftersom den saknar verkan, i enlighet med den rättspraxis som det har erinrats om i punkt 62 ovan.
Av detta följer att den första grundens första del ska underkännas i sin helhet.
Den första grundens andra del
–
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom sin första grunds andra del gjort gällande att den omtvistade akten motsvarar ett godkännande från kommissionen och följaktligen har bindande rättsverkningar. De akter som avses i punkt 3 respektive punkt 4 i artikel 7 i ramdirektivet utesluter ömsesidigt varandra och kommissionen ställs således inför valet mellan de två alternativen att anta antingen ett beslut om veto, enligt punkt 4, eller ett beslut om icke-veto, enligt punkt 3 eller nämnda punkt 4, avseende det avgivna förslaget till åtgärd. Ett yttrande enligt punkt 3 är därför i sig liktydigt med att det antas ett beslut om att inte framställa något veto. På grund av detta val mellan två alternativ kan ett beslut som antas enligt denna punkt 3, såsom den omtvistade akten, följaktligen endast tolkas så, att det utgör ett beslut om godkännande av förslaget till åtgärd. Tribunalen misstog sig i detta avseende i punkterna 57, 58 och 63 i det överklagade beslutet.
Det kan inte bestridas, dels att en nationell registreringsmyndighet inte kan anta en åtgärd i avsaknad av ett beslut som kommissionen antagit enligt nämnda punkt 3 eller samma punkt 4, genom vilket kommissionen avslutat förfarandet på unionsnivå, dels att kommissionen, efter att ha antagit ett sådant beslut, inte längre får ändra sin ståndpunkt. Genom att avge ett yttrande enligt artikel 7.3 i ramdirektivet undanröjer kommissionen följaktligen varje möjlighet att framställa ett veto mot den nationella regleringsmyndighetens förslag till åtgärd, vilket innebär att myndigheten då inte längre kommer att omfattas av något rättsligt förbud mot att anta den åtgärd som meddelats. Den nationella regleringsmyndigheten har då rätt att anta åtgärden. Även om det finns två tillfällen, under ett förfarande som inletts enligt artikel 7 i ramdirektivet på unionsnivå, under vilka kommissionen kan välja att utöva sin vetorätt eller inte, är den tidpunkt då detta val görs av mindre betydelse, eftersom resultatet skulle vara detsamma i båda fallen, nämligen att kommissionen godkänner den aktuella åtgärden. Någon annan valmöjlighet har inte fastställts av tribunalen.
VodafoneZiggo tillade i sin republik att kommissionens argument att kommissionen inte är skyldig att agera med anledning av de förslag till åtgärder som anmäls för den enligt artikel 7 i ramdirektivet och att den deltar frivilligt i samrådsförfarandet i den artikeln är felaktigt. Enligt skäl 15 i ramdirektivet har kommissionen enligt artikel 7 i detta direktiv ett särskilt ansvar för att säkerställa att nationella beslut inte ska få negativa effekter för den inre marknaden eller för andra mål som anges i EUF-fördraget, en roll som även framhålls i skäl 19 i direktiv 2009/140. Argumentet är följaktligen oförenligt med det system som föreskrivs i ramdirektivet och, därmed, med den skyldighet att samarbeta lojalt som nämnda institution har enligt artikel 4.3 FEU.
Varje eventuell passivitet från kommissionens sida skulle emellertid utgöra ett beslut att inte utöva vetorätten enligt ramdirektivet, som kan angripas. Den praxis som består i att låta enmånadsfristen enligt artikel 7.3 i ramdirektivet löpa ut är vidare ett annat sätt för att upphäva de nationella registreringsmyndigheternas ”standstill-skyldighet”. Naturen hos och verkan av denna praxis motsvarar även den natur och verkan som ett godkännande har. Det är dessutom fel att påstå att de nationella regleringsmyndigheterna har ”fulla befogenheter” att anta sina förslag till åtgärder. De är skyldiga att åtminstone avvakta till dess att denna frist har löpt ut. Själva förekomsten av denna artikel 7 och de befogenheter som kommissionen där ges utgör i sig en begränsning av de nationella regleringsmyndigheternas befogenheter.
Det är ur en nationell regleringsmyndighets synvinkel dessutom uppenbart att kommissionen måste godkänna åtgärderna, eftersom det i artikel 7 i ramdirektivet föreskrivs att de nationella regleringsmyndigheterna inte får anta sina åtgärder om det inte har gjorts en förhandsanmälan till kommissionen och eftersom åtgärderna inte får antas så länge som de inte har utretts av kommissionen. Det finns bara två fall där de nationella regleringsmyndigheterna får anta den åtgärd som anmälts och båda fallen är helt avhängiga av att kommissionen beslutar att inte använda sig av sin vetorätt, oavsett om beslutet antas enligt punkt 3 eller enligt punkt 4 i denna artikel 7. Praxis utgör även en bekräftelse på att alla beslut som de nationella regleringsmyndigheterna antagit har anmälts till kommissionen och inte varit föremål för ett veto, medan dessa myndigheter har ändrat eller övergett alla beslut som anmälts och som har omfattats av ett veto. Detta visar att kommissionens godkännande, ur en nationell regleringsmyndighets synvinkel, är nödvändigt.
Kommissionen har hävdat att denna delgrund är obefogad.
–
Domstolens bedömning
Vad, för det första, beträffar den första invändningen i denna delgrund, kan det konstateras att tribunalen i punkt 57 i det överklagade beslutet angav att ”även om översändandet av ett yttrande och inledandet av det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet utgör ett alternativ, rör det sig, till skillnad från vad [VodafoneZiggo] har hävdat, inte om ett val att antingen underlåta att avge veto eller avge veto mot det förslag till åtgärder som anmälts av [den nationella registreringsmyndigheten]”. Tribunalen tillade, i punkt 58 i beslutet, att ”… den omständigheten att kommissionen inte utövar sin vetorätt [är] att anse som en underlåtenhet att anta ett beslut, vilket inte medför några bindande rättsverkningar”. Den drog, i punkt 63 i beslutet, slutsatsen att ”den angripna akten inte utgör ett godkännande på grundval av vilket ACM skulle ha kunnat anta sitt förslag till åtgärder och som därmed skulle ha bindande rättsverkningar”.
Det ska härvidlag dessutom påpekas att tribunalen även stödde denna slutsats på konstaterandet, i punkt 59 i det överklagade beslutet, att ”… de befogenheter som den berörda [nationella registreringsmyndigheten] har [följer] direkt av de relevanta bestämmelserna i ramdirektivet” och att ”deras utövande kräver inget godkännande från kommissionens sida” samt på konstaterandet, i punkt 62 i beslutet, att ”[d]et europeiska samrådsförfarandet … härvidlag förvisso [utgör] en obligatorisk etapp i förfarandet för antagande av åtgärder som omfattas av [bland annat] artiklarna 15 eller 16 i ramdirektivet … och som påverkar handeln mellan medlemsstaterna”, men att ”[d]etta konstaterande … inte [är] tillräckligt för att yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet ska anses ha bindande rättsverkningar[,] [eftersom] [e]tt eventuellt åsidosättande av denna obligatoriska etapp har … olika verkningar[, såsom … en talan om fördragsbrott vid unionsdomstolen eller en talan mot de av [den nationella registreringsmyndigheten] antagna åtgärderna vid den nationella domstolen”.
VodafoneZiggo har genom denna första invändning hävdat att tribunalen i dessa punkter i det överklagade beslutet gjorde en felaktig rättstillämpning genom att inte anse att kommissionens yttrande till en nationell regleringsmyndighet enligt artikel 7.3 i ramdirektivet är liktydigt med att det inte antas ett beslut om veto mot det förslag till åtgärd som anmälts, såsom det som avses i punkt 5 a i den artikeln, och att det därmed motsvarar ett beslut om godkännande av förslaget till åtgärd, som har bindande rättsverkningar, medan kommissionen med nödvändighet ändå måste anta ett beslut enligt punkt 3 eller punkt 5 a i nämnda artikel 7, för att avsluta det förfarande som pågår vid den och således göra det möjligt för den nationella registreringsmyndigheten att anta den aktuella åtgärden.
För att avgöra huruvida denna invändning är välgrundad, ska det följaktligen först prövas huruvida det antagande som den grundas på – nämligen att en nationell regleringsmyndighet inte får anta det förslag till åtgärd som myndigheten har gjort tillgängligt för kommissionen, Berec och de nationella regleringsmyndigheterna i de andra medlemsstaterna, enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 7 i ramdirektivet, om detta inte har godkänts av kommissionen – är korrekt. Det kan härvidlag konstateras att denna tolkning av ramdirektivet, som har försvarats av VodafoneZiggo, innebär att kommissionen med nödvändighet måste agera i enlighet med en anmälan enligt artikel 7.3 i ramdirektivet. Det finns följaktligen anledning att utgå från vad som föreskrivs i denna artikel, vars mål är att stärka den inre marknaden för elektroniska kommunikationer.
Det ska härvidlag påpekas att det av artikel 7 i ramdirektivet följer att förfarandet enligt artikel 7 i ramdirektivet inte, såsom VodafoneZiggo har påstått, består i en kombination av två olika förfaranden, varav det ena äger rum på nationell nivå och det andra på unionsnivå, utan i ett enda förfarande för samråd och samarbete, som dessutom inte endast äger rum mellan den nationella registreringsmyndighet som har anmält ett förslag till åtgärd och kommissionen, utan mellan den myndigheten, kommissionen samt de nationella regleringsmyndigheterna i de andra medlemsstaterna och Berec. Av detta följer dessutom att detta förfarande inleds genom att den nationella registreringsmyndigheten gör ett förslag till åtgärd som uppfyller kriterierna i punkt 3 a och 3 b i denna artikel tillgängligt, och att förfarandet avslutas antingen genom att det förslag till åtgärd som ursprungligen meddelats antas eller genom att ett ändrat förslag till åtgärd antas – vilket då dessförinnan på nytt har omfattats av förfarandet för samråd och insyn enligt artikel 6 i ramdirektivet och därefter av anmälan enligt punkt 3 i denna artikel 7 – eller genom att förslaget återkallas, där vart och ett av dessa beslut omfattas av den berörda nationella registreringsmyndighetens exklusiva befogenhet.
Av detta följer även och i synnerhet att, om, såsom tribunalen korrekt konstaterade i punkt 62 i det överklagade beslutet, en nationell regleringsmyndighet, när den avser att anta en åtgärd som uppfyller kriterierna i artikel 7.3 a och 7.3 b i ramdirektivet, måste tillämpa det förfarande som fastställs i denna artikel 7, visar denna punkt 3 och punkt 7 i nämnda artikel 7, jämförda med varandra, otvetydigt att kommissionen inte är skyldig att i varje enskilt fall avge ett yttrande till den nationella regleringsmyndigheten enligt artikel 7.3 i ramdirektivet och att den berörda myndigheten har rätt att anta det aktuella förslaget till åtgärd om kommissionen inte har avgett något yttrande efter utgången av den enmånadsfrist som föreskrivs i punkt 3.
Till skillnad från vad VodafoneZiggo har hävdat fastställs det följaktligen inte i ramdirektivet att de nationella regleringsmyndigheterna inte får anta det förslag till åtgärd som anmälts så länge som kommissionen inte har yttrat sig enligt sistnämnda bestämmelse och att kommissionen därför är skyldig att agera med anledning av en anmälan som en sådan myndighet har gjort enligt nämnda bestämmelse.
Det ska dessutom påpekas, först och främst att det inte på grundval av vare sig skäl 15 i ramdirektivet eller skäl 19 i direktiv 2009/140 kan anses att kommissionen, trots att det inte finns någon sådan bestämmelse i ramdirektivet, är skyldig att agera enligt artikel 7.3 i ramdirektivet.
Av detta följer att någon motsägelse med avseende på principen om lojalt samarbete inte kan konstateras.
Vad sedan avser påståendet att den omständigheten att kommissionen låter fristen enligt artikel 7.3 i ramdirektivet löpa ut utan att denna institution yttrar sig motsvarar ett godkännande i sig för den nationella regleringsmyndigheten att anta det aktuella förslaget till åtgärd, är det tillräckligt att påpeka att det påståendet även grundas på antagandet att det krävs ett godkännande från kommissionen för att myndigheten ska kunna anta det aktuella förslaget till åtgärd. Något stöd för det antagandet finns inte i ramdirektivet.
Vad slutligen avser argumentet att själva förekomsten av det förfarande som fastställs i artikel 7 i ramdirektivet begränsar de nationella regleringsmyndigheternas befogenheter, är det tillräckligt att konstatera att det därigenom i vart fall inte kan visas att tribunalen har gjort en felaktig rättstillämpning när det gäller dess bedömning av de uppgifter och befogenheter som nämnda myndigheter respektive kommissionen har enligt denna bestämmelse och, därmed, när det gäller dess slutsats att en skrivelse med kommissionens yttrande till en sådan myndighet enligt artikel 7.3 i ramdirektivet inte utgör ett godkännande av det aktuella förslaget till åtgärd.
Den första invändningen i den första grundens andra del bygger således på ett felaktigt antagande och ska därför underkännas eftersom den är obefogad.
Vad sedan avser den invändning som det redogörs för i punkt 70 ovan, genom vilken VodafoneZiggo har hävdat att det ur en nationell regleringsmyndighets synvinkel i vart fall är uppenbart att kommissionen måste godkänna förslagen till åtgärder, vilket innebär att yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet i själva verket har de bindande rättsverkningar som följer av ett beslut om godkännande, ska det påpekas att den invändningen, i likhet med den första, är oförenlig med naturen hos det förfarande som fastställs i denna artikel 7 vilket, såsom följer av bedömningen av den första invändningen i denna delgrund, inte är ett förfarande för godkännande.
Den praxis som VodafoneZiggo har gjort gällande motsvarar dessutom endast de nationella regleringsmyndigheternas korrekta tillämpning av de frister och regler som anges i artikel 7 i ramdirektivet och innebär följaktligen inte alls att kommissionen är skyldig att agera enligt artikel 7.3 i ramdirektivet eller att godkänna det förslag till åtgärd som har anmälts.
Därmed är även denna andra invändning obefogad, varför den första grundens andra del ska underkännas.
Den första grundens tredje del
–
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom sin första grunds tredje del anfört att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den kvalificerade den omtvistade akten som en ”förberedande akt”. Först och främst finns det, i motsats till vad som slogs fast i punkterna 107 och 108 i det överklagade beslutet, två olika administrativa förfaranden, nämligen ett på unionsnivå, som inleds genom anmälan enligt artikel 7.3 i ramdirektivet och avslutas genom att kommissionen antar ett beslut enligt denna punkt 3 eller punkt 4 i samma artikel, och ett på nationell nivå, som regleras i nationell rätt. Även om det, enligt VodafoneZiggo, är ett rättsligt krav att det administrativa förfarandet på unionsnivå avslutas för att det nationella förfarandet ska kunna fortsätta, är nämnda unionsförfarande faktiskt ett annat förfarande än det som tillämpas på nationell nivå. Dessa båda förfaranden regleras nämligen av olika rättsordningar, de huvudsakliga aktörerna är olika och den akt genom vilken förfarandet avslutas på unionsnivå utgör kommissionens slutgiltiga ståndpunkt i egenskap av huvudsaklig aktör i unionsförfarandet. Det kriterium som följer av domen av den 11 november 1981, IBM/kommissionen (
60/81
,
EU:C:1981:264
) och domen av den 22 juni 2000, Nederländerna/kommissionen (
C‑147/96
,
EU:C:2000:335
) är följaktligen uppfyllt, eftersom kommissionen, genom att inte medge att en andra utredningsfas inleds enligt denna punkt 4, antar en slutgiltig ståndpunkt genom vilken unionsförfarandet avslutas och den nationella regleringsmyndigheten tillåts att fortsätta förfarandet för att anta åtgärden.
Tribunalen gjorde därefter en felaktig rättstillämpning i punkterna 109 och 111 i det överklagade beslutet när den där förklarade att det regelverk som är tillämpligt inte är avsett att införa en fördelning av två befogenheter, utan innehåller bestämmelser om de nationella regleringsmyndigheternas exklusiva beslutsbefogenhet som endast kan ändras genom kommissionens vetorätt. Denna vetorätt garanterar att kommissionen kan utöva en kontroll av varje definition av marknaden och varje förfarande för marknadsanalys vilka avses i artiklarna 15 och 16 i ramdirektivet. De nationella regleringsmyndigheterna har följaktligen en begränsad beslutsbefogenhet, eftersom de måste utforma sina åtgärder så att de inte blir föremål för ett sådant veto. Frågan huruvida kommissionen har använt sig av sin beslutsbefogenhet i det aktuella fallet är inte relevant, eftersom det är förekomsten av denna befogenhet i sig som leder till en fördelning av två befogenheter och till en uppdelning mellan två administrativa förfaranden.
Tribunalen hade slutligen fel när den, i punkt 112 i det överklagade beslutet, ansåg att effektiviteten av beslutsprocessen enligt ramdirektivet med nödvändighet förutsätter en enda domstolsprövning, som endast utövas när den nationella regleringsmyndigheten har antagit de planerade åtgärderna. Konsekvensen av att talan om ogiltigförklaring av en skrivelse med yttrande enligt artikel 7.3 i ramdirektivet avvisas är att all domstolsprövning hindras. Såsom kommer att visas i samband med den tredje grunden kan den omständigheten att kommissionens beslut att inte utöva sin vetorätt utesluts från domstolsprövning nämligen medföra att beslutet helt enkelt inte prövas. Det skulle äventyra det mål som eftersträvas av tribunalen, genom att beslutsprocessen därmed blir mindre effektiv.
Kommissionen har gjort gällande att denna delgrund är obefogad.
–
Domstolens bedömning
Vad beträffar den första och den andra invändningen i denna delgrund, vilka riktar sig mot punkterna 107–109 och 111 i det överklagade beslutet, kan det konstateras att VodafoneZiggo grundar dessa invändningar på antagandet att det förfarande som fastställs i artikel 7 i ramdirektivet är uppdelat i två olika administrativa förfaranden, varav det ena är ett förfarande för godkännande av det förslag till åtgärd som anmälts, som äger rum på unionsnivå och kontrolleras av kommissionen.
Det följer emellertid av bedömningen av förevarande grunds andra del att detta antagande är felaktigt.
Såvitt avser den tredje invändningen i denna delgrund, genom vilken VodafoneZiggo har ifrågasatt punkt 112 i det överklagade beslutet, ska det konstateras att bolaget, till stöd för den invändningen, har hänvisat till det argument som det har anfört i samband med den tredje överklagandegrunden.
Av det ovan anförda följer att de båda första invändningarna i denna delgrund ska underkännas, eftersom de är obefogade, och att det, såvitt avser den tredje invändningen i denna grund, hänvisas till punkterna 136–154 nedan.
Den första grundens fjärde del
–
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom sin första grunds fjärde del gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den, i punkt 88 i det överklagade beslutet, avvek från kommissionens kvalificering av den omtvistade akten genom att påpeka att användningen av begreppet ”beslut” i den omtvistade aktens rubrik är olämplig. Denna akt är avsedd, framställd och formaterad för att utgöra ett beslut och, därmed, för att ha rättsverkningar, såsom framgår av dess rubrik och av koden C. Tribunalen har överskridit sin behörighet vid domstolsprövning genom att ändra den kvalificering som institutionen själv gett den för en ståndpunkt som den antagit. Det register som kommissionen för över handlingar om artiklarna 7 och 7a i ramdirektivet visar dessutom att kommissionen alltid har kvalificerat de skrivelser som sänts enligt artikel 7.3 i detta direktiv som beslut. Det finns i vart fall inget som visar att kommissionen skulle ha ansett att användningen av begreppet beslut var olämplig, vilket är den enda omständighet som bör vara relevant vid bedömningen av dess avsikt i fråga om den omtvistade aktens rättsverkningar.
Kommissionen har hävdat att denna delgrund ska underkännas, eftersom den är obefogad.
–
Domstolens bedömning
Det framgår av fast praxis från domstolen att det vid bedömningen av huruvida en viss akt är en ”akt mot vilken talan kan väckas”, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, ska fästas avseende vid aktens innehåll i sig och att dess form i princip saknar betydelse i detta hänseende. Huruvida den aktuella akten uppfyller vissa formkrav eller betecknas som ett beslut saknar således i princip betydelse för hur akten ska kvalificeras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 juli 2008, Athinaïki Techniki/kommissionen,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis, och dom av den 18 november 2010, NDSHT/kommissionen,
C‑322/09 P
,
EU:C:2010:701
, punkt
).
Såsom rättsakter mot vilka talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, ska, enligt den rättspraxis som redan nämnts i punkterna 46 och 47 ovan, däremot anses alla bestämmelser – oavsett form – som antas av unionens institutioner och som är avsedda att ha bindande rättsverkningar, varvid dessa verkningar ska bedömas på grundval av objektiva kriterier, såsom den aktuella aktens innehåll, i förekommande fall med beaktande av det sammanhang i vilket akten antogs och den antagande institutionens befogenheter.
I förevarande fall påpekade tribunalen faktiskt, i punkt 88 i det överklagade beslutet, såsom VodafoneZiggo har angett, att begreppet ”beslut” användes i ”rubriken avseende den angripna aktens föremål”, samtidigt som tribunalen emellertid ansåg att det var en ”olämplig användning av detta begrepp”. Det följer emellertid av den rättspraxis som det har erinrats om i föregående punkt i förevarande dom att den rubriken – som, vilket tribunalen påpekade i samma punkt, för övrigt endast förekom med avseende på den omtvistade aktens föremål, av vilket det dessutom framgick att det rörde sig om ”yttrande enligt artikel 7.3 i [ramdirektivet]” – inte var avgörande för att bedöma huruvida den omtvistade akten kunde kvalificeras som en ”akt mot vilken talan kan väckas”, i den mening som avses i artikel 263 FEUF. Tribunalen gjorde följaktligen ingen felaktig rättstillämpning när den i sin bedömning av den omtvistade aktens innehåll, i punkterna 86–105 i det överklagade beslutet, underlät att använda sig av begreppet i rubriken avseende aktens föremål och gjorde gällande aktens innehåll till stöd för sin slutsats enligt vilken nämnda akt inte hade bindande rättsverkningar.
Den första grundens fjärde del ska följaktligen underkännas.
Den första grundens femte del
–
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom sin första grunds femte del gjort gällande att tribunalen, i punkt 104 i det överklagade beslutet, inte motiverade sin förklaring enligt vilken den omtvistade aktens föremål ”saknar relevans för rättsverkningarna”. För att avgöra om en akt har rättsverkningar finns det anledning att bland annat undersöka dess innebörd och innehåll. Ett godkännande av en åtgärd som obestridligen är oförenlig med de bestämmelser som är tillämpliga, såsom den som ACM planerat i förevarande fall, har klara rättsverkningar, mer än i ett fall med en åtgärd som har ett mindre väsentligt innehåll, såsom den åtgärd som var aktuell i det mål som avgjordes genom tribunalens beslut av den 12 december 2007, Vodafone España och Vodafone Group/kommissionen (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
).
Kommissionen har hävdat att denna delgrund är obefogad.
–
Domstolens bedömning
Tribunalen angav, i punkt 104 i det överklagade beslutet, att ”[d]et ska härefter i vart fall noteras att skillnaderna beträffande syftet med kommissionens kommentarer och de olikheter som föreligger i förhållande till de vägledande handlingarna, vilka påtalats av [VodafoneZiggo], saknar relevans för rättsverkningarna av de yttranden som översänds till en [nationell regleringsmyndighet] enligt artikel 7.3 i ramdirektivet.”
Denna fråga ingår i den del av det överklagade beslutet, som består i en utförlig redogörelse i punkterna 97–105 i detta beslut, i vilken tribunalen prövade de argument som VodafoneZiggo hade anfört för att underlåta tillämpningen, i förevarande fall, av de lärdomar som följer av beslutet av den 12 december 2007, Vodafone España och Vodafone Group/kommissionen (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
).
Tribunalen hade genom sistnämnda beslut avvisat en talan om ogiltigförklaring av det beslut som påståtts ingå i en skrivelse som kommissionen sänt till en nationell regleringsmyndighet enligt artikel 7.3 i direktiv 2002/21, en artikel vars huvudsakliga innehåll har återgetts i artikel 7.3 i ramdirektivet. Såsom framgår av punkt 98 i det överklagade beslutet hade VodafoneZiggo, i detta sammanhang, bland annat hävdat att yttrandet i denna skrivelse, som avsåg en ekonomisk analys av huruvida ett betydande marknadsinflytande förelåg, utgjordes av mindre väsentliga förbehåll avseende den berörda nationella regleringsmyndighetens förslag till åtgärd i det målet jämfört med det yttrande som har avgetts i förevarande fall, som avser definitionen av marknaden och de korrigerande åtgärder som den nationella regleringsmyndigheten planerade. Enligt VodafoneZiggo innebar dessa skillnader i fråga om föremålet för kommissionens yttrande i dessa respektive akter att det var motiverat att skilja mellan förevarande mål och det som avgjordes genom beslutet av den 12 december 2007, Vodafone España och Vodafone Group/kommissionen (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
).
Det framgår således, när det överklagade beslutet läses i sin helhet, att tribunalen, i punkt 104 i beslutet, inte förklarade att det kan bortses från den omtvistade aktens innebörd eller innehåll vid bedömningen av huruvida den akten kan ha bindande rättsverkningar, utan endast konstaterade att den omständigheten att yttrandet i akten har ett annat syfte än det som avsågs med yttrandet i den skrivelse som var aktuell i det mål som avgjordes genom beslutet av den 12 december 2007, Vodafone España och Vodafone Group/kommissionen (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
), saknade relevans i detta avseende. Den omtvistade aktens innebörd och innehåll undersöktes dessutom i punkterna 88–105 i det överklagade beslutet.
Denna femte delgrund bygger således på en felaktig tolkning av det överklagade beslutet, varför den ska underkännas såsom obefogad. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser någon del av den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom sin andra grund, som bolaget har delat upp i två delar, hävdat att tribunalen gjorde ett förfarandefel genom att underlåta att pröva argument som var avgörande för målets utgång, eftersom de enligt bolaget visar att den omtvistade akten är en akt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF.
För det första prövade tribunalen inte VodafoneZiggos argument att bolaget, genom denna akt, förlorade möjligheten att Berec skulle yttra sig under den utredning som avses i artikel 7.4 i ramdirektivet, under vilken detta organ har en avgörande, ytterligare roll som skiljer sig från den som det har enligt punkt 3 i den artikeln, vilket innebär åtnjutande av processuella rättigheter som ska skyddas. Tribunalen förklarade endast, i punkt 75 i det överklagade beslutet, att en sådan utredning inte är nödvändig för att Berec ska kunna tillkännage sin ståndpunkt. Det argument som gjordes gällande vid tribunalen var emellertid att även om Berec inte är skyldig att yttra sig enligt denna artikel 7.4, saknar den omständigheten betydelse eftersom den ifrågavarande processuella rättigheten redan har påverkats när Berec från början förlorat varje möjlighet att yttra sig enligt denna bestämmelse, vilken är fallet när kommissionen antar en akt enligt punkt 3 i nämnda artikel.
För det andra prövade tribunalen inte argumentet att den omständigheten att ett yttrande har avgetts på nationell nivå eller under det första skedet av förfarandet på unionsnivå inte kan avhjälpa det förhållandet att det på grund av den omtvistade akten inte längre är möjligt att yttra sig under den utredning som genomförs enligt artikel 7.4 i ramdirektivet. Tribunalen påpekade, i punkt 68 i det överklagade beslutet, att ett nationellt samrådsförfarande redan hade ägt rum och att samrådsförfarandet på unionsnivå uteslutande avser relationerna mellan den berörda nationella regleringsmyndigheten, å ena sidan, och kommissionen, övriga nationella regleringsmyndigheterna och Berec, å andra sidan. I punkt 69 i det överklagade beslutet angav tribunalen emellertid att kommissionen hade för vana att uppmana de berörda parterna att inge sina yttranden, även om en sådan skyldighet inte föreskrivs i ramdirektivet. Var och en av dessa möjligheter hade dessutom kunnat leda till en annan utgång av samrådsförfarandet på unionsnivå. Detta berörs inte i det överklagade beslutet. Den omständigheten att yttrande avges i senare skeden, såsom är fallet beträffande överklagande enligt artikel 4 i ramdirektivet eller i samband med ett nytt samrådsförfarande, såsom tribunalen erinrade om i punkterna 70 och 71 i det överklagade beslutet, kan riskera att inte äga rum i tid för att kunna skydda de berörda parternas rättigheter.
Kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser denna andra grund.
Domstolens bedömning
VodafoneZiggo har hävdat att tribunalen har underlåtit att pröva två argument som framförts inför den. Domstolen konstaterar därmed att VodafoneZiggo genom denna andra grund har hävdat att tribunalen har åsidosatt sin skyldighet att motivera det överklagade beslutet.
Enligt domstolens fasta praxis ska det av motiveringen till en dom eller ett beslut klart och tydligt framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för avgörandet och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning (dom av den 8 maj 2013, Eni/kommissionen,
C‑508/11 P
,
EU:C:2013:289
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 13 december 2018, Europeiska unionen/Kendrion,
C‑150/17 P
,
EU:C:2018:1014
, punkt
). Tribunalens motiveringsskyldighet innebär emellertid inte att tribunalen är skyldig att utforma domskälen så, att samtliga resonemang som parterna i målet fört bemöts vart och ett för sig och på ett uttömmande sätt. Motiveringen kan således vara underförstådd, förutsatt att de berörda får kännedom om skälen till att tribunalen inte ansåg att det fanns fog för deras argument och att domstolen får ett tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning (dom av den 7 januari 2004, Aalborg Portland m.fl./kommissionen,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
, och dom av den 11 september 2014, MasterCard m.fl./kommissionen,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
).
Vad, i förevarande fall, först avser det argument som det redogörs för i punkt 109 ovan påpekade tribunalen, i punkt 75 i det överklagade beslutet, att ”för det första … [är] det inte … nödvändigt att det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet inleds för att Berec ska kunna tillkännage sin ståndpunkt beträffande förslaget till åtgärder. Enligt artikel 7.3 i ramdirektivet får Berec nämligen redan i det första skedet yttra sig till den berörda [nationella regleringsmyndigheten] inom samma frist på en månad, vilken gäller utan åtskillnad för [de nationella regleringsmyndigheterna] och kommissionen”.
Det är emellertid inte den enda punkten i det överklagade beslutet som rör de argument som VodafoneZiggo hade anfört vid tribunalen angående den påstådda relevansen av Berecs roll i samband med artikel 7 i ramdirektivet vid bedömningen av huruvida dess talan kunde tas upp till prövning, såsom framgår av användningen av orden ”för det första” i punktens inledning. Tribunalen prövade nämligen dessa argument i punkterna 74–79 i det överklagade beslutet.
Således fann tribunalen, i punkt 74 i det överklagade beslutet, att ”… Berec [kan] hädanefter visserligen vara inblandat i det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet, enligt artikel 7.5 … i ramdirektivet. Den omständigheten innebär emellertid inte att [VodafoneZiggo] har processuella rättigheter som ska skyddas i samband med en talan enligt artikel 263 FEUF”.
Till stöd för den bedömningen påpekade tribunalen – utöver konstaterandet i punkt 75 i beslutet – i punkt 76 i beslutet att ”[f]ör det andra är den åtskillnad som [VodafoneZiggo] har gjort mellan det yttrande som Berec får avge över ett förslag till åtgärder, i det första skedet av det europeiska samrådsförfarandet, och den rekommendation som detta organ får utfärda, i det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet, enligt artikel 7.5 i ramdirektivet, utan verkan”.
Tribunalen preciserade härvidlag, i punkt 77 i nämnda beslut, att ”Berecs rekommendation i det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet avser visserligen den akt genom vilken kommissionen inleder det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet och de förbehåll som uttrycks i denna akt, snarare än enbart förslaget till åtgärder, såsom är fallet i det första skedet. Båda dessa skriftväxlingar avser emellertid, in fine, det förslag till åtgärder som den berörda [nationella regleringsmyndigheten] har gjort tillgängligt”.
Tribunalen tillade, i punkt 78 i beslutet, att ”[d]et … av samma anledning [har] föga betydelse att kommissionen, enligt artikel 7.5 i ramdirektivet, ska beakta Berecs yttrande ’i största möjliga utsträckning’” och att ”[d]etta krav … inte heller [är] relevant, eftersom kommissionen i allmänhet ska ta ’största möjliga hänsyn till Berecs yttranden, rekommendationer, riktlinjer, råd eller synpunkter om bästa regleringspraxis’, enligt artikel 3.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1211/2009 av den 25 november 2009 om inrättande av [Organet för europeiska regleringsmyndigheter för elektronisk kommunikation (Berec)] och byrån (
EUT L 337, 2009, s. 1
)”. Tribunalen drog av detta slutsatsen, i samma punkt 78, att ”[i] den mån Berec avger ett yttrande före kommissionen i det första skedet av förfarandet för det europeiska samrådsförfarandet ska kommissionen således i vilket fall som helst ta största möjliga hänsyn till yttrandet”.
Tribunalen påpekade slutligen, i punkt 79 i det överklagade beslutet, att ”[d]en omständigheten att Berec, som är ett i förhållande till de berörda parterna fristående institutionellt organ, deltar i det andra skedet av det europeiska samrådsförfarandet är, för det tredje, utan relevans för skyddet av de processuella rättigheter som sökanden påstås ha”.
Därigenom, och i synnerhet genom övervägandena i punkterna 76–78 i det överklagade beslutet, har tribunalen underförstått, men nödvändigtvis, underkänt VodafoneZiggos argument att den omständigheten att bolaget förlorade möjligheten att Berec skulle yttra sig enligt artikel 7.4 i ramdirektivet medförde att det kunde konstateras att de gällande processuella rättigheter som unionsdomstolen ska skydda hade åsidosatts.
Eftersom detta eventuella deltagande från Berecs sida i det skede av förfarandet som avses i artikel 7.4 i ramdirektivet, enligt dessa punkter i det överklagade beslutet, inte medför någon väsentlig skillnad i förhållande till detta organs eventuella deltagande som avses i punkt 3 i denna artikel, följde därav nödvändigtvis att detta argument skulle underkännas. Enligt tribunalen skulle Berecs deltagande i ett eventuellt andra skede nämligen inte kunna medföra någon ”ytterligare fördel” för en berörd part, eftersom detta deltagande, genom sin innebörd eller sina verkningar, i vart fall inte skulle skilja sig från den medverkan som avses i artikel 7.3 i ramdirektivet.
Påståendet att motiveringsskyldigheten har åsidosatts, vilket det redogörs för i punkt 109 ovan, har följaktligen inte styrkts.
Vad därefter avser det argument som det har redogjorts för i punkt 110 ovan, konstaterar domstolen att tribunalen, i punkt 68 i det överklagade beslutet, påpekade att ”det europeiska samrådsförfarandet, såsom det utformats genom ramdirektivet, oavsett om det rör sig om det första eller det andra skedet, uteslutande avser relationerna mellan den berörda [nationella regleringsmyndigheten], å ena sidan, och kommissionen, övriga [nationella regleringsmyndigheter] och Berec, å andra sidan. De berörda parternas eventuella deltagande på unionsnivå behandlas nämligen inte i ramdirektivet”.
I punkt 69 i det överklagade beslutet angav tribunalen emellertid inte, såsom VodafoneZiggo har hävdat, att kommissionen hade för vana att uppmana de berörda parterna att inge sina yttranden, utan den påpekade att ”[ä]ven om kommissionen [hade] för vana … att uppmana de berörda parterna att inge sina yttranden, finns det … ingen bestämmelse i ramdirektivet som ålägger den att anordna ett samråd med de berörda parterna på unionsnivå, och [kommissionen] kan ta del av de yttranden från de berörda parterna som erhållits på nationell nivå vid det offentliga samråd som äger rum före det europeiska samrådsförfarandet.”
Det preciserades härvidlag, i punkt 70 i nämnda beslut, att ”[n]är ett ytterligare deltagande förutses i ramdirektivet föreskrivs det … i artiklarna 7.6 … däri att det är den berörda [nationella regleringsmyndigheten] som ska anordna ett nytt offentligt samråd på nationell nivå och att det ska ske enligt artikel 6 i nämnda direktiv”. Tribunalen påpekade dessutom, i punkterna 71 och 72 i det överklagade beslutet, att ”[d]et följer av bestämmelserna i ramdirektivet att det är [de nationella regleringsmyndigheterna], och inte kommissionen, som på nationell nivå antar åtgärder som påverkar intressena hos företag som är verksamma inom sektorn för elektronisk kommunikation. Dessa åtgärder ska följaktligen kunna prövas genom ett effektivt rättsmedel på nationell nivå”. De berörda parternas processuella rättigheter kan således säkerställas vid de nationella domstolarna.
Med beaktande av ovan anförda omständigheter kan det inte anses att tribunalen har åsidosatt sin skyldighet att motivera varför den underkände VodafoneZiggos argument att det förhållandet att ett yttrande har avgetts enligt artikel 6, artikel 7.3 eller artikel 4 i ramdirektivet inte kan avhjälpa en avsaknad av möjlighet att yttra sig enligt artikel 7.4 i ramdirektivet.
Tribunalen fastställde nämligen inte att den praxis som VodafoneZiggo hade åberopat var styrkt, eftersom denna endast utgjorde ett antagande, och den konstaterade dessutom att det i ramdirektivet inte föreskrivs någon möjlighet för de berörda parterna att yttra sig i det förfarande för samråd och samarbete mellan de nationella regleringsmyndigheterna, kommissionen och Berec som föreskrivs i artikel 7 i nämnda direktiv. Detta argument skulle därför med nödvändighet underkännas, eftersom det i avsaknad av en sådan rättighet enligt denna artikel 7 inte heller kan vara frågan om att denna skulle ha åsidosatts genom antagandet av den omtvistade akten. Det fanns följaktligen ingen anledning för tribunalen att uttryckligen pröva denna fråga.
Påståendet att motiveringsskyldigheten har åsidosatts, vilket det har redogjorts för i punkt 110 ovan, har följaktligen inte heller styrkts. Överklagandet kan därmed inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden, eftersom dess båda delar har underkänts.
Den tredje grunden
Parternas argument
VodafoneZiggo har genom sin tredje grund anfört att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den slog fast att bolagets grundläggande rätt till ett effektivt domstolsskydd inte åsidosattes av den anledningen att dess talan avvisades, trots att den tolkning av ramdirektivet som tribunalen gjorde i det överklagade beslutet gav upphov till en motsättning mellan detta direktiv och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
För det första skulle sakprövningsförutsättningarna i EUF-fördraget, enligt domstolens praxis, tolkas mot bakgrund av den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd. Tribunalen angav emellertid endast, i punkt 114 i det överklagade beslutet, att rätten till ett effektivt domstolsskydd inte får leda till att sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 FEUF kringgås, utan att förklara på vilket sätt den anser att dess konstaterande om avvisning är förenligt med denna rättspraxis.
I motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 115 och 116 i det överklagade beslutet kan, för det andra, avsaknaden av ett effektivt domstolsskydd på unionsnivå inte avhjälpas genom att det är möjligt för VodafoneZiggo att vända sig till en nationell domstol som själv kan hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen. En nationell domstol saknar behörighet att pröva den omtvistade akten och det är inte heller självklart att den frågar EU‑domstolen huruvida en sådan akt är giltig.
Den omständigheten, som tribunalen hänvisade till i punkt 117 i det överklagade beslutet, att det är möjligt att väcka talan mot ett beslut genom vilket kommissionen framställer ett veto mot en nationell åtgärd besvarar, för det tredje, inte frågan huruvida VodafoneZiggos grundläggande rättigheter åsidosätts när en akt som kommissionen har antagit enligt artikel 7.3 i ramdirektivet inte kan angripas enligt artikel 263 FEUF.
Den omständigheten att det vid en nationell domstol väcks talan mot ACM:s beslut kan, för det fjärde, inte avhjälpa den rättsstridighet som hänför sig till den omtvistade akten. VodafoneZiggos rätt till ett effektivt rättsmedel skulle emellertid åsidosättas i än högre grad om denna tvist uteslutande förbehölls de nationella domstolarna. När tribunalen, i punkterna 118 och 119 i det överklagade beslutet, angav att en nationell domstol kan hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen, bortsåg den från VodafoneZiggos argument att den stora vikt som en akt från kommissionen tillmäts vid nationella förfaranden kan ha till verkan att den påverkar utgången av ett nationellt mål samt den nationella domstolens beslut om huruvida den ska hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen. När tribunalen, i samma punkt 118, anförde att de nationella domstolarnas bedömning inte kan medföra att en akt som antas av en unionsinstitution får bindande rättsverkningar när sådana verkningar inte erkänns i unionsrätten, bortsåg den dessutom från att villkoret om att det ska föreligga bindande rättsverkningar ska tolkas mot bakgrund av VodafoneZiggos grundläggande rättigheter.
Kommissionen har hävdat att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser denna andra grund.
Domstolens bedömning
I den del VodafoneZiggo genom denna tredje grund, liksom genom den tredje invändningen i den första grundens tredje del, har hävdat, för det första, att tribunalen underlät att tolka ramdirektivet och, därmed, att bedöma huruvida bolagets talan kunde tas upp till prövning mot bakgrund av rätten till ett effektivt domstolsskydd, vilken garanteras i artikel 47 i stadgan, och således åsidosatte denna artikel, erinrar domstolen om att syftet med nämnda artikel 47 inte är att det i fördragen föreskrivna systemet med domstolsprövning ska ändras, särskilt inte bestämmelserna om upptagande till prövning av talan som väckts direkt vid unionsdomstolen, vilket även framgår av förklaringarna till samma artikel 47. Dessa förklaringar ska, i enlighet med artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan, beaktas vid tolkningen av densamma (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 25 oktober 2017, Rumänien/kommissionen,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom tribunalen korrekt erinrade om i punkt 114 i det överklagade beslutet gäller att även om sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 FEUF ska tolkas mot bakgrund av den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd, får detta emellertid inte leda till att dessa förutsättningar, som uttryckligen föreskrivs i EUF-fördraget, kringgås (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 13 mars 2018, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, punkt
).
Tolkningen av begreppet ”akt mot vilken talan kan väckas”, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, kan mot bakgrund av artikel 47 i stadgan följaktligen inte leda till att detta villkor sätts åt sidan, utan att gå utöver de befogenheter som unionsdomstolarna tilldelats i EUF-fördraget (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 oktober 2017, Rumänien/kommissionen,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 9 juli 2020, Republiken Tjeckien/kommissionen,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, punkt
).
Så skulle emellertid just vara fallet om en sådan klagande som VodafoneZiggo tilläts att väcka talan om ogiltigförklaring av en akt som inte utgör en akt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, genom att denna akt, med beaktande av det sammanhang i vilket den antagits, dess innehåll och dess förberedande karaktär, inte har bindande rättsverkningar, såsom tribunalen slog fast, i punkterna 28–112 i det överklagande beslutet. I detta mål om överklagande har VodafoneZiggo antingen inte bestritt att den bedömningen av tribunalen var välgrundad eller inte lyckats visa att den utgjorde felaktig rättstillämpning.
Det framgår dessutom av det överklagade beslutet att tribunalen, till skillnad från vad VodafoneZiggo har påstått, faktiskt förklarade varför dess konstaterande att bolagets talan skulle avvisas var förenligt med rätten till ett effektivt domstolsskydd, vilken garanteras i artikel 47 i stadgan.
Tribunalen påpekade nämligen, i punkt 115 i detta beslut, att medlemsstaterna enligt artikel 4 i ramdirektivet är skyldiga att inrätta ett förfarande för överklagande av de nationella regleringsmyndigheternas beslut, varigenom det således har införts ett fullständigt system för domstolsskydd, vilket tidigare dessutom konstaterats av EU-domstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 januari 2015, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis). Härvidlag preciserade tribunalen först, i punkt 116 i nämnda beslut, att det föreligger en rätt att överklaga till den berörda nationella domstolen när, såsom i förevarande fall, kommissionens roll endast är att översända yttranden enligt artikel 7.3 i ramdirektivet, vilket i princip leder till att den berörda nationella regleringsmyndigheten antar ett beslut. Den domstolen får då enligt artikel 267 FEUF hänskjuta tolkningsfrågor till EU-domstolen angående de unionsbestämmelser som är tillämpliga på en viss situation. Tribunalen angav vidare, i punkt 117 i samma beslut, att om kommissionen utövar sin vetorätt enligt artikel 7.5 a i ramdirektivet, leder förfarandet till att det antas en unionsrättsakt med bindande rättsverkningar och talan får då väckas vid unionsdomstolen enligt artikel 263 FEUF.
Den första invändningen i denna grund ska följaktligen underkännas.
VodafoneZiggo har, för det andra, hävdat, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 115 och 116 i det överklagade beslutet, att den omständigheten att det är möjligt för en nationell domstol att hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen inte kan garantera bolaget ett effektivt domstolsskydd på unionsnivå. Det ska härvidlag erinras om att domstolsprövningen av att unionens rättsordning iakttas säkerställs – såsom framgår av artikel 19.1 FEU – inte endast av EU-domstolen, utan även av medlemsstaternas domstolar. Det har genom artiklarna 263 och 277 FEUF respektive genom artikel 267 FEUF nämligen inrättats ett fullständigt system med rättsmedel och förfaranden som ska säkerställa prövningen av huruvida unionsrättsakterna är lagenliga, genom att denna prövning har anförtrotts unionsdomstolen (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 13 mars 2018, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, punkt
). Begäran om förhandsavgörande avseende giltigheten av en akt utgör dessutom, på samma sätt som talan om ogiltigförklaring, ett sätt att pröva lagenligheten av unionsrättsakter (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 13 mars 2018, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, punkt
).
Det ska härvidlag understrykas att för det fall en nationell domstol bedömer att det finns grund för en eller flera av de omständigheter som parterna åberopar, eller som domstolen i förekommande fall prövar ex officio, till stöd för att unionsrättsakten ska anses ogiltig, ska den vilandeförklara målet och hänskjuta giltighetsfrågan till EU-domstolen för förhandsavgörande, eftersom EU‑domstolen är ensam behörig att slå fast att en unionsrättsakt är ogiltig (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 13 mars 2018, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, punkt
), och att domstolen enligt artikel 267 FEUF utan undantag är behörig att meddela förhandsavgöranden om giltigheten och tolkningen av rättsakter som beslutas av unionens institutioner (dom av den 13 december 1989, Grimaldi,
C‑322/88
,
EU:C:1989:646
, punkt
, och dom av den 20 februari 2018, Belgien/kommissionen,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, punkt
). Tribunalen erinrade dessutom om sistnämnda rättspraxis i punkt 116 i det överklagade beslutet.
VodafoneZiggo kan inte vinna framgång med sin ståndpunkt att det inte är säkert att den nationella domstol vid vilken talan väckts mot ett beslut som den nationella regleringsmyndigheten har antagit efter utgången av det förfarande som föreskrivs i artikel 7 i ramdirektivet vänder sig till EU-domstolen med en begäran om förhandsavgörande.
Det är riktigt att det inte räcker att en part gör gällande att målet ger upphov till en fråga om giltigheten av unionsrätten för att den berörda domstolen ska anse att det har uppkommit en sådan fråga, i den mening som avses i artikel 267 FEUF. I synnerhet har domstolen slagit fast, såvitt avser nationella domstolar mot vars avgöranden talan kan väckas enligt nationell rätt, att dessa får pröva om en ifrågasatt unionsrättsakt är giltig, och om de finner att de ogiltighetsgrunder som parterna åberopar är obefogade får de underkänna dessa och slå fast att rättsakten är fullt giltig. Genom att handla på detta sätt sätter de nämligen inte unionsrättsaktens existens i fråga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 januari 2006, IATA och ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Såsom även framgår av den rättspraxis som det har erinrats om i punkt 144 ovan har emellertid varje part rätt att i ett mål vid nationell domstol göra gällande att en unionsrättsakt är ogiltig, och att begära att den nationella domstolen, som själv saknar behörighet att pröva giltigheten av unionens rättsakter, inhämtar förhandsavgörande från EU-domstolen i denna fråga (dom av den 27 november 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den omständigheten att den nationella domstolen är behörig att fastställa vilka frågor den kommer att ställa till EU-domstolen är dessutom en naturlig följd av det system med rättsmedel som eftersträvas i EUF-fördraget och är inget argument som kan motivera att sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 FEUF tolkas extensivt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 maj 1987, Union Deutsche Lebensmittelwerke m.fl./kommissionen,
97/85
,
EU:C:1987:243
, punkt
).
Det kan vidare konstateras att VodafoneZiggos argument är desamma som att det förnekas att de nationella domstolarna har förmåga att bidra till respekten för unionens rättsordning, trots att domstolsprövningen av att denna rättsordning respekteras säkerställs – såsom framgår av artikel 19.1 FEU och som det har erinrats om i punkt 143 ovan – inte endast av EU-domstolen, utan även av medlemsstaternas domstolar, och att dessa, i samverkan med domstolen, fullgör en uppgift som tillerkänts dem gemensamt för att säkra respekten för rättsordningen vid tolkningen och tillämpningen av fördragen (se, för ett liknande resonemang, yttrande 1/09 (Avtal om inrättande av ett enhetligt system för patenttvister) av den 8 mars 2011,
EU:C:2011:123
, punkterna
och
, och dom av den 3 oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkterna
och
). Detta argument kan följaktligen inte godtas.
Mot bakgrund av dessa omständigheter gjorde tribunalen ingen felaktig rättstillämpning när den, i de nämnda punkterna 115 och 116, konstaterade att det förhållandet att det var möjligt för VodafoneZiggo att väcka talan vid en nationell domstol mot det beslut som den nationella regleringsmyndigheten hade antagit till följd av kommissionens yttrande enligt artikel 7.3 i ramdirektivet säkerställde iakttagandet av bolagets rätt till ett effektivt domstolsskydd, i den mening som avses i artikel 47 i stadgan, även om dess talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av den omtvistade akten inte kunde tas upp till prövning.
Vad, för det tredje, avser den invändning som det har redogjorts för i punkt 133 ovan, är det tillräckligt att påpeka att tribunalen, i motsats till vad VodafoneZiggo har hävdat, faktiskt prövade frågan huruvida bolagets rätt till ett effektivt domstolsskydd åsidosätts genom att dess talan vid tribunalen inte kan tas upp till prövning, och att, såsom framgår av punkterna 136–150 ovan, tribunalen gjorde en riktig bedömning när den slog fast att så inte är fallet, eftersom punkt 117 i det överklagade beslutet, som har ifrågasatts genom denna tredje invändning, bidrar till att klargöra just detta faktum. I den punkten, vars innehåll det har redogjorts för i punkt 141 ovan, kompletteras nämligen framställningen av det fullständiga system för domstolsskydd som organiseras genom ramdirektivet. Denna invändning ska följaktligen underkännas.
Vad, för det fjärde, beträffar den invändning som det har redogjorts för i punkt 134 ovan, kan det konstateras att VodafoneZiggo, i den del bolaget har kritiserat punkt 118 i det överklagade beslutet, på nytt har hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den ansåg att en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF bidrar till att bolagets rätt till ett effektivt domstolsskydd garanteras, trots att det inte finns någon garanti för att åtgärder för att hänskjuta en sådan begäran vidtas. Såsom även följer av punkterna 136–150 ovan har tribunalen inte gjort någon felaktig rättstillämpning i detta avseende.
I den del VodafoneZiggo genom denna invändning avser punkt 119 i det överklagade beslutet, är det dessutom tillräckligt att påpeka att skälet i nämnda punkt har angetts för fullständighetens skull och därför i vart fall saknar verkan, i enlighet med den rättspraxis som det har erinrats om i punkt 62 ovan.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser någon del av den tredje grunden, vilket även gäller den tredje invändningen i den första grundens tredje del.
Eftersom överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon av de grunder som VodafoneZiggo har åberopat till stöd för sitt överklagande, ska överklagandet ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att VodafoneZiggo ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom VodafoneZiggo har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
VodafoneZiggo Group BV ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.