CELEX: 62018CJ0714
Pritožba
Znamka Evropske unije
Uredba (ES) št. 207/2009
Zahteva za registracijo besedne znamke Evropske unije tigha
Ugovor imetnika prejšnje znamke Evropske unije TAIGA
Delna zavrnitev zahteve za registracijo
Člen 8(1)(b)
Presoja verjetnosti zmede
Presoja pomenske podobnosti med nasprotujočima si znakoma
Člen 42(2)
Dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke
Dokaz o uporabi ‚za del blaga ali storitev‘
Določitev samostojne podkategorije blaga

Družba ACTC GmbH s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 13. septembra 2018, ACTC/EUIPO – Taiga (tigha) (T‑94/17, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2018:539
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razveljavitev odločbe četrtega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 9. decembra 2016 (zadeva R 693/2015-4) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Taiga AB in ACTC (v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] (
UL 2009, L 78, str. 1
) je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 (
UL 2015, L 341, str. 21
), ki je začela veljati 23. marca 2016. Uredba št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424, je bila z učinkom od 1. oktobra 2017 razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2017, L 154, str. 1
). Vendar se ob upoštevanju datuma vložitve zadevne zahteve za registracijo, in sicer 28. decembra 2012, ki je odločilen za opredelitev upoštevnega materialnega prava, za ta spor uporabljajo materialnopravne določbe Uredbe št. 207/2009 v prvotni različici (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2019, FTI Touristik/EUIPO,
C‑99/18 P
,
EU:C:2019:565
, točka
).
Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 določa:
„1.   Ob ugovoru imetnika prejšnje blagovne znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
[…]
(b)
če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo blagovno znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo blagovne znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja blagovna znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.“
Člen 15(1), prvi pododstavek, te uredbe določa:
„Če v obdobju petih let po registraciji imetnik ni začel resno in dejansko uporabljati blagovne znamke [Evropske unije] v [Evropski uniji] za blago ali storitve, za katere jo je registriral, ali če je bila takšna uporaba prekinjena v obdobju petih zaporednih let, se za blagovno znamko [Evropske unije] uporabljajo sankcije iz te uredbe, razen če obstajajo upravičeni razlogi za neuporabo.“
Člen 42(2) navedene uredbe določa:
„Če tako zahteva prijavitelj, imetnik prejšnje blagovne znamke [Evropske unije], ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se je v obdobju petih let pred datumom objave [prijave] blagovne znamke [Evropske unije] prejšnja blagovna znamka [Evropske unije] resno in dejansko uporabljala v [Uniji] za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, ali pa da obstajajo razlogi za neuporabo pod pogojem, da je bila prejšnja blagovna znamka [Evropske unije] na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila ni, se ugovor zavrne. Če se je prejšnja blagovna znamka [Evropske unije] uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana, se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev.“
Člen 43(1) iste uredbe določa:
„Prijavitelj lahko kadar koli umakne prijavo za blagovno znamko [Evropske unije] ali zoži seznam blaga ali storitev, ki jih ta vsebuje. Če je bila prijava že objavljena, se objavi tudi umik ali zožitev.“
Dejansko stanje in sporna odločba
Dejansko stanje spora je predstavljeno v točkah od 1 do 10 izpodbijane sodbe. Za potrebe tega postopka ga je mogoče povzeti, kot sledi.
Pritožnica je 28. decembra 2012 pri EUIPO na podlagi Uredbe št. 207/2009 vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije. Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je besedni znak „tigha“ (v nadaljevanju: znamka, za katero je bila vložena prijava).
Proizvodi, za katere se je zahtevala registracija, spadajo med drugim v razred 25 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), in ustrezajo temu opisu:
„Oblačila, obutev, pokrivala; obleke; oblačila iz imitacije usnja; oblačila za motoriste; oblačila; halje; oblačila iz gabardena; pasovi (oblačila); gležnarji; rokavice (oblačila); vložki pri ženskih bluzah; moške srajce; naprsniki pri srajcah (prednji deli srajc); cokle; klobuki; suknjiči; oblačila iz jerseya; podloženi suknjiči; okrogle čepice; kapuce (oblačila); konfekcijska oblačila; pokrivala; ženske spodnje jopice (kamižole); moške srajce s kratkimi rokavi; oblačila iz usnja; pajkice (hlače brez stopal); spodnje perilo; plašči; s krznom podloženi plašči; kape; senčniki (pokrivala); gornja oblačila; naušniki (oblačila); kombinezoni (oblačila); parke (daljše jakne s kapuco); ponči; puloverji; obleke za dež; ženska krila; sandale; prepasice; čevlji; podplati za obutev; gornji deli obutve; kapice za čevlje; obutev; delovne halje; smučarske rokavice; spodnje hlače, oprijete; kratke nogavice; škornji; zgornji deli škornjev; naglavni trakovi (oblačila); dolge nogavice; dolge nogavice, ki vpijajo znoj; hlačne nogavice; svitri; majice s kratkimi rokavi; obleke na naramnice; pletenine (oblačila); športne majice; površniki; uniforme; spodnje perilo, ki vpija znoj; spodnjice; obleke iz neoprena za smučanje na vodi; telovniki; pletenine, nogavice; cilindri“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v
Biltenu o blagovnih znamkah Evropske unije
št. 2013/011 z dne 16. januarja 2013.
Družba Taiga, intervenientka na prvi stopnji, je 12. aprila 2015 vložila ugovor zoper registracijo znamke, za katero je bila vložena prijava, med drugim za proizvode, navedene v točki 9 te sodbe.
Ugovor je temeljil na prejšnji besedni znamki Evropske unije TAIGA, ki med drugim označuje proizvode iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja, ki ustrezajo temu opisu:
„Oblačila; gornja oblačila; spodnje perilo; obutev; pokrivala; delovni čevlji in škornji; delovni kombinezoni; rokavice; pasovi in nogavice“.
V utemeljitev ugovora se je navajal razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Oddelek za ugovore pri EUIPO je z odločbo z dne 9. februarja 2015 ugovor družbe Taiga zavrnil.
Družba Taiga je 28. septembra 2015 zoper to odločbo oddelka za ugovore vložila pritožbo pri EUIPO.
Četrti odbor za pritožbe pri EUIPO (v nadaljevanju: odbor za pritožbe) je s sporno odločbo navedeno odločbo oddelka za ugovore delno razveljavil, in sicer za vse zadevne proizvode iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja, in zato zavrnil zahtevo za registracijo za te proizvode. Menil je, da je bila uporaba prejšnje znamke dokazana za nekatere proizvode iz tega razreda 25, ki so bili enaki ali podobni proizvodom, na katere se nanaša znamka, za katero je bila vložena prijava, da sta si nasprotujoča si znaka vizualno zelo podobna, da sta vsaj za angleško govoreče potrošnike fonetično enaka in da teh znakov večina upoštevne javnosti ne more povezati z nobenim pojmom. V teh okoliščinah je odbor za pritožbe ugotovil, da pri tej javnosti obstaja verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 glede proizvodov iz navedenega razreda 25.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je s tožbo, vloženo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 13. februarja 2017, predlagala razveljavitev sporne odločbe.
V utemeljitev tožbe je navedla dva tožbena razloga, in sicer, prvič, kršitev člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 in, drugič, kršitev člena 8(1)(b) te uredbe.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo.
Predlogi strank
Pritožnica Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo in sporno odločbo razveljavi;
–
podredno, razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču ter
–
EUIPO naloži plačilo stroškov.
EUIPO Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
Družba Taiga Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov postopka, vključno s stroški, ki so nastali tej družbi.
Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, in sicer, prvič, kršitev člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 in, drugič, kršitev člena 8(1)(b) te uredbe.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je v točki 34 izpodbijane sodbe ugotovilo, da imajo vsa oblačila, na katera se nanašajo dokazi, ki jih je predložila družba Taiga, da bi dokazala uporabo prejšnje znamke, isti namen. Splošno sodišče naj bi tako napačno presodilo, da ti proizvodi niso samostojna podkategorija proizvodov iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja.
Pritožnica s prvim delom tega pritožbenega razloga trdi, da Splošno sodišče svoje presoje ne bi smelo opreti na proizvode, navedene v teh dokazih, ampak na proizvode, za katere je bila registrirana prejšnja znamka. Tako naj bi Splošno sodišče moralo odgovoriti na vprašanje, ali je bila prejšnja znamka registrirana za dovolj široko kategorijo proizvodov, da bi bilo mogoče razločiti več njenih samostojnih podkategorij, tako da bi se uporaba nanašala le na specifične proizvode iz te „široke kategorije“.
Pritožnica z drugim delom navedenega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da ni upoštevalo tega, da so bila oblačila, na katera so se nanašali navedeni dokazi oziroma znamka, za katero je bila vložena prijava, prvič, večnamenska, in sicer so se uporabljala za pokrivanje, zakrivanje, krašenje ali ščitenje človeškega telesa, in drugič, namenjena različnim javnostim, pri čemer so se prodajala v različnih trgovinah, tako da naj bi se prva razlikovala od drugih.
EUIPO meni, da je treba prvi pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten v delu, v katerem pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo dokaze, ki jih je družba Taiga predložila pred odborom za pritožbe, da bi dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje znamke. Tako po mnenju EUIPO pritožnica izpodbija presojo dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, ne da bi zatrjevala izkrivljanje teh dejstev ali se sklicevala na napačno uporabo prava, ki bi lahko povzročila neveljavnost razlogovanja Splošnega sodišča. Vsekakor naj bi bilo treba ta pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Družba Taiga trdi, da je treba navedeni pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Presoja Sodišča
Najprej je treba zavrniti trditve EUIPO v zvezi z nedopustnostjo prvega pritožbenega razloga. Pritožnica namreč ne izpodbija presoje dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, temveč izpodbija metodo in merila, ki jih je to uporabilo za opredelitev pojma uporabe „za del blaga ali storitev“ v smislu člena 42(2) Uredbe št. 207/2009. Ker se ta pritožbeni razlog tako nanaša na merila, na podlagi katerih mora Splošno sodišče presojati obstoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke za proizvode ali storitve, za katere je registrirana, ali za del teh proizvodov ali storitev v smislu te določbe, se s tem pritožbenim razlogom postavlja pravno vprašanje, ki je lahko predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2019, Der Grüne Punkt/EUIPO,
C‑143/19 P
,
EU:C:2019:1076
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožnica s svojimi trditvami Splošnemu sodišču očita, najprej, da je menilo, da je treba ugotoviti, ali so bili le proizvodi, na katere se nanašajo dokazi o uporabi, ki jih je predložila intervenientka, samostojna podkategorija v primerjavi s proizvodi iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja, dalje, da ni pravilno uporabilo merila cilja in namena zadevnih proizvodov, da bi določilo takšno samostojno podkategorijo, in nazadnje, da ni upoštevalo dejstva, da so zadevni proizvodi namenjeni različnim javnostim in se prodajajo v različnih trgovinah.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je Splošno sodišče v točkah od 29 do 32 izpodbijane sodbe navedlo:
„29
Določbe člena 42 Uredbe št. 207/2009, ki dopuščajo, da se prejšnja znamka šteje kot registrirana samo za del proizvodov in storitev, za katere je bila dokazana resna in dejanska uporaba znamke, po eni strani omejujejo pravice, ki jih ima imetnik prejšnje znamke na podlagi njene registracije, tako da jih ni mogoče razlagati tako, da bi se neupravičeno omejil obseg varstva prejšnje znamke, zlasti ko proizvodi ali storitve, za katere je bila ta znamka registrirana, predstavljajo dovolj omejeno kategorijo, po drugi strani pa morajo biti usklajene z legitimnim interesom navedenega imetnika, da v bodoče razširi svoj obseg proizvodov ali storitev v mejah pojmov, ki določajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka registrirana, pri čemer je deležen varstva, ki mu ga podeljuje registracija navedene znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 14. julija 2005, Reckitt Benckiser (España)/UUNT – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, točki
in
).
Če je bila znamka registrirana za dovolj široko kategorijo proizvodov ali storitev, znotraj katere bi jih bilo mogoče razporediti v več podkategorij, ki bi se lahko upoštevale samostojno, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za del teh proizvodov ali storitev v postopku z ugovorom daje varstvo samo tej podkategoriji ali podkategorijam, ki zajemajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka dejansko uporabljena. Če pa je bila znamka registrirana za tako natančno opredeljen in omejen krog proizvodov ali storitev, da niso možna očitna razlikovanja znotraj zadevne kategorije, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za navedene proizvode ali storitve za namen ugovora nujno pokriva vso kategorijo (sodbi z dne 14. julija 2005, Reckitt Benckiser (España)/UUNT – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, točka
, in z dne 13. februarja 2007, Mundipharma/UUNT – Altana Pharma (RESPICUR),
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
, točka
).
Čeprav je namen pojma delne uporabe, da znamke, ki se niso uporabljale za dano kategorijo proizvodov, ne postanejo nerazpoložljive, pa vseeno ne sme učinkovati tako, da imetniku navedene znamke odvzame vse varstvo za proizvode, ki kljub temu, da niso popolnoma enaki tistim, za katere je lahko dokazal resno in dejansko uporabo, niso bistveno drugačni od njih in spadajo v isto skupino, ki je sicer lahko razdeljena le poljubno. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je praktično nemogoče, da bi imetnik znamke dokazal uporabo te znamke za vse mogoče različice proizvodov, ki jih zajema registracija. Zato pojma ‚del blaga ali storitev‘ ni mogoče razumeti, kot da obsega vse tržne različice podobnih proizvodov ali storitev, ampak samo proizvode ali storitve, ki so dovolj različne, da lahko oblikujejo povezane kategorije ali podkategorije (sodbi z dne 14. julija 2005, Reckitt Benckiser (España)/UUNT – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, točka
, in z dne 6. marca 2014, Anapurna/UUNT – Annapurna (ANNAPURNA),
T‑71/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:105
, točka
).
V zvezi z vprašanjem, ali so proizvodi del skladne podkategorije, ki se lahko šteje za samostojno, iz sodne prakse izhaja, da ker potrošnik išče predvsem proizvod ali storitev, ki lahko zadovolji njegove točno določene potrebe, je cilj ali namen zadevnega proizvoda ali storitve bistvenega pomena pri usmerjanju njegove izbire. Ker torej potrošniki pred vsakim nakupom uporabijo merilo cilja ali namena, je to glavno merilo pri opredelitvi podkategorije izdelkov ali storitev. Narava zadevnih proizvodov in njihove značilnosti pa same po sebi niso upoštevne za opredelitev podkategorije proizvodov ali storitev (glej sodbo z dne 18. oktobra 2016, August Storck/EUIPO – Chiquita Brands (Fruitfuls),
T‑367/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:615
, točka
in navedena sodna praksa).“
Splošno sodišče je v točkah od 33 do 36 izpodbijane sodbe glede na ta pravna pravila in načela iz sodne prakse preučilo, ali proizvodi, na katere se nanašajo dokazi, ki jih je predložila družba Taiga, pomenijo samostojno podkategorijo proizvodov, ki vključuje samo oblačila za uporabo na prostem in zaščito pred vremenskimi vplivi, v primerjavi s proizvodi iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja, ki jih zajema prejšnja znamka. Najprej je Splošno sodišče ugotovilo, da imajo ti proizvodi „isti namen, saj se uporabljajo, da pokrijejo človeško telo, ga zakrijejo, olepšajo in ščitijo pred naravnimi pojavi“, in jih „nikakor ni mogoče šteti za ‚bistveno drugačne‘“ v smislu sodne prakse iz točke 31 izpodbijane sodbe. Nato je Splošno sodišče navedlo, da posebne značilnosti navedenih proizvodov, zlasti tiste, ki se nanašajo na ščitenje pred vremenskimi vplivi, načeloma niso pomembne, saj v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 32 izpodbijane sodbe, „značilnosti proizvodov niso upoštevne za opredelitev podkategorije proizvodov ali storitev“. Zato je Splošno sodišče prvi tožbeni razlog zavrnilo.
Na podlagi prvega stavka člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 lahko prijavitelj znamke Evropske unije od imetnika prejšnje znamke zahteva dokaz, da se je ta prejšnja znamka „resno in dejansko uporabljala“ v Uniji v obdobju petih let pred objavo prijave znamke, ki je predmet ugovora.
Najprej je treba spomniti, da je pojem „resna in dejanska uporaba“ avtonomen pojem prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, točke od 25 do 31).
V zvezi s tem je treba navesti, da je za to, da bi se lahko štelo, da se znamka „resno in dejansko uporablja“ v smislu prvega stavka člena 42(2) Uredbe št. 207/2009, potrebno, da se ta znamka uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo, ki je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku identiteto izvora proizvoda ali storitve, ki ju označuje navedena znamka, in mu tako omogočiti, da brez morebitne zmede razlikuje ta proizvod ali storitev od proizvoda ali storitve drugačnega izvora (glej v tem smislu sodbo z dne 17. oktobra 2019, Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark/Schmid,
C‑514/18 P
, neobjavljena,
EU:C:2019:878
, točki
in
ter navedena sodna praksa). Znamka, ki se ne uporablja, namreč ovira ne le konkurenco – ker omejuje spekter znakov, ki jih drugi lahko registrirajo kot znamke, in prikrajša konkurente za možnost uporabe te znamke ali njej podobne znamke pri dajanju proizvodov ali storitev, ki so enaki ali podobni tistim, ki so varovani z zadevno znamko, na notranji trg – ampak tudi prosti pretok blaga in svobodo opravljanja storitev (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
).
Da bi lahko znamka to bistveno funkcijo izpolnjevala, Uredba št. 207/2009 podeljuje imetniku te znamke sklop pravic, ki pa jih omejuje na to, kar je nujno potrebno za zagotovitev te funkcije, kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 40 sklepnih predlogov.
Tako člen 15 Uredbe št. 207/2009 določa, da je varstvo prejšnje znamke upravičeno le, če se je ta „resno in dejansko uporablj[ala] v Uniji za blago ali storitve, za katere je registrira[na]“.
Člen 42(2) te uredbe to pravno pravilo uporablja v posebnem okviru postopkov z ugovorom. Člen 42(2), zadnji stavek, navedene uredbe določa, da če se je prejšnja znamka uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana, se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev.
V tem okviru je treba poudariti, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 47 sklepnih predlogov, da je obseg kategorij proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana prejšnja znamka, odločilen element za ravnovesje med ohranjanjem in varovanjem izključnih pravic, podeljenih imetniku prejšnje znamke, na eni strani in omejitvijo teh pravic na drugi strani, da se prepreči, da bi znamka, ki se delno uporablja, uživala široko varstvo samo zato, ker je bila registrirana za široko paleto proizvodov ali storitev, kar je Splošno sodišče pravilno upoštevalo v točkah od 29 do 31 izpodbijane sodbe.
V zvezi s pojmom „del blaga ali storitev“ iz člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 je treba opozoriti, da je Sodišče v okviru uporabe člena 43(1) te uredbe presodilo, da je treba podkategorijo proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo kot znamke Unije, opredeliti na podlagi merila, ki omogoča dovolj natančno razmejitev te podkategorije (glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2014, UUNT/Kessel medintim,
C‑31/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2436
, točka
).
Kot pa je generalna pravobranilka navedla v točki 58 sklepnih predlogov, je analizo, ki jo je Sodišče opravilo v navedeni sodbi, mogoče uporabiti v okviru uporabe člena 42(2) Uredbe št. 207/2009, ker mora opredelitev samostojne podkategorije proizvodov ali storitev temeljiti na enakih merilih, pa naj bo to v okviru predloga za omejitev seznama proizvodov ali storitev, na katere se nanaša zahteva za registracijo, ali v okviru ugovora, da bi bilo mogoče zadevne proizvode ali storitve, opredeljene na podlagi enakih meril, primerjati v okviru presoje verjetnosti zmede.
Iz tega po eni strani izhaja, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 50 sklepnih predlogov, da bo potrošnik, ki želi kupiti proizvod ali storitev iz kategorije, ki je posebej natančno opredeljena in omejena, vendar znotraj katere niso možna očitna razlikovanja, prejšnjo znamko povezoval z vsemi proizvodi ali storitvami, ki spadajo v to kategorijo, tako da bo ta znamka izpolnjevala svojo bistveno funkcijo zagotavljanja porekla teh proizvodov ali storitev. V teh okoliščinah zadostuje, da se od imetnika prejšnje znamke zahteva, da dokaže resno in dejansko uporabo te znamke za del proizvodov ali storitev, ki spadajo v to homogeno kategorijo.
Po drugi strani, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 52 sklepnih predlogov, je treba glede proizvodov ali storitev, ki so zajeti v široki kategoriji, ki jo je mogoče razdeliti na več samostojnih podkategorij, od imetnika prejšnje znamke zahtevati, da dokaže resno in dejansko uporabo te znamke za vsako od teh samostojnih podkategorij. Če je namreč imetnik prejšnje znamke registriral svojo znamko za široko paleto proizvodov ali storitev, ki bi jih sicer lahko tržil, vendar jih ni tržil v obdobju petih let pred objavo prijave znamke, zoper katero je vložil ugovor, njegov interes za varstvo prejšnje znamke za te proizvode ali storitve ne more prevladati nad interesom konkurentov, da za navedene proizvode ali storitve registrirajo svojo znamko.
Glede upoštevnih meril, ki jih je treba uporabiti za opredelitev skladne podkategorije proizvodov ali storitev, ki bi jo bilo mogoče obravnavati samostojno, je Sodišče v bistvu razsodilo, da je merilo cilja in namena zadevnih proizvodov ali storitev bistveno merilo za opredelitev samostojne podkategorije proizvodov (glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2014, UUNT/Kessel medintim,
C‑31/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2436
, točka
).
Ob upoštevanju teh načel je treba najprej preučiti prvi del prvega pritožbenega razloga, v skladu s katerim bi se moralo Splošno sodišče v okviru analize, s katero bi se ugotovilo, ali obstaja skladna podkategorija, ki bi jo bilo mogoče obravnavati samostojno, opreti na proizvode, za katere je registrirana prejšnja znamka.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je tako iz besedila člena 42(2), zadnji stavek, Uredbe št. 207/2009 kot iz točk od 39 do 42 te sodbe razvidno, da je treba primarno glede na proizvode, za katere je imetnik prejšnje znamke dokazal njeno uporabo, konkretno presoditi, ali ti proizvodi sestavljajo samostojno podkategorijo glede na proizvode iz zadevnega razreda proizvodov, tako da se proizvodi, za katere je bila resna in dejanska uporaba prejšnje znamke dokazana, primerjajo s kategorijo proizvodov, ki jih je zajemala zahteva za registracijo te znamke.
Splošno sodišče je tako v točki 33 izpodbijane sodbe preučilo, ali proizvodi, na katere se nanašajo dokazi o uporabi, ki jih je predložila družba Taiga, tvorijo samostojno podkategorijo glede na proizvode iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja, to je glede na splošnejšo kategorijo, za katero je bila prejšnja znamka registrirana. Poleg tega je Splošno sodišče te proizvode pravilno primerjalo s to splošnejšo kategorijo, preden je v točki 34 izpodbijane sodbe ugotovilo, da navedenih proizvodov ni mogoče šteti za bistveno drugačne.
Prvi del prvega pritožbenega razloga je zato treba zavrniti kot neutemeljen.
Dalje, pritožnica z drugim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, prvič, da pri opredelitvi samostojne podkategorije proizvodov ni pravilno uporabilo merila cilja in namena zadevnih proizvodov. Tudi ta očitek je treba zavrniti kot neutemeljen.
Iz sodbe z dne 11. decembra 2014UUNT/Kessel medintim (
C‑31/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2436
, točke 37 in od 39 do 41), je namreč razvidno, da merilo cilja in namena zadevnih proizvodov ni namenjeno temu, da se abstraktno ali umetno določijo podkategorije proizvodov, ampak da je treba to merilo uporabljati skladno in konkretno, kot je generalna pravobranilka navedla v točkah 70 in 71 sklepnih predlogov.
Kadar zadevni proizvodi tako kot v obravnavanem primeru in kot je to pogosto, ustrezajo več ciljem in namenom, v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, torej ni mogoče opredeliti obstoja ločene podkategorije proizvodov na podlagi upoštevanja vsakega od ciljev, ki se lahko dosega s temi proizvodi. Tak pristop namreč ne bi omogočal dosledne opredelitve samostojnih podkategorij in bi povzročil, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 71 sklepnih predlogov, pretirano omejitev pravic imetnika prejšnje znamke, zlasti zato, ker ne bi bil dovolj upoštevan njegov legitimni interes, da razširi paleto proizvodov ali storitev, za katere je njegova znamka registrirana.
Splošno sodišče je zato s tem, da ni ločeno obravnavalo vsake od možnih uporab zadevnih proizvodov, ki so pokrivanje, zakrivanje, krašenje ali ščitenje človeškega telesa, ravnalo pravilno, saj se za namene dajanja na trg te različne uporabe kombinirajo, kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 72 sklepnih predlogov.
Nazadnje, tudi drugi očitek drugega dela prvega pritožbenega razloga, s katerim pritožnica trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo tega, da so zadevni proizvodi namenjeni različnim javnostim in da so se prodajali v različnih trgovinah, je treba zavrniti kot neutemeljen, ker taka merila niso upoštevna za opredelitev samostojne podkategorije proizvodov, ampak za presojo upoštevne javnosti (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 11. decembra 2014, UUNT/Kessel medintim,
C‑31/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2436
, točki
in
).
Zato je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
Drugi pritožbeni razlog je razdeljen na tri dele.
Prvi del drugega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Pritožnica s prvim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče, ker je napačno uporabilo pogoje v zvezi z resno in dejansko uporabo prejšnje znamke, napačno ugotovilo, da so proizvodi „oblačila“ in „pokrivala“, na katere se nanaša znamka, za katero je bila vložena prijava, enaki proizvodom, zajetim s prejšnjo znamko.
EUIPO in družba Taiga menita, da je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Ker prvi del drugega pritožbenega razloga temelji le na napačni uporabi pogojev v zvezi z resno in dejansko uporabo prejšnje znamke in ker Splošno sodišče v zvezi s tem ni storilo napake, kot je razvidno iz točk 47, 52 in 53 te sodbe, je treba ta del zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del drugega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Pritožnica z drugim delom drugega pritožbenega razloga, ki je razdeljen na tri očitke, izpodbija presojo Splošnega sodišča glede vizualne, fonetične in pomenske podobnosti nasprotujočih si znakov.
Pritožnica v okviru prvega očitka meni, da Splošno sodišče, če bi upoštevalo neobičajno sestavo znamke, za katero je bila vložena prijava, ki zajema „asimetrične soglasnike“ in nenavaden zapis te znamke, ki vključuje črkovno zvezo „igh“, ne bi ugotovilo, da sta nasprotujoča si znaka vizualno podobna.
Pritožnica v okviru drugega očitka meni, da je Splošno sodišče brez kakršnega koli dokaza napačno „domnevalo“, da se črkovna zveza „ti“ vedno izgovarja „tai“. Očitno naj bi bilo, da to ni tako in da ji zato v zvezi s tem ni bilo treba predložiti dokazov.
Pritožnica v okviru tretjega očitka v bistvu graja analizo Splošnega sodišča, ki je ugotovilo, da pomenske razlike med nasprotujočima si znakoma niso bile dokazane na ozemlju Unije, upoštevanem kot celota, tako da niso mogle izničiti vizualnih in fonetičnih podobnosti med njima. Prvič, v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče navedlo v točki 71 izpodbijane sodbe, naj bi imel izraz „taiga“„natančen in takoj razpoznaven pomen“, in sicer ne le za povprečne potrošnike severne in vzhodne „evropske celine“, ampak tudi za potrošnike na jugu te celine in za angleško govoreče potrošnike. Zaradi nesporne velikosti severnega gozda, imenovanega „taiga“, in pomena, ki ga ima ta izraz po celem svetu, naj bi bilo namreč poznavanje tega izraza del splošne izobrazbe na „evropski celini“ in širše.
Drugič, Splošno sodišče naj napačno ne bi uporabilo svoje sodne prakse, v skladu s katero naj bi za ugotovitev obstoja pomenskih razlik med nasprotujočima si znakoma zadostovalo, da se izraz razume v delu Unije.
EUIPO trdi, da je treba tri očitke, navedene v utemeljitev drugega dela drugega pritožbenega razloga, zavreči kot nedopustne ter da je treba poleg tega prvi in tretji očitek vsekakor zavrniti kot neutemeljena.
Družba Taiga meni, da je treba ta del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Ugotoviti je treba, da pritožnica s prvim in drugim očitkom drugega dela drugega pritožbenega razloga poskuša doseči, da bi Sodišče ponovno presodilo fonetično in vizualno podobnost nasprotujočih si znakov, ne da bi se sklicevala na to, da je Splošno sodišče v zvezi s tem kakor koli izkrivilo dejstva ali dokaze.
Vendar je treba spomniti, da je v skladu s členom 256(1), drugi pododstavek, PDEU in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je edino pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva in da presodi dokaze, ki so mu predloženi. Presoja dejstev in dokazov, razen v primeru njihovega izkrivljanja, torej ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe. Presoja fonetične in vizualne podobnosti nasprotujočih si znakov pa pomeni presojo dejstev (sodba z dne 19. marca 2015, MEGA Brands International/UUNT,
C‑182/14 P
,
EU:C:2015:187
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Zato je treba prvi in drugi očitek drugega dela drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopustna v delu, v katerem se z njima želi doseči nova presoja dejstev.
Poleg tega, ker je treba šteti, da pritožnica v okviru drugega očitka graja uporabo pravil o dokaznem bremenu s strani Splošnega sodišča, s tem da mu očita, da je brez kakršnega koli dokaza v utemeljitev „domnevalo“, da se črkovna zveza „ti“ vedno izgovarja kot „tai“, in da je od pritožnice zahtevalo, naj predloži dokaze o nasprotnem, je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v točki 58 izpodbijane sodbe med drugim navedlo, da je odbor za pritožbe v točki 40 sporne odločbe navedel, da vsaj angleško govoreči potrošniki zloga „ti“ in „tai“ iz nasprotujočih si znamk izgovarjajo enako. Splošno sodišče je v točkah od 60 do 62 izpodbijane sodbe tudi potrdilo ugotovitev odbora za pritožbe, da sta nasprotujoča si znaka fonetično enaka, vsaj za angleško govoreče potrošnike, potem ko je poudarilo, da pritožnica ni predložila nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče šteti, da glasova prvih zlogov „ti“ in „tai“ iz nasprotujočih si znakov za angleško govorečo javnost nista enaka.
Vendar Splošno sodišče s tem, da je pri potrditvi presoje odbora za pritožbe, v skladu s katero naj bi angleško govoreča javnost prva zloga „ti“ in „tai“ izgovarjala enako, upoštevalo, da pritožnica ni predložila dokaza, s katerim bi bilo to presojo mogoče izpodbiti, ni napačno uporabilo prava. Po eni strani je bila namreč navedena presoja ponazorjena s primerom, ki izhaja iz Oxford English Dictionary, kot je to razvidno iz točke 40 sporne odločbe. Po drugi strani mora v okviru ničnostne tožbe pred Splošnim sodiščem tožeča stranka dokazati domnevne napake, ki jih po njenem mnenju vsebuje sporna odločba.
Drugi očitek drugega dela drugega pritožbenega razloga je zato treba zavrniti kot neutemeljen v delu, v katerem se Splošnemu sodišču očita, da ni upoštevalo pravil o dokaznem bremenu.
Pritožnica s tretjim očitkom Splošnemu sodišču v bistvu očita, prvič, da je v točki 71 izpodbijane sodbe ugotovilo, da na podlagi nobenega elementa iz spisa ni mogoče ugotoviti, da ima izraz „taiga“„natančen in takoj razpoznaven pomen“ za povprečne angleško govoreče potrošnike in za potrošnike z juga „evropske celine“.
Pritožnica želi s temi trditvami, ne da bi razvila pravno argumentacijo, s katero bi natančneje opredelila napačno uporabo prava v izpodbijani sodbi, doseči, da bi Sodišče ponovno presodilo elemente o dejstvih in dokazne elemente. Ker ne zatrjuje nobenega izkrivljanja teh elementov, je treba zadevne trditve zavreči kot nedopustne (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2019, Outsource Professional Services/EUIPO,
C‑528/18 P
, neobjavljena,
EU:C:2019:961
, točka
in navedena sodna praksa).
Drugič, pritožnica Splošnemu sodišču v delu, v katerem izpodbija metodo in merila, ki jih je to uporabilo v okviru presoje pomenske podobnosti nasprotujočih si znakov, dejansko očita napačno uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009, kar je pravno vprašanje, ki je lahko predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2019, Der Grüne Punkt/EUIPO,
C‑143/19 P
,
EU:C:2019:1076
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 67 in 71 izpodbijane sodbe presodilo, da ni dokazala, da ima izraz „taiga“„natančen in takoj razpoznaven pomen“ za upoštevno javnost, ki jo sestavljajo potrošniki Unije kot celota, čeprav naj iz sodne prakse Splošnega sodišča ne bi bilo razvidno, da mora zadevni izraz razumeti celotna upoštevna javnost. Za ugotovitev obstoja pomenskih razlik, ki lahko za celotno upoštevno javnost izničijo vizualne in fonetične podobnosti med nasprotujočima si znakoma, naj bi namreč zadoščalo že to, da le del upoštevne javnosti zadevni izraz povezuje z določenim pojmom.
Vendar je Sodišče presodilo, da kadar imetnik znamke Evropske unije na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ugovarja registraciji podobne znamke Evropske unije, ki bi povzročila verjetnost zmede, je treba takemu ugovoru ugoditi, če je obstoj verjetnosti zmede ugotovljen v delu Unije (sodba z dne 22. septembra 2016, combit Software,
C‑223/15
,
EU:C:2016:719
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato mora Splošno sodišče, če obstajajo vizualne ali fonetične podobnosti med nasprotujočima si znakoma za bistven del upoštevne javnosti, za katerega pomenske razlike med tema znakoma, ki bi te podobnosti lahko nevtralizirale, niso bile dokazane, opraviti celovito analizo verjetnosti zmede (glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2020, EUIPO/Equivalenza Manufactory,
C‑328/18 P
,
EU:C:2020:156
, točke od 74 do 76 in navedena sodna praksa).
Splošno sodišče zato s tem, da je upoštevalo dejstvo, da pritožnica ni predložila dokaza, da ima izraz „taiga“ za znaten del upoštevne javnosti „natančen in takoj razpoznaven pomen“, ni napačno uporabilo prava.
Zato je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Tretji del drugega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Pritožnica s tretjim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da pri upoštevni javnosti ni verjetnosti zmede v smislu člena 8(1) Uredbe št. 207/2009, ker se, kar zadeva celovito presojo verjetnosti zmede, prvič, nasprotujoča si znaka tržita v različnih trgovinah, drugič, so vizualne razlike med izrazoma „taiga“ in „tigha“ večje od vseh fonetičnih podobnosti in, tretjič, je podobnost zadevnih proizvodov majhna.
EUIPO meni, da je treba tretji del drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten in vsekakor zavrniti kot neutemeljen.
Družba Taiga trdi, da je treba ta del zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Tretji del drugega pritožbenega razloga je treba zavreči kot nedopusten, ker pritožnica ni opredelila nobene točke izpodbijane sodbe, ki jo izpodbija, in se ni sklicevala na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ampak je le spomnila na svoje trditve, ki jih je navedla že v okviru tožbe, vložene na prvi stopnji (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2018, Basic Net/EUIPO,
C‑547/17 P
, neobjavljena,
EU:C:2018:682
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Glede na vse navedene preudarke je treba pritožbo zavreči kot delno nedopustno in zavrniti kot delno neutemeljeno.
Stroški
Člen 137 Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporablja v pritožbenem postopku, določa, da končna sodba ali končni sklep vsebuje odločbo o stroških. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporabi tudi v pritožbenem postopku, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker sta EUIPO in družba Taiga predlagala, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov v zvezi s to pritožbo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družbi ACTC GmbH se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.