CELEX: 62018TJ0443
Europos Sąjungos prekių ženklas
Protesto procedūra
Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo Vogue Peek & Cloppenburg paraiška
Ankstesnis nacionalinis komercinis pavadinimas Peek & Cloppenburg
Santykinis atsisakymo registruoti pagrindas
Reglamento (ES) 2017/1001 8 straipsnio 4 dalis
Nacionalinio komercinio pavadinimo ir prašomo įregistruoti prekių ženklo koegzistavimas
Susitarimas dėl ribų nustatymo
EUIPO taikoma nacionalinė teisė
Administracinės procedūros sustabdymas
Reglamento 2017/1001 70 straipsnis
Reglamento (EB) Nr. 2868/95 20 taisyklės 7 dalies c punktas (dabar
Deleguotojo reglamento (ES) 2018/625 71 straipsnio 1 dalis)
Akivaizdi vertinimo klaida

)
Ginčo aplinkybės
2002 m. gegužės 17 d. ieškovė
Peek & Cloppenburg KG
(Diuseldorfas), remdamasi iš 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11, 1994, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (šis reglamentas buvo pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
), o pastarasis – 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 154, 2017, p. 1
)), pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO) paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą.
Prekių ženklas, kurį prašyta įregistruoti, yra žodinis žymuo „Vogue Peek & Cloppenburg“.
Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašyta registracijos, apribojus jų sąrašą per EUIPO vykusią procedūrą, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 18, 25 ir 35 klasių ir pagal kiekvieną iš jų atitinka tokį aprašymą:
–
18 klasė: „Oda ir odos pakaitalai, šių medžiagų gaminiai, priskirti prie 18 klasės, t. y. kasdieniai krepšiai, rankinukai, kišeninės piniginės, piniginės, raktinės, elektroninių prietaisų dėklai, kelioniniai komplektai, kuprinės, krepšeliai, lietaus ir saulės skėčiai, lazdos, botagai ir pakinktai; lagaminai ir kelioniniai krepšiai“;
–
25 klasė: „Drabužiai, avalynė, galvos apdangalai“;
–
35 klasė: „Mažmeninė prekyba, įskaitant mažmeninę prekybą interneto svetainėse ir teleprekybą, drabužiais, avalyne, galvos apdangalais, skalbimo ir balinimo priemonėmis, valymo, poliravimo, riebalų pašalinimo preparatais ir švitrais, muilu, parfumerijos gaminiais, eteriniais aliejais, kosmetika, plaukų losjonais, pastomis, saulės akiniais, brangiaisiais metalais ir jų lydiniais, laikrodžiais iš brangiųjų metalų ir jų lydinių, meno dirbiniais iš brangiųjų metalų ir jų lyginių, juvelyriniais dirbiniais, bižuterija, brangakmeniais, chronometriniais aparatais ir prietaisais, oda ir odos pakaitalais, lagaminais ir kelioniniais krepšiais, kasdieniais krepšiais, rankinukais, kišeninėmis piniginėmis, piniginėmis, raktinėmis, elektroninių prietaisų dėklais, kelioniniais komplektais, kuprinėmis, krepšeliais, lietaus ir saulės skėčiais, lazdomis, botagais ir pakinktais; reklamos programų ir klientų lojalumo programų organizavimas ir pristatymas“.
Prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2003 m. sausio 27 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 10/2003.
2003 m. balandžio 28 d. įstojusi į bylą šalis
Peek & Cloppenburg KG
(Hamburgas) pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnį (dabar – Reglamento 2017/1001 46 straipsnis) pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos šio sprendimo 3 punkte nurodytoms prekėms ir paslaugoms.
Protestas buvo grindžiamas komerciniu pavadinimu
Peek & Cloppenburg
, kuris atpažįstamas kaip toks Vokietijoje ir naudojamas gaminant vyrams, moterims ir vaikams skirtus drabužius ir tokius aksesuarus, kaip diržai ir kiti dirbiniais iš odos, bei jais prekiaujant.
Protestas grindžiamas motyvais, pirma, nurodytais Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalyje (dabar – Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalis) ir 1994 m. spalio 25 d.
Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz)
(Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymas,
BGBl
. 1994 I, p. 3082) 5 straipsnio 2 dalyje, 6 straipsnio 3 dalyje ir 15 straipsnio 2 dalyje, ir, antra, motyvais, nurodytais Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalyje ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 5 straipsnio 2 dalyje, 6 straipsnio 3 dalyje ir 15 straipsnio 3 dalyje.
2005 m. rugsėjo 16 d. Protestų skyrius patenkino protestą ir atmetė paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą šio sprendimo 3 punkte nurodytoms prekėms ir paslaugoms pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalį ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 5 straipsnio 2 dalį, 6 straipsnio 3 dalį ir 15 straipsnio 2 dalį. Be to, ji nurodė ieškovei padengti savo išlaidas.
2005 m. lapkričio 15 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–63 straipsniais (dabar – Reglamento 2017/1001 66–71 straipsniai), pateikė EUIPO apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
2011 m. spalio 25 d. sprendimu protesto procedūra buvo sustabdyta dėl bandomųjų procedūrų EUIPO, susijusių su protesto procedūromis tarp ieškovės ir įstojusios į bylą šalies (bylos R 53/2005‑1 ir R 262/2005‑1) (toliau – bandomosios procedūros). Bandomosiose procedūrose 2011 m. vasario 28 d. EUIPO pirmosios apeliacinės tarybos sprendimais buvo atmesti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalimi pagrįsti protestai ir ieškovės paraiška įregistruoti žodinį žymenį „Peek & Cloppenburg“.
2013 m. balandžio 18 d. Sprendimu Peek & Cloppenburg / VRDT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:197
) ir 2013 m. balandžio 18 d. Sprendimu Peek & Cloppenburg / VRDT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:198
) Bendrasis Teismas atmetė ieškinius, kuriuos ieškovė pateikė dėl 2011 m. vasario 28 d. EUIPO pirmosios apeliacinės tarybos sprendimų bandomosiose procedūrose. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimu Peek & Cloppenburg / VRDT (
C‑325/13 P ir C‑326/13 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2014:2059
) Teisingumo Teismas atmetė apeliacinius skundus, kuriais ieškovė prašė panaikinti minėtus sprendimus.
Galutinai užbaigus bandomąsias procedūras, ši protesto procedūra buvo atnaujinta.
Kitoje procedūroje tarp ieškovės ir įstojusios į bylą, susijusią su vokiškais ieškovės prekių ženklais (prie kurių priskiriami ir trys prekių ženklai „Peek & Cloppenburg“), šalies
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) po to, kai
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) grąžino bylą, 2015 m. liepos 7 d. sprendimu (byla I‑20 U 24/07) nurodė ieškovei duoti sutikimą išbraukti minėtus prekių ženklus iš registro (toliau –
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas) sprendimas). 2016 m. balandžio 28 d. šis sprendimas tapo galutinis po to, kai
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) neleido pateikti kasacinio skundo.
2017 m. sausio 12 d. ieškovė paprašė EUIPO sustabdyti procedūrą (toliau – prašymas sustabdyti procedūrą), kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl priešieškinio dėl teisės pripažinimo (toliau – priešieškinis dėl teisės pripažinimo), kurį 2016 m. lapkričio 30 d. ji pareiškė įstojusiai į bylą šaliai
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas, Vokietija). Minėtu priešieškiniu dėl teisės pripažinimo ji prašė
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) pripažinti, kad turi teisę įregistruoti prekių ženklus, išvestus iš jos komercinio pavadinimo, ir juos naudoti Vokietijos regionuose, kurie jai buvo priskirti pagal susitarimą dėl ribų nustatymo, šalių sudarytą 1990 m. ir tariamai patvirtintą 1992 m. (toliau – susitarimas dėl ribų nustatymo). Susitarimą dėl ribų nustatymo sudaro tik geografiniai žemėlapiai, kuriuose nurodyti šalių inicialai ir brūkšninės linijos, rodančios jiems atitinkamai priskirtas teritorijas.
2018 m. balandžio 20 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO pirmoji apeliacinė taryba atmetė 2005 m. lapkričio 15 d. apeliaciją ir prašymą sustabdyti procedūrą.
Pirma, Apeliacinė taryba priminė Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalyje nustatytas kumuliacines sąlygas ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio sąlygas.
Antra, Apeliacinė taryba rėmėsi išvadomis, kurias padarė bandomosiose procedūrose, ir nurodė atitinkamuose sprendimuose pateiktus motyvus.
Trečia, Apeliacinė taryba nusprendė, kad įstojusi į bylą šalis komercinį pavadinimą
Peek & Cloppenburg
naudojo prekybinėje veikloje savo įmonei ir parduotuvėms Vokietijoje žymėti ir kad tai yra komercinis pavadinimas, saugomas pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 5 straipsnio 2 dalį. Ji pridūrė, kad šis komercinis pavadinimas, turintis ryškų skiriamąjį požymį, buvo ankstesnis už prašomo įregistruoti prekių ženklo paraiškos pateikimo datą, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 6 straipsnį, ir kad jis buvo naudojamas ne tik vietiniu lygiu.
Ketvirta, Apeliacinė taryba konstatavo, kad įstojusios į bylą šalies komercinis pavadinimas ir prašomas įregistruoti prekių ženklas yra labai panašūs, o dalies atitinkamų prekių ir paslaugų atveju sektoriai artimi, todėl yra galimybė supainioti pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 dalį. Kita vertus, kadangi nebuvo įrodyta, jog sektoriai artimi, Apeliacinė taryba nusprendė, kad prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimas susilpnina įstojusios į bylą šalies komercinį pavadinimą arba jis eksploatuojamas neteisėtai, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 3 dalį.
Penkta, dėl argumento, kurio ieškovė dar nebuvo nurodžiusi per bandomąsias procedūras ir pagal kurį, remdamasi susitarimu dėl ribų nustatymo, ji turėjo sutartinę teisę naudoti ir įregistruoti prašomą įregistruoti prekių ženklą, Apeliacinė taryba nurodė, kad susitarimas dėl ribų nustatymo nėra privalomas EUIPO, tačiau kompetentingas valstybės narės teismas jį turi taikyti sutarties šalims. Ji nusprendė, kad ieškovė neįrodė, jog minėtas susitarimas jai suteikė teisę naudoti ir užregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus. Šiuo klausimu ji pažymėjo, kad tokia teisė kyla ne iš
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) sprendimo ir kad net jei susitarimas dėl ribų nustatymo apima prekių ženklų registraciją, neįrodyta, kad jis apima Europos Sąjungos prekių ženklus.
Šešta, Apeliacinė taryba iš esmės manė, kad ieškovė taip pat neįrodė, jog sprendimas dėl teisės pripažinimo, kurį
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) prašoma priimti priešieškiniu dėl teisės pripažinimo, sukelia procesinių pasekmių šiai bylai, nes dėl tokio sprendimo įstojusi į bylą šalis neprivalėtų atsiimti EUIPO pateikto protesto. Be to, Apeliacinė taryba pažymėjo, kad minėto ieškinio turinys neturi pasekmių procesui šioje byloje, nes ieškovė neįrodė, kad susitarimas dėl ribų nustatymo (tariamai sudarytas 1990 m. ir tariamai patvirtintas 1992 m.) suteikė jai teisę naudoti ir užregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus, ir kad net tuo atveju, jei susitarimas dėl ribų nustatymo apima prekių ženklų registraciją, neįrodyta, kad jis apima ne Vokietijoje esančias prekybos teritorijas ir Europos Sąjungos prekių ženklus, kurie reglamentuojami tik Reglamentu Nr. 40/94.
Galiausiai Apeliacinė taryba apeliaciją atmetė ir todėl patenkino protestą, remdamasi įstojusios į bylą šalies komerciniu pavadinimu.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, įskaitant įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
(Praleista)
Dėl esmės
Ieškovė nurodo keturis ieškinio pagrindus, susijusius, pirma, su Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 dalies pažeidimu, antra, su Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 3 dalies pažeidimu, trečia, su Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies pažeidimu ir, ketvirta, iš esmės su Reglamento 2017/1001 70 straipsnio ir Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 7 dalies c punkto (dabar – Deleguotojo reglamento 2018/625 71 straipsnio 1 dalis) susijusių nuostatų pažeidimu.
Remdamasi pirmaisiais trimis pagrindais ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai aiškino susijusias Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas, nes nevisiškai atsižvelgė į Vokietijos teisėje numatytas materialines sąlygas. Remdamasi ketvirtuoju pagrindu ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba pažeidė susijusias Reglamento 2017/1001 70 straipsnio ir Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 7 dalies c punkto nuostatas, nes vertindama jos prašymą sustabdyti procedūrą ji padarė akivaizdžių vertinimo klaidų ir taip viršijo savo įgaliojimus.
Tris pirmuosius ieškinio pagrindus, kuriuos pateikdama ieškovė išdėstė panašius argumentus, reikia nagrinėti kartu.
Dėl pirmojo, antrojo ir trečiojo pagrindų, susijusių su Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 ir 3 dalių susijusių nuostatų pažeidimu
(Praleista)
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Apeliacinė taryba nesuklydo, kai konstatavo, jog ieškovė neįrodė, kad susitarimas dėl ribų nustatymo jai suteikia teisę įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus ir kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl perteklinio ginčijamo sprendimo motyvo, net jei susitarimas dėl ribų nustatymo apima prekių ženklų registraciją, neįrodyta, kad jis apima Europos Sąjungos prekių ženklus.
Darytina išvada, kad turi būti atmesti trys pirmieji ieškinio pagrindai, susiję su Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 ir 3 dalių susijusių nuostatų pažeidimu.
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su Reglamento 2017/1001 70 straipsnio ir Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 7 dalies c punkto susijusių nuostatų pažeidimu
Iš esmės ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba pažeidė susijusias Reglamento 2017/1001 70 straipsnio ir Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 7 dalies c punkto nuostatas, kai nusprendė atmesti jos prašymą sustabdyti procedūrą.
Šiuo klausimu, pirma, ginčijamo sprendimo 38 ir 39 punktuose Apeliacinė taryba konstatavo, kad papildomas sustabdymas nebuvo pateisinamas, nes priešieškiniu dėl teisės pripažinimo, pateiktu
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas), siekiama tik pripažinimo ir jis negali lemti to, kad įstojusi į bylą šalis turėtų atsiimti protestą.
Antra, Apeliacinė taryba nurodė, kad ieškinio turinys neturi jokios įtakos šiai procedūrai. Ji patikslino, kad ieškovė neįrodė, jog susitarimas dėl ribų nustatymo jai suteikia teisę naudoti ir įregistruoti prekių ženklus, ir kad net jei susitarimas dėl ribų nustatymo apima ir prekių ženklų registraciją, neįrodyta, kad jis taikomas ne Vokietijoje esančioms prekybos teritorijoms (ginčijamo sprendimo 34–37, 40 ir 41 punktai). Apeliacinė taryba tvirtino, kad ieškovė nei teigė, nei įrodė, jog susitarimas dėl ribų nustatymo apima ir Europos Sąjungos prekių ženklus (ginčijamo sprendimo 42 punktas). Be to, Apeliacinė taryba pažymėjo, kad kiti motyvai, iš kurių matyti, jog papildomas procedūros sustabdymas galimas, nebuvo pagrįsti, todėl atmetė prašymą sustabdyti procedūrą.
Ieškovė kritikuoja visus šiuos argumentus ir tvirtina, kad juose tik iš dalies atsižvelgta į faktines aplinkybes, į kurias reikia atsižvelgti, neatsižvelgta į svarbius Vokietijos materialinės teisės aspektus, ir į jos pateikto priešieškinio dėl teisės pripažinimo poveikį. Apeliacinės tarybos argumentai yra klaidingi, nes juose nekalbama apie to paties pavadinimo įmonių teisinius aspektus, prieštaringą įstojusios į bylą šalies elgesį ir šalių abipusių interesų pusiausvyrą. Todėl Apeliacinė taryba padarė akivaizdžių vertinimo klaidų, kai vertino jos prašymą sustabdyti procedūrą, ir taip viršijo įgaliojimus.
Ieškovė patikslina, kad Apeliacinės tarybos išvada, jog
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) pareikštas priešieškinis dėl teisės pripažinimo nesusijęs su pareiga atsiimti protestą, yra klaidinga. Jos nuomone, pripažinimas, kurio ji siekė, t. y. kad jai būtų leista prašyti įregistruoti prekių ženklą, apima daugiau nei ieškinys dėl protesto atsiėmimo. Iš to išplaukia, kad apsauga nuo galimybės supainioti ir gero vardo apsauga, kuriais įstojusi į bylą šalis remiasi prieš prašomą įregistruoti prekių ženklą, nurodydama savo komercinį pavadinimą, neegzistuoja pagal šiuo klausimu reikšmingą Vokietijos teisę, ir todėl pageidaujamu sprendimu dėl pripažinimo būtų tiesiogiai pripažinta, kad įstojusios į bylą šalies prašymas šiuo atveju uždrausti jai naudoti prašomą įregistruoti prekių ženklą yra pagrįstas.
Antra, ieškovė mano, kad Apeliacinės tarybos išvada, jog nebuvo nei teigiama, nei nustatyta, kad susitarimas dėl ribų nustatymo apima ir Europos Sąjungos prekių ženklus, yra klaidingas, nes grįsdama savo 2017 m. sausio 12 d. prašymą sustabdyti procedūrą ji aiškiai nurodė, kad jos priešieškinis dėl teisės pripažinimo susijęs ir su Europos Sąjungos prekių ženklais. Ji tai įrodė, nes priešieškinio dėl teisės pripažinimo reikalavimų formuluotėje esantys žodžiai „prekių ženklai“ apima Europos Sąjungos prekių ženklus. Be to, Apeliacinės tarybos vertinimas, kad susitarime dėl ribų nustatymo aiškiai neišsprendžiamas klausimas, ar jis apima visą Europos Sąjungos teritoriją, yra nereikšmingas, nes susitarimas, kuriuo siekiama panaikinti galimybę supainioti Vokietijoje, šioje valstybėje narėje nustatant geografines erdves, kuriose leidžiama naudoti vardinius prekių ženklus, svarbus ir kalbant apie Europos Sąjungos prekių ženklus.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad Apeliacinės tarybos išvada, jog ieškinio turinys neturi įtakos šiai procedūrai, yra klaidinga. Jei sprendimas, priimtas remiantis priešieškiniu dėl teisės pripažinimo, įrodo, kad ji turi teisę prašyti įregistruoti prašomą prekių ženklą, minėto prekių ženklo naudojimas nebūtų nei „neleistinas“, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų įstatymo 15 straipsnio 2 dalį, nei „be teisėtų priežasčių“, nei „nepagrįstas“, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 3 dalį. Taigi, priešieškinis dėl teisės pripažinimo, jeigu būtų patenkintas, galiausiai lemtų tai, kad, atsižvelgiant į naujas faktines aplinkybes, būtų nuspręsta, jog įstojusios į bylą šalies prašymas uždrausti jai naudoti prašomą įregistruoti prekių ženklą, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų įstatymo 15 straipsnio 2 ir 3 dalis, yra pagrįstas. Tačiau ankstesni sprendimai, priimti panašiose bylose tarp šalių, neturi reikšmės priešpriešiniam ieškiniui dėl teisės pripažinimo, nes į šioje byloje pateiktas naujas faktines aplinkybes dar nebuvo galima atsižvelgti priimant minėtus sprendimus.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija šiuos argumentus.
Pirmiausia reikia priminti, kad Apeliacinė taryba turi didelę diskreciją sustabdyti procedūrą ar jos nestabdyti. Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 7 dalies c punkte, kuris taikomas procedūroms Apeliacinėje taryboje pagal minėto reglamento 50 taisyklės 1 dalį, ši plati diskrecija apibūdinama nurodant, jog EUIPO gali sustabdyti procedūrą, jeigu tai pateisina aplinkybės. Stabdymas yra Apeliacinės tarybos teisė, kuria ji naudojasi tik tuo atveju, kai mano, jog tai yra pateisinama. Taigi procedūra Apeliacinėje taryboje nėra automatiškai sustabdoma, kai šalis minėtai tarybai pateikia tokį prašymą (žr. 2015 m. spalio 21 d. Sprendimo Petco Animal Supplies Stores / VRDT – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia pažymėti, jog aplinkybė, kad Apeliacinė taryba turi plačią diskreciją stabdyti joje vykstančią procedūrą, nereiškia, kad išnyksta Sąjungos teismo vykdoma jos atliekamo vertinimo kontrolė. Vis dėlto ši aplinkybė riboja minėtą kontrolę esmės klausimais: galima kontroliuoti tik ar nebuvo padaryta akivaizdžios vertinimo klaidos ir ar neviršyti įgaliojimai (žr. 2015 m. spalio 21 d. Sprendimo PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu iš jurisprudencijos matyti, kad naudodamasi savo diskrecija dėl procedūros stabdymo Apeliacinė taryba turi laikytis bendrųjų principų, reglamentuojančių teisingą procedūrą teisinėje Sąjungoje. Taigi naudodamasi minėta diskrecija ji turi atsižvelgti ne tik į šalies, kurios Europos Sąjungos prekių ženklas ginčijamas, bet ir į kitų šalių interesus. Sprendimą stabdyti procedūrą ar jos nestabdyti turi lemti nagrinėjamų interesų palyginimo rezultatas (žr. 2015 m. spalio 21 d. Sprendimo PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Būtent atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti, ar veiksniai, į kuriuos atsižvelgė Apeliacinė taryba, leido jai nuspręsti, nepadarant akivaizdžios vertinimo klaidos ir neviršijant įgaliojimų, kad šiuo atveju nereikia stabdyti procedūros.
Šiuo klausimu Apeliacinė taryba iš esmės manė, kad priešieškiniu dėl teisės pripažinimo siekiama tik pripažinimo, todėl jis negalėjo lemti to, kad įstojusi į bylą turėtų atsiimti protestą. Nors ši išvada nėra klaidinga, vis dėlto reikia pažymėti, kad vien jos nepakanka pateisinti prašymo stabdyti procedūrą atmetimo. Iš tiesų, kaip teisingai nurodo ieškovė, nors remiantis priešieškiniu dėl pripažinimo priimtas sprendimas įrodo, kad ji turėjo teisę prašyti įregistruoti prekių ženklus, išvestus iš jos komercinio pavadinimo, be kita ko, žodinį žymenį „Peek & Cloppenburg“, Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti į šį rezultatą, todėl galėjo manyti, kad ieškovė įrodė, jog prašomo įregistruoti prekių ženklo įregistravimas nebuvo nei „neleistinas“, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 dalį, nei „be teisėtų priežasčių“ ir „nepagrįstas“, kaip tai suprantama pagal Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 3 dalį, o tai pagal Vokietijos teisę reiškia, kad netaikoma apsauga nuo nurodytos galimybės supainioti. Darytina išvada, kad net jei ieškovės pageidaujamas pripažinimas neįpareigoja įstojusios į bylą šalies atsiimti protesto ir net jei EUIPO nėra saistoma
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) sprendimo, į šį pripažinimą vis dėlto reikia atsižvelgti taikant susijusias Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 4 dalies ir Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymo 15 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas bei lyginant nagrinėjamus interesus, kiek tai susiję su prašymu stabdyti procedūrą. Taigi Apeliacinė taryba teisingai pasielgė, kai neapsiribojo konstatavimu, kad priešieškinis dėl teisės pripažinimo negali lemti to, kad įstojusi į bylą šalis privalėtų atsiimti savo protestą, ir vėliau išreiškė savo poziciją dėl
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) pareikšto ieškinio turinio pasekmių šiai procedūrai.
Dėl susitarimo dėl ribų nustatymo taikymo srities pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime yra esminių netikslumų, nes jo 41 ir 42 punktuose Apeliacinė taryba tvirtino, kad ieškovė nei nurodė, nei įrodė, kad susitarimas dėl ribų nustatymo apima ir Europos Sąjungos prekių ženklus, ir kad neįrodyta, kad šis susitarimas taip pat taikomas ne Vokietijoje esančioms prekybos teritorijoms. Priešingai, nei nurodyta ginčijamo sprendimo 42 punkte, ieškovė teisingai pažymi, kad grįsdama savo 2017 m. sausio 12 d. prašymą dėl procedūros stabdymo ji nurodė, jog susitarimas dėl ribų nustatymo susijęs ir su Europos Sąjungos prekių ženklais. Todėl Apeliacinė taryba klaidingai konstatavo, kad ieškovė taip neteigė. Be to, ieškovė teisingai pažymi, kad pateikė atitinkamų įrodymų, nes į priešieškinio dėl teisės pripažinimo reikalavimų formuluotę įtraukti Europos Sąjungos prekių ženklai. Pritarus ieškovės argumentams reikia pažymėti, kad Apeliacinės tarybos išvada, jog nebuvo įrodyta, kad susitarimas dėl ribų nustatymo galioja ir ne Vokietijoje esančiose prekybos teritorijose, neturi reikšmės, nes šis pripažinimas nebūtinai leidžia daryti išvadą, kad minėtas susitarimas neapima Europos Sąjungos prekių ženklų. Negalima
a priori
atmesti galimybės, kad susitarimo dėl koegzistavimo šalys siekia surasti situacijos, nurodytos priešieškinyje dėl teisės pripažinimo, kurį ieškovė pareiškė
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) sprendimą; kalbama apie teisę įregistruoti prekių ženklus, be kita ko, Europos Sąjungos prekių ženklus, siekiant juos naudoti regionuose, kurie priskirti ieškovei šiame susitarime, net jeigu jie yra tik vienoje valstybėje narėje. Kadangi iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Europos Sąjungos prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymas nebūtinai turi būti tarpvalstybinis (2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
punktas), negalima
a priori
atmesti galimybės, kad šio susitarimo šalys siekia įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus, net jei pagal susitarimą ir registracijos momentu šių Europos Sąjungos prekių ženklų naudojimas numatytas tik vienoje valstybėje narėje. Tačiau dėl tokio klaidingo Apeliacinės tarybos vertinimo ginčijamas sprendimas būtų panaikintas tik tuo atveju, jeigu jos atlikta
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) pareikšto priešieškinio dėl teisės pripažinimo patenkinimo tikimybių analizė ir konstatavimas, kad ieškovė neįrodė, jog susitarimas dėl ribų nustatymo jai suteikia teisę naudoti ir įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus, yra klaidingi (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimo PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:691
,
ir
punktus).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kalbant apie procesą, pradėtą prieš ankstesnį prekių ženklą, kuriuo grindžiamas protestas, jau buvo nuspręsta, kad tokio proceso laimėjimo tikimybių analizė
prima facie
priskirtina plačiai Apeliacinės tarybos diskrecijai, kaip nurodyta šio sprendimo 109 punkte, siekiant išvengti to, kad sustabdymo priemonė galėtų būti naudojama vilkinimo tikslais (2015 m. spalio 21 d. Sprendimo PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2019 m. vasario 14 d. Sprendimą Beko / EUIPO – Acer (ALTUS),
T‑162/18
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2019:87
,
punktą). Kai tikimybė, kad prašymas pripažinti registraciją negaliojančia bus patenkintas,
prima facie
atrodo menka, o tai turi patikrinti Apeliacinė taryba, šalių interesų palyginimas neišvengiamai palankesnis protestą padavusiai šaliai, kuri suinteresuota greitu sprendimo dėl protesto priėmimu (2015 m. spalio 21 d. Sprendimo PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
punktas).
Šiuo atveju iš bylos medžiagos ir ieškovės pastabų nematyti, kad Apeliacinė taryba padarė kokią nors klaidą, kai ginčijamo sprendimo 34–41 punktuose, atlikusi galimybių, kad priešieškinis dėl teisės pripažinimo bus patenkintas, analizę
prima facie
padarė išvadą, jog minėto priešieškinio turinys neturi įtakos procedūrai šioje byloje, nes ieškovė neįrodė, kad susitarimas dėl ribų nustatymo jai suteikia teisę naudoti ir registruoti Europos Sąjungos prekių ženklus.
Priešingai, nei teigia ieškovė, šio sprendimo 13 punkte paminėti ankstesni sprendimai, susiję su vokiškais ieškovės prekių ženklais, yra nereikšmingi, bet gali būti pagrindas atlikti galimybių, kad priešieškinis dėl teisės pripažinimo bus patenkintas, analizę
prima facie
. Kaip teisingai nurodo EUIPO,
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) pareikštu priešieškiniu dėl teisės pripažinimo siekiama išsiaiškinti iš esmės tuos pačius teisės klausimus, kurie jau buvo galutinai išspręsti per procesus
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas),
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas) ir
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas), t. y. klausimą, ar susitarimas dėl ribų nustatymo suteikė ieškovei teisę naudoti ir užregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus.
Kaip nurodyta šio sprendimo 99 punkte, Apeliacinė taryba, atsižvelgdama į jurisprudenciją, suformuotą bandomosiose procesuose Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme, ir teismų praktikoje paralelinėse bylose Vokietijos teismuose (
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas) ir
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas)), nepadarė klaidos, kai konstatavo, kad ieškovė neįrodė, jog susitarimas dėl ribų nustatymo jai suteikia teisę įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus.
Atsižvelgdama į materialųjį kriterijų, išplaukiantį iš žodžių „neleistinai“, „be teisėtų priežasčių“ ir „nepagrįstai“, kaip tai suprantama pagal Įstatymo dėl prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos 15 straipsnio 2 ir 3 dalis, ir į naujas faktines aplinkybes, kurias ieškovė nurodė šiuo klausimu, be kita ko, susijusias su tariamomis teisėmis, kylančiomis iš susitarimo dėl ribų nustatymo, teisiniais to paties pavadinimo įmonių aspektais ir tariamai prieštaringu įstojusios į bylą šalies elgesiu, Apeliacinė taryba nepadarė klaidos, kai konstatavo, kad ieškovė neįrodė, jog susitarimu dėl ribų nustatymo jai suteikiama teisė įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklus, o tai leidžia užbaigti galimybių, kad priešieškinis dėl teisės pripažinimo bus patenkintas, analizę
prima facie
tvirtinimu, kad šios aplinkybės nebuvo nustatytos.
Nors ginčijamo sprendimo 41 ir 42 punktuose klaidingai nuspręsta, kad ieškovė nei tvirtino, nei įrodė, kad susitarimas dėl ribų nustatymo apėmė ir Europos Sąjungos prekių ženklus, ir kad neįrodyta, jog šis susitarimas taikomas ir ne Vokietijoje esančioms prekybos teritorijoms, Apeliacinė taryba nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos ir neviršijo įgaliojimų, kai, pateikdama pastabas dėl susitarimo dėl ribų nustatymo ir prašymų sustabdyti procedūrą (ginčijamo sprendimo 34–43 punktai), nusprendė, jog
Landgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo apygardos teismas) pareikšto priešieškinio dėl teisės pripažinimo turinys neturi įtakos šiai procedūrai, ir kad ieškovė neįrodė, jog susitarimas dėl ribų nustatymo jai suteikia teisę naudoti ir įregistruoti prekių ženklus, įskaitant Europos Sąjungos prekių ženklus (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimo PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:691
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti ketvirtąjį pagrindą ir visą ieškinį.
(Praleista)

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Peek & Cloppenburg KG
(Diuseldorfas) padengia bylinėjimosi išlaidas.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Paskelbtas 2020 m. gegužės 13 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.