CELEX: 62016TJ0640
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Tepelné stabilizátory
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES
Rozhodnutí, kterým se mění původní rozhodnutí
Žaloba na neplatnost
Právní zájem na podání žaloby
Přípustnost
Pokuty
Horní hranice 10 %
Skupina společností
Rovné zacházení

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyně, GEA Group AG, vznikla sloučením společnosti Metallgesellschaft AG (dále jen „MG“) s jinou společností v roce 2005. Společnost MG byla mateřskou společností, která před rokem 2000 přímo nebo prostřednictvím dceřiných společností vlastnila společnosti Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH (dále jen „OCG“) a Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (dále jen „OCA“).
Dne 17. května 2000 MG prodala OCG, která byla přejmenována na Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (dále jen „ACW“).
Po zrušení společnosti OCA v květnu 2000 převzala od 30. srpna 2000 její činnosti společnost s názvem Chemson Polymer-Additive AG (dále jen „CPA“), která již v současnosti není součástí této skupiny, jíž byla žalobkyně mateřskou společností.
Věc T‑45/10
Komise v rozhodnutí C(2009) 8682 final ze dne 11. listopadu 2009 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/38589 – Tepelné stabilizátory) (dále jen „rozhodnutí z roku 2009“) konstatovala, že několik podniků porušilo článek 81 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), když se na území pokrývajícím EHP účastnilo dvou souborů protisoutěžních dohod a jednání ve vzájemné shodě, které se týkaly odvětví cínových stabilizátorů a odvětví epoxidového oleje ze sójových bobů a esterů (dále jen „odvětví ESBO/esterů“).
V článku 1 odst. 2 písm. k) rozhodnutí z roku 2009 rozhodla, že žalobkyně je odpovědná za protiprávní jednání, k němuž došlo na trhu v odvětví ESBO/esterů od 11. září 1991 do 17. května 2000.
Její odpovědnost jako nástupkyně společnosti MG byla uznána pro celé období protiprávního jednání, za protiprávní jednání, jichž se dopustila OCG od 11. září 1991 do 17. května 2000 a společnost OCA od 13. března 1997 do 17. května 2000.
Kromě toho byl společnosti ACW jako nástupkyni společností OCG uložen trest jednak za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCG během celého období protiprávního jednání, tj. od 11. září 1991 do 17. května 2000, a jednak za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCA od 30. září 1999 do 17. května 2000, kdy podíly posledně uvedené byly ve 100% vlastnictví společnosti OCG.
Společnosti CPA byl jako nástupkyni společnosti OCG uložen trest jednak za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCA během celého období protiprávního jednání od 13. března 1997 do 17. května 2000, a jednak za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCG od 30. září 1995 do 30. září 1999, kdy podíly posledně uvedené byly ve 100% vlastnictví společnosti OCA. Článek 2 odst. 2 rozhodnutí 2009 stanoví:
„Z důvodu protiprávního jednání (protiprávních jednání) v odvětví [(ESBO)/esterů] se ukládají tyto pokuty:
[…]
31)
[žalobkyně], [ACW] a [CPA] uhradí […] společně a nerozdílně částku 1913971 [eur];
32)
[žalobkyně] a [ACW] uhradí […] společně a nerozdílně částku 1432229 [eur];
[…]“
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 28. ledna 2010 podala žalobkyně proti rozhodnutí z roku 2009 žalobu.
Rozsudkem ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑45/10
, nezveřejněný,
EU:T:2015:507
) Tribunál zamítl žalobu podanou žalobkyní.
Věc T‑189/10
Dne 15. prosince 2009 upozornila ACW Evropskou komisi na skutečnost, že pokuta, která jí byla uložena v rozhodnutí z roku 2009, přesahuje povolenou horní hranici 10 % jejího obratu (dále jen „hranice 10 %“) podle čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (
Úř. věst. 2003, L 1, s. 1
; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
Vzhledem k tomu, že pokuta uložená společnosti ACW překročila horní hranici 10 %, přijala Komise dne 8. února 2010 rozhodnutí C(2010) 727 final, kterým se mění rozhodnutí [z roku 2009] (dále jen „rozhodnutí z roku 2010“).
V rozhodnutí z roku 2010 Komise konstatovala, že pokuta, která byla uložena společnosti ACW společně a nerozdílně jednak s žalobkyní a společností CPA a jednak s žalobkyní, překročila horní hranici 10 %, takže rozhodnutí z roku 2009 (viz bod 2 odůvodnění rozhodnutí z roku 2010) musí být změněno.
Komise rovněž uvedla, že výše pokuty uložená žalobkyni a společnosti CPA zůstane nezměněna, avšak výše pokuty uložené společnosti ACW musí být snížena, a že rozhodnutí z roku 2010 nemá vliv na další adresáty rozhodnutí z roku 2009.
Článek 1 rozhodnutí z roku 2010 změnil čl. 2 odst. 2 rozhodnutí z roku 2009 takto:
„Ustanovení čl. 2 [bod] 31 se nahrazuje tímto:
‚31.a)
[žalobkyně], [ACW] a [CPA] uhradí [společně a nerozdílně] částku 1086129 [eur];
31.b)
[žalobkyně] a [CPA] uhradí [společně a nerozdílně] částku 827842 [eur].‘
Ustanovení čl. 2 [bod] 32 se nahrazuje tímto:
‚32.
[Žalobkyně] uhradí částku 1432229 [eur].‘ “
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. dubna 2010 žalobkyně podala žalobu proti rozhodnutí z roku 2010 a domáhala se podpůrně změny pokuty, která jim byla uložena.
Rozsudkem ze dne 15. července 2015GEA Group v. Komise (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
) Tribunál zrušil rozhodnutí z roku 2010 v rozsahu, v němž se týkal žalobkyně. Tribunál rozhodl, že Komise porušila právo žalobkyně na obhajobu, když přijala rozhodnutí z roku 2010, aniž byla žalobkyně předtím vyslechnuta.
Napadené rozhodnutí
Dopisem ze dne 5. února 2016 Komise informovala žalobkyni o svém úmyslu přijmout nové rozhodnutí a vyzvala ACW, CPA a žalobkyni, aby předložily písemná vyjádření.
Žalobkyně předložila Komisi písemná vyjádření dne 24. března 2016.
Komise odpověděla dopisem ze dne 2. května 2016 na vyjádření žalobkyně.
Dne 29. června 2016 Komise přijala rozhodnutí C(2016) 3920 final, kterým se mění rozhodnutí z roku 2009 (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Článek 1 napadeného rozhodnutí převzal doslovně znění článku 1 rozhodnutí z roku 2010, které změnilo čl. 2 odst. 2 rozhodnutí z roku 2009 a které je uvedeno v bodě 15 výše.
Článek 2 napadeného rozhodnutí stanovil datum splatnosti pokut ke dni 10. května 2010.
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 8. září 2016 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
V příloze žaloby předložila žalobkyně vyjádření Komise ze dne 18. března 2013 v odpovědi na otázku Tribunálu týkající se případného spojení věcí T‑45/10 a T‑189/10 v řízeních týkajících se těchto dvou věcí (dále jen „příloha A.9“).
Dne 22. září 2016 předseda Tribunálu přijal organizační procesní opatření, aby položil žalobkyni otázku, zda předložení přílohy A.9 Komise schválila.
Dne 27. září 2016 žalobkyně informovala Tribunál, že nepožádala Komisi o souhlas s předložením přílohy A.9.
Rozhodnutím ze dne 28. září 2016 předseda pátého senátu Tribunálu rozhodl, že nevyřadí ze spisu přílohu A.9 žaloby, jelikož zaprvé byl dotčený dokument vydán v předchozím řízení ve věci T‑189/10 mezi totožnými hlavními účastníky řízení, zadruhé věc T‑640/16 souvisela s věcmi T‑45/10 a T‑189/10, jelikož napadené rozhodnutí v této věci bylo vydáno po zrušení rozhodnutí z roku 2010 ve věci T‑189/10 a zatřetí příloha A.9 se týká odpovědi Komise na organizační procesní opatření, která Tribunál přijal ve věcech T‑45/10 a T‑189/10.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 1. února 2018.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
podpůrně snížil výši pokuty a stanovil nové datum po přijetí napadeného rozhodnutí pro zaplacení pokuty a určení počátku plynutí úroků z prodlení;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
odmítl žalobu jako nepřípustnou;
–
podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Touto žalobou navrhuje žalobkyně Tribunálu, aby zrušil napadené rozhodnutí a podpůrně změnil výši pokuty, která jí byla uložena.
V žalobní odpovědi Komise tvrdí, že žaloba je nepřípustná.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně navrhuje zrušení napadeného rozhodnutí, pouze v případě zamítnutí těchto návrhových žádání je třeba přezkoumat návrhová žádání žalobkyně směřující ke snížení výše pokuty, která jí byla uložena, která žalobkyně předložila podpůrně.
K přípustnosti
Podle Komise žalobkyně nemá žádný oprávněný zájem domáhat se zrušení napadeného rozhodnutí.
Zdůrazňuje, že v napadeném rozhodnutí nekonstatovala žádné nové protiprávní jednání, které lze přičíst žalobkyni, a nezměnila výši pokuty, která jí byla uložena v rozhodnutí z roku 2009, které se stalo vůči žalobkyni pravomocným po vydání rozsudku ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑45/10
, nezveřejněný,
EU:T:2015:507
).
Podle Komise tedy zrušení napadeného rozhodnutí nemůže žalobkyni přinést žádný prospěch, jelikož posledně uvedená musí v každém případě zaplatit pokutu, kterou dluží podle rozhodnutí z roku 2009.
Dodává, že ve světle rozsudku ze dne 6. října 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción v. Komise (
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
, body
a
) by tomu bylo jinak, pokud by mohla zpochybnit kromě pokuty i svou účast na protiprávním jednání.
Na druhou stranu pokuta uložená společnostem ACW a CPA společně a nerozdílně s žalobkyní nemůže být změněna, jelikož byla stanovena v rozhodnutí z roku 2010, které se stalo vůči společnostem ACW a CPA rovněž pravomocným.
Komise zdůrazňuje, že žalobkyně nemůže po společnostech ACW a CPA požadovat, aby převzaly větší nebo jinou odpovědnost než tu, kterou stanoví rozhodnutí z roku 2010 za účelem pokrytí zbývajících částek dlužných podle rozhodnutí z roku 2009.
Žalobkyně uvádí, že jako adresát napadeného rozhodnutí má aktivní legitimaci.
Dodává, že má rovněž aktivní legitimaci, jelikož zrušení napadeného rozhodnutí by Komisi uložilo povinnost vrátit pokutu, kterou žalobkyně uhradila dne 22. července 2016.
Co se týče argumentů předložených Komisí k nepřípustnosti žaloby, žalobkyně se domnívá, že toto odůvodnění není správné. Zaprvé je založeno na předpokladu, že rozhodnutí z roku 2009 představuje právní základ pro vymáhání pokuty.
Přijetí napadeného rozhodnutí Komisí lze podle žalobkyně vysvětlit pouze tím, že rozhodnutí z roku 2010, které „nahradilo“ rozhodnutí z roku 2009, bylo zrušeno rozsudkem ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Komise tedy musela přijmout nové rozhodnutí ve věci samé vůči žalobkyni, aby měla právní základ na uložení pokuty žalobkyni.
Jakýkoli odkaz na rozhodnutí z roku 2009 nemůže mít vliv na přípustnost žaloby.
Zadruhé žalobkyně zdůrazňuje, že i kdyby byla nepřípustnost žaloby prokázána, měla být konstatována rovněž ve věci T‑189/10, jelikož Tribunál musel přezkoumat z úřední povinnosti přípustnost uvedené žaloby. Jelikož tomu tak nebylo, nelze mít za to, že tato žaloba je nepřípustná.
Zatřetí žalobkyně uvádí, že má zájem na tom, aby Tribunál rozhodl o výroku rozhodnutí z roku 2009, který byl nahrazen rozhodnutím z roku 2010 a uveden v napadeném rozhodnutí, jelikož ve věci T‑45/10 nemohl rozhodnout o určení solidární odpovědnosti společností, které jsou uvedeny ve výroku rozhodnutí z roku 2009, a to tím spíše po zrušení rozhodnutí z roku 2010.
Začtvrté, zrušení napadeného rozhodnutí jednak uložilo Komisi povinnost určit znovu solidární odpovědnost žalobkyně za účelem „dosažení“ lepšího rozdělení pokuty a jednak mohlo být základem pro podání žaloby na náhradu škody k Tribunálu.
Zapáté žalobkyně zdůrazňuje, že účelem žaloby není pouze zpochybnit „nové rozdělení odpovědnosti“, avšak i uložení pokut žalobkyni, jakož i řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí a určení okamžiku zaplacení těchto pokut.
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že Komise nezpochybňuje pro účely posouzení přípustnosti žaloby skutečnost, že žalobkyně má aktivní legitimaci, což nelze v žádném případě vážně zpochybnit, jelikož žalobkyně je adresátem napadeného rozhodnutí.
Naproti tomu Komise namítá nedostatek právního zájmu žalobkyně na podání žaloby.
Podle ustálené judikatury je žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou přípustná pouze tehdy, když má žalobce zájem na zrušení napadeného aktu, přičemž předpokladem takového zájmu je, že zrušení tohoto aktu může ve výsledku přinést prospěch straně, která žalobu na neplatnost podala (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. července 2000, Parlament v. Richard,
C‑174/99 P
,
EU:C:2000:412
, bod
a citovaná judikatura; ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 28. září 2004, MCI v. Komise,
T‑310/00
,
EU:T:2004:275
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je za účelem posouzení, zda má žalobkyně právní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí, třeba nejprve připomenout, že podle čl. 2 bodů 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009 byla žalobkyni uložena povinnost zaplatit jednak pokutu ve výši 1913971 eur společně a nerozdílně se společnostmi ACW a CPA a jednak pokutu ve výši 1432229 eur společně a nerozdílně se společností ACW.
Účelem těchto pokut bylo uložení sankce za protiprávní jednání, kterého se zúčastnil jednak podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže Evropské unie, který tvoří žalobkyně, ACW a CPA, od 30. září 1995 do 17. května 2000 a jednak podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže Evropské unie, který tvoří žalobkyně a ACW, od 11. září 1991 do 29. září 1995.
Vzhledem k solidární povaze povinnosti zaplatit pokutu, která byla v příslušných rozhodnutích stanovena, je nesporné, že Komise mohla oprávněně požadovat po žalobkyni podle čl. 2 bodu 31 rozhodnutí z roku 2009 zaplacení pokuty ve výši 1913971 eur a podle čl. 2 bodu 32 téhož rozhodnutí zaplacení částky ve výši 1432229 eur.
Určení solidární odpovědnosti totiž znamená, že Komise může požadovat po každém spoludlužníkovi zaplacení dlužné částky.
Rozhodnutí z roku 2010 nezměnilo rozsah této povinnosti vůči žalobkyni.
Rozhodnutím z roku 2010 totiž Komise pouze chtěla opravit pochybení týkající se použití horní hranice 10 % na společnost ACW, přičemž tuto opravu byla povinna provést podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Komise za tímto účelem na základě rozhodnutí z roku 2010 použila horní hranici 10 % na celkovou částku pokut uložených společnosti ACW a snížila následně tuto pokutu na částku 1086129 eur.
Za účelem tohoto snížení Komise přičetla celkovou výši této částky k pokutě, kterou společně a nerozdílně dlužila ACW kvůli protiprávnímu jednání, jehož se účastnila žalobkyně, ACW a CPA, od 30. září 1995 do 17. května 2000, přičemž zbytek pokuty, a to 827842 eur dlužila společně a nerozdílně pouze žalobkyně a CPA [čl. 2 bod 31 písm. a) a b) rozhodnutí z roku 2009 ve znění rozhodnutí z roku 2010].
Kromě toho Komise uložila pouze žalobkyni pokutu ve výši 1432229 eur kvůli protiprávnímu jednání, jehož se zúčastnila se společností ACW od 11. září 1991 do 29. září 1995, přičemž celková výše vymahatelná vůči společnosti ACW po použití horní hranice 10 % již byla pokryta první pokutou [čl. 2 bod 32 rozhodnutí z roku 2009, ve znění rozhodnutí z roku 2010].
Z toho důvodu byla žalobkyně v každém případě povinna zaplatit Komisi částky přesně stejné jako ty, které ji byly původně uloženy na základě rozhodnutí z roku 2009.
Naproti tomu rozhodnutí z roku 2010 změnilo určení vnějších vztahů solidární odpovědnosti mezi žalobkyní, společností ACW a společností CPA za zaplacení jednotlivých pokut. Co se týče první z těchto pokut, ACW a CPA jsou solidárními spoludlužníky s žalobkyní pouze do výše 1086129 eur a pouze CPA je solidárním spoludlužníkem s žalobkyní pro zbývající částku, tj. 827842 eur. Kromě toho, co se týče druhé pokuty, se žalobkyně stala jediným dlužníkem částky splatné z tohoto titulu, a to 1432229 eur.
Kromě toho je třeba připomenout, že žalobkyně podala následně žalobu proti rozhodnutí z roku 2009, zapsanou do rejstříku pod číslem T‑45/10 a žalobu proti rozhodnutí z roku 2010, zapsanou do rejstříku pod číslem T‑189/10. Ve dvou odlišných rozsudcích vyhlášených tentýž den Tribunál jednak zamítl první žalobu a jednak zrušil rozhodnutí z roku 2010, přičemž vyhověl žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu žalobkyně.
I když skutečnost, jak tvrdí Komise, že Tribunál zamítl žalobu žalobkyně rozsudkem ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑45/10
, nezveřejněný,
EU:T:2015:507
), vedla v případě nepodání kasačního opravného prostředku proti tomuto rozsudku k tomu, že posouzení Komise ohledně odpovědnosti žalobkyně, jelikož během protiprávního jednání patřila ve smyslu práva hospodářské soutěže Evropské unie k témuž podniku, jehož součástí byly ACW, CPA a samotná žalobkyně, se stala pravomocná, v projednávaném případě tomu tak být nemohlo, pokud jde o stanovení solidární povahy pokut, které mají tyto společnosti zaplatit podle čl. 2 bodů 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009. Poslední část rozhodnutí z roku 2009 totiž byla změněna rozhodnutím z roku 2010, následně po tom, co žalobkyně podala žalobu ve věci T‑45/10.
Z důvodu zpětné účinnosti vedlo zrušení rozhodnutí z roku 2010 vyhlášené ve věci T‑189/10 k obnovení stavu předcházejícího tomuto rozhodnutí, a tedy k tomu, že čl. 2 body 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009 byl opět v jeho původním znění uveden v platnost.
Na základě tohoto zrušení však Komise přijala napadené rozhodnutí, jehož výrok, který je přesně totožný s výrokem rozhodnutí z roku 2010, opět změnil čl. 2 body 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009.
V tomto ohledu na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, ačkoli ACW a CPA nebyly účastnicemi řízení o žalobě podané žalobkyní proti rozhodnutí z roku 2010, bylo jejich právní postavení, stejně jako žalobkyně, ovlivněno zrušením rozhodnutí z roku 2010.
Je třeba připomenout, že zrušující rozsudky zakládají v unijním právu překážku věci pravomocně rozsouzené (rozsudek ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
).
Právní postavení společností ACW a CPA ohledně zrušených ustanovení souvisí s právním postavením žalobkyně, jelikož předmětem těchto ustanovení je určení výše pokut, které jim mají být uloženy kvůli protiprávnímu jednání, za které jsou společně a nerozdílně odpovědné, jakož i vnějších vztahů solidární odpovědnosti mezi těmito společnostmi ohledně těchto pokut (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 10. dubna 2014, Komise a další v. Siemens Österreich a další,
C‑231/11 P až C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, body
až
).
Článek 2 body 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009 ve znění rozhodnutí z roku 2010 změnilo právní postavení žalobkyně, společnosti ACW a společnosti CPA, tím, že výši pokut rozdělil odlišně od toho, co stanovila tato ustanovení v původním znění.
Totéž vyplývá z výroku napadeného rozhodnutí, které změnilo čl. 2 body 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009 ve stejném znění, jako je znění rozhodnutí z roku 2010.
Kromě toho v rozsudku ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
) Tribunál rozhodl pouze o porušení práva na obhajobu žalobkyně, a nikoli o meritorní legalitě rozhodnutí z roku 2010.
Ačkoli tedy článek 1 tohoto rozhodnutí a článek 1 napadeného rozhodnutí obsahují totožná ustanovení, tato žaloba může vést k rozdělení výše pokut stanovených v těchto ustanoveních ve prospěch žalobkyně.
Kromě toho se napadené rozhodnutí liší od rozhodnutí z roku 2010 zavedením článku 2 týkajícího se určení začátku plynutí úroků z prodlení, jehož zrušení může samo o sobě přinést žalobkyni prospěch.
Z toho důvodu má žalobkyně zájem domáhat se zrušení napadeného rozhodnutí, a návrhová žádání směřující k tomuto zrušení jsou tedy přípustná.
K věci samé
Žalobkyně vznáší pět žalobních důvodů na podporu žaloby.
První žalobní důvod vychází z porušení pravidel promlčení. Druhý žalobní důvod vychází z porušení článku 266 SFEU a práva na obhajobu. Třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003. Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení zásady rovného zacházení a pátý žalobní důvod vychází z překročení pravomoci a nedostatečného odůvodnění.
Nejprve je třeba přezkoumat čtvrtý žalobní důvod.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu
V rámci čtvrtého žalobního důvodu žalobkyně vytýká Komisi, že porušila zásadu rovného zacházení, a to ve dvou ohledech.
Zaprvé žalobkyně připomíná, že podle rozhodnutí z roku 2009 se nachází se společností ACW ve stejné situaci, pokud jde o období protiprávního jednání.
Uvádí, že použití hranice 10 % ve prospěch společnosti ACW zbavuje tuto společnost odpovědnosti za období protiprávního jednání od 11. září 1991 do 29. září 1995.
Komise měla na žalobkyni rozšířit výhodu spočívající ve snížení výše pokuty po použití horní hranice 10 % na ACW, pokud žalobkyně neměla zůstat jedinou odpovědnou za toto období protiprávního jednání.
Dodává, že rozdělení pokuty tak, jak vyplývá z napadeného rozhodnutí, může mít v její neprospěch vliv na konečné rozdělení pokuty před vnitrostátními soudy, jelikož žalobkyně nemůže podat žalobu na náhradu škody, jejímž předmětem je odpovídající výše pokuty.
Zadruhé žalobkyně zdůrazňuje, že ztratila jakéhokoli solidárního spoludlužníka, jelikož Komise snížila o 100 % podíl společnosti ACW na pokutě, za jejíž zaplacení byla odpovědná společně a nerozdílně s posledně uvedenou, přičemž snížila pouze o 43 % podíl společnosti ACW na pokutě, za kterou odpovídala společně a nerozdílně se společnostmi ACW a CPA.
Toto rozhodnutí zvýhodňuje CPA, jelikož nemusí nést větší část pokuty na rozdíl od žalobkyně, která musí zaplatit vyšší částku jakožto solidární spoludlužník, ale i jako jediný dlužník.
Žalobkyně tvrdí, že Komise měla uplatnit horní hranici 10 % přiměřeně k výši obou pokut, a to k pokutě, která jí byla uložena společně a nerozdílně se společnostmi ACW a CPA, a k pokutě, která jí byla uložena společně a nerozdílně se společností ACW.
I když toto rozdělení nebylo možné kvůli tomu, že rozhodnutí z roku 2010 se stalo vůči společnostem ACW a CPA pravomocným, nic to nemění na tom, že Komise měla snížit pokutu uloženou žalobkyni.
V tomto ohledu uvádí, že toto rozdělení se netýká společné a nerozdílné odpovědnosti mezi spoludlužníky, nýbrž vztahů mezi posledně uvedenými a Komisí.
Komise především tvrdí, že odůvodnění žalobkyně je založeno na nesprávném předpokladu, že ACW byla zbavena odpovědnosti za období protiprávního jednání od 11. září 1991 do 29. září 1995.
Zdůrazňuje, že v napadeném rozhodnutí stanovila maximální výši pokuty, za jejíž zaplacení mohla být ve smyslu článku 101 SFEU odpovědná každá společnost tvořící tentýž podnik. Uvádí, že tato maximální částka nepředstavuje v žádném případě odlišnou pokutu a neodpovídá danému období účasti na protiprávním jednání.
Připomíná rovněž, že protiprávního jednání se dopustil podnik ve smyslu článku 101 SFEU. Pokuta uložená každé společnosti tvořící tentýž podnik ve smyslu článku 101 SFEU rovněž neodráží účast uvedených společností na protiprávním jednání, nýbrž jen maximální částku, kterou od nich lze případně požadovat za účast podniku na protiprávním jednání ve smyslu článku 101 SFEU.
Kromě toho uvádí, že žalobkyně nemusí zaplatit individuální pokutu, nýbrž je povinna pouze zaplatit Komisi pokutu, která jí byla původně uložena společně a nerozdílně se společností ACW, a to kvůli omezení solidární odpovědnosti společnosti ACW.
Komise dále uvádí, že žalobkyně neprokázala, v čem mohlo být rozdělení pokuty výhodnější.
Komise konečně vyzvala žalobkyni, aby podala žalobu k příslušným vnitrostátním soudům, pokud se domnívá, že pokuta ji v rámci vnitřních vztahů mezi solidárními dlužníky nepřiměřeně zatěžuje.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno, představuje obecnou zásadu unijního práva, která je zakotvena články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie (rozsudek ze dne 11. července 2014, Sasol a další v. Komise,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
, bod
).
V projednávaném případě žalobkyně uplatňuje dva případy rozdílného zacházení. První případ se týká rozdílného zacházení s její situací a situací společnosti ACW a druhý případ se týká rozdílného zacházení s její situací a situací společnosti CPA.
Co se týče zaprvé rozdílného zacházení ve vztahu se společností ACW, žalobkyně uvádí, že měla být jako ACW zproštěna odpovědnosti kvůli použití horní hranice 10 % na ACW.
Je však třeba zdůraznit, že použití horní hranice 10 % na ACW ji v žádném případě nezbavuje odpovědnosti za účast na protiprávním jednání.
Pouze část pokuty, kterou musela zaplatit společně a nerozdílně zejména se žalobkyní, byla snížena.
Navíc pokuta uložená každé společnosti tvořící tentýž podnik ve smyslu článku 101 SFEU neodráží účast uvedených společností na protiprávním jednání, nýbrž jen maximální částku, kterou od nich může Komise případně požadovat za účast podniku na protiprávním jednání ve smyslu článku 101 SFEU.
Nelze tedy konstatovat žádné rozdílné zacházení mezi žalobkyní a společností ACW.
Co se týče zadruhé rozdílného zacházení ve vztahu se společností CPA, žalobkyně uvádí, že změna vztahů solidární odpovědnosti mezi společnostmi CPA, ACW a žalobkyní byla provedena pouze ve prospěch společnosti CPA, jelikož žalobkyně je sama odpovědná za část solidární pokuty.
Komise totiž mohla podle žalobkyně rozdělit snížení části pokuty, kterou měla původně zaplatit ACW, odlišně mezi solidární spoludlužníky.
V tomto ohledu je třeba mít za to, že v projednávaném případě Komise nesplnila povinnost podle zásady rovného zacházení, jelikož se rovné zacházení musí ověřit nejen z hlediska pokuty uložené společně a nerozdílně společnostem ACW a CPA a žalobkyni, nýbrž i z hlediska pokuty uložené společně a nerozdílně společnosti ACW a žalobkyni.
Žalobkyně a CPA jsou totiž ve srovnatelné situaci v tom smyslu, že obě společnosti jsou společně a nerozdílně odpovědné za zaplacení pokuty se společností ACW.
Komise mohla jistě určit odlišným způsobem část pokuty, za jejíž zaplacení jsou společně a nerozdílně odpovědné ACW a žalobkyně, aby snížila část pokuty, za kterou mohla být odpovědná pouze žalobkyně.
Tak by tomu bylo zejména v případě, kdy by Komise rozdělila snížení výše pokuty uložené společnosti ACW přiměřeně v obou dotčených případech solidární odpovědnosti.
V tomto případě by celková výše pokut, za jejichž zaplacení mohla být vůči Komisi odpovědná ACW, nepřesáhla hranici 10 % jejího obratu a toto snížení pokuty by bylo spravedlivě rozděleno mezi pokutu uloženou společně a nerozdílně společnosti ACW a žalobkyni a pokutu uloženou společně a nerozdílně žalobkyni a společnostem ACW a CPA.
Tím, že Komise použila snížení pokuty ve prospěch společnosti ACW pouze na pokutu, která byla uložena společně a nerozdílně žalobkyni a společnostem CPA a ACW, porušila zásadu rovného zacházení bez jakéhokoli objektivního odůvodnění.
Z toho vyplývá, že čtvrtému žalobnímu důvodu je třeba vyhovět.
Ačkoli tento žalobní důvod může vést ke zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu, je třeba v zájmu řádného výkonu spravedlnosti přezkoumat pátý žalobní důvod, který se týká článku 2 napadeného rozhodnutí, vychází z překročení pravomoci, jakož i nedostatečného odůvodnění a týká se data splatnosti dotčených pokut.
K pátému žalobnímu důvodu
V rámci pátého žalobního důvodu, který se skládá ze dvou částí, žalobkyně uvádí, že článek 2 napadeného rozhodnutí, který stanoví datum splatnosti pokut ke dni 10. května 2010, je stižen vadou spočívající v překročení pravomoci a nedostatečném odůvodnění.
Podle žalobkyně je povinnost zaplatit pokuty nejpozději do 10. května 2010 protiprávní, jelikož k tomuto datu neexistoval právní základ na podporu takové povinnosti a jelikož je v každém případě absolutně nemožné dodržet takovou lhůtu stanovenou retroaktivně. Žalobkyně dále tvrdí, že rozhodnutí je rozporuplné vzhledem k její předchozí praxi a že odůvodnění poskytnuté Komisí není koherentní.
Komise s touto argumentací nesouhlasí. Kromě toho, že se domnívá, že napadené rozhodnutí bylo dostatečně odůvodněno, má v podstatě za to, že žalobkyně byla povinna zaplatit pokuty po přijetí rozhodnutí z roku 2009 a že stanovení data splatnosti pokut tři měsíce po přijetí rozhodnutí z roku 2010 bylo v její prospěch.
Co se týče první části tohoto žalobního důvodu, který v podstatě vychází z překročení pravomoci kvůli nedostatečnému základu pro stanovení data splatnosti pokut ke dni 10. května 2010, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že pravomoc, kterou Komise disponuje, zahrnuje oprávnění určit datum splatnosti pokut a datum, od kterého začínají běžet úroky z prodlení, stanovit sazbu těchto úroků a podmínky výkonu jejího rozhodnutí a případně požadovat zřízení bankovní záruky pokrývající částku uložených pokut a příslušné úroky, neboť kdyby Komise takovou pravomoc neměla, mohla by výhoda, kterou by podniky mohly mít z prodlení se zaplacením pokut, vést k oslabení sankcí uložených Komisí v rámci jejího úkolu dohledu nad uplatňováním pravidel hospodářské soutěže (viz rozsudek ze dne 29. dubna 2015, Total a Elf Aquitaine v. Komise,
T‑470/11
,
EU:T:2015:241
, bod
a citovaná judikatura).
Ustanovení článku 299 SFEU, podle nichž jsou akty, zejména Komise, které ukládají peněžité závazky, vykonatelné, se použijí na rozhodnutí tohoto orgánu, kterým se ukládá pokuta (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. března 2012, Universal v. Komise,
T‑42/11
, nezveřejněné,
EU:T:2012:122
, bod
).
V projednávaném případě je třeba zaprvé uvést, že podle bodu 23 odůvodnění napadeného rozsudku se Komise zaprvé domnívá, že rozhodnutí z roku 2009, které bylo potvrzeno rozsudkem ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑45/10
, nezveřejněný,
EU:T:2015:507
) zůstává základem pro pokuty.
Zadruhé Komise uvádí, že v dopise s oznámením rozhodnutí z roku 2010 byla pokuta splatná ve lhůtě tří měsíců od tohoto rozhodnutí. Komise se rovněž implicitně domnívá, že v napadeném rozhodnutí bylo třeba stanovit takové datum.
Zatřetí Komise uvádí, že i když žalobkyně poskytla bankovní záruky do data zrušení rozhodnutí z roku 2010, nenahradila od tohoto data tyto záruky novými zárukami nebo předběžnou platbou dlužné pokuty. Z toho rovněž vyvozuje, že úroky z prodlení, které žalobkyně dluží, jsou splatné od okamžiku, kdy pokuta již nebyla pokryta žádnou zárukou, a to od 15. července 2015, data vyhlášení rozsudku ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
).
Zadruhé je třeba uvést, že rozhodnutí z roku 2010 nahradilo ustanovení čl. 2 bodů 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009, které stanovilo výši pokut, za kterou byly žalobkyně a společnosti CPA a ACW společně a nerozdílně odpovědné, novými ustanoveními, která změnila celkovou výši pokuty, kterou dlužila ACW a změnila vztahy solidární odpovědnosti mezi těmito třemi společnostmi.
Jinak řečeno, v okamžiku vstupu rozhodnutí z roku 2010 v platnost a jeho oznámení nemohla být ustanovení čl. 2 bodů 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009 v původním znění použitelná a nemohla sloužit jako základ pro stanovení data splatnosti dotčených pokut. Pouze datum přijetí oznámení rozhodnutí z roku 2010, které od tohoto okamžiku představovalo právní základ povinnosti zaplatit tyto pokuty, mohlo sloužit jako začátek plynutí takové lhůty.
Tribunál zrušil rozhodnutí z roku 2010 v rozsahu, v němž se týkalo žalobkyně, v rozsudku ze dne 15. července 2015, GEA Group v. Komise (
T‑189/10
,
EU:T:2015:504
), takže jak žalobkyně v podstatě uvádí, toto rozhodnutí nemůže sloužit jako právní základ jak pro povinnost žalobkyně zaplatit dotčené pokuty, tak pro stanovení data jejich splatnosti.
Jak bylo sice uvedeno v bodě 67 výše, toto zrušení mělo vliv na obnovení původního znění čl. 2 bodů 31 a 32 rozhodnutí z roku 2009. Toto znění však bylo znovu nahrazeno zněním vyplývajícím z článku 1 napadeného rozhodnutí.
Je tedy třeba konstatovat, že povinnost zaplatit pokuty vyplývá pouze z článku 1 napadeného rozhodnutí a že lhůta splatnosti těchto pokut mohla být stanovena pouze od data doručení oznámení tohoto rozhodnutí.
Z toho vyplývá, že první části pátého žalobního důvodu musí být vyhověno, aniž je třeba přezkoumat druhou část a článek 2 napadeného rozhodnutí musí být z tohoto důvodu zrušen.
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba zrušit napadené rozhodnutí v plném rozsahu, aniž je třeba přezkoumat další žalobní důvody. Vzhledem k tomu, že návrhová žádání směřující ke změně rozhodnutí byla předložena pouze podpůrně, není třeba je přezkoumat.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (pátý senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí Komise C (2016) 3920 ze dne 29. června 2016, kterým se mění rozhodnutí Komise C (2009) 8682 final ze dne 11. listopadu 2009 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/38589 – Tepelné stabilizátory), se zrušuje.

2)
Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 18. října 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.