CELEX: 62015CJ0588
Överklagande
Konkurrensbegränsande samverkan
Världsmarknaden för bildrör för tv-apparater och datorskärmar
Avtal och samordnade förfaranden om priser, uppdelning av marknader och kunder, och begränsning av produktion
Rätten till försvar
Meddelandet om invändningar har endast skickats till moderbolagen till ett gemensamt företag och inte till det sistnämnda företaget
Böter
Riktlinjer för beräkning av böter (2006)
Punkt 13
Fastställande av försäljningsvärdet av försäljning som har ett samband med överträdelsen
Koncernintern försäljning av den berörda produkten utanför Europeiska ekonomiska samarbetsorådet (EES)
Beaktande av försäljning av slutprodukter i vilka den berörda produkten införlivats inom EES
Likabehandling

LG Electronics Inc. (nedan kallat LGE) har i mål C‑588/15 P yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 9 september 2015, LG Electronics/kommissionen (
T‑91/13
, ej publicerad,
EU:T:2015:609
) (nedan kallad den överklagade domen I). Genom denna dom ogillade tribunalen LGE:s talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2012) 8839 final av den 5 december 2012 om ett förfarande enligt artikel 101 i Fördraget om Europeiska unions funktionssätt och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/39.437 – Bildrör för TV-apparater och datorskärmar) (nedan kallat det omtvistade beslutet), i den mån det berör bolaget, och om nedsättning av de böter som ålagts LGE genom detta beslut.
Koninklijke Philips Electronics NV (nedan kallat Philips) har i mål C‑622/15 P yrkat att domstolen ska upphäva den dom som tribunalen meddelade den 9 september 2015, Philips/kommissionen (
T‑92/13
, ej publicerad,
EU:T:2015:605
) (nedan kallad den överklagade domen II). Genom denna dom ogillade tribunalen Philips talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, i den mån det berör bolaget, och om nedsättning av de böter som ålagts Philips genom detta beslut.
Bakgrund till tvisten
Det framgår av punkt 9 i den överklagade domen I och av punkt 10 i den överklagade domen II (nedan tillsammans kallade de överklagade domarna) att Europeiska kommissionen i det omtvistade beslutet konstaterade att de främsta producenterna i världen av katodstrålerör (
cathode ray tubes
) (nedan kallade CRT) hade överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (
EGT L 1, 1994, s. 3
) genom att delta i två olika överträdelser, vilka båda utgjorde en enda fortlöpande överträdelse, som angick dels marknaden för färgbildrör för datorskärmar (
colour display tubes
) (nedan kallade CDT), dels marknaden för färgbildrör för tv-apparater (
colour picture tubes
) (nedan kallade CPT).
Såsom tribunalen angav i punkt 2 i såväl den överklagade domen I som den överklagade domen II är CRT lufttomma glasbehållare som innehåller en elektronkanon och en fluorescensskärm vilka vanligtvis är utrustade med en intern eller extern anordning för att accelerera elektronerna och ändra deras riktning. När de elektroner som sänds ut av elektronkanonen träffar fluorescensskärmen alstras ljus och en bild på skärmen skapas. CDT och CPT var vid tidpunkten för de omständigheter som avsågs i det omtvistade beslutet de enda kända typerna av CRT.
Det framgår av punkt 1 i den överklagade domen I att LGE levererar konsumentelektronik, mobila kommunikationsenheter och hushållselektronik. LGE och dess helägda dotterbolag, LG Electronics Wales Ltd (Förenade kungariket) tillverkade och sålde CRT till den 1 juli 2001.
Det framgår vidare av den överklagade domen II att Philips är Philipskoncernens holdingbolag, specialiserat på elektronik, i synnerhet i medicinsk utrustning, belysning och konsumentelektronik. Koncernen tillverkade, fram till den 1 juli 2001, bland annat CRT.
Tribunalen angav i punkt 3 i de överklagade domarna att LGE och Philips från och med den 1 juli 2001 slagit samman sin världsomfattande verksamhet avseende CRT i ett gemensamt företag, LPD-koncernen, vilken leddes av LG Philips Displays Holding BV. LGE och Philips överförde all sin verksamhet inom CRT till det gemensamma företaget.
Av punkt 15 i den överklagade domen I och av punkt 16 i den överklagade domen II framgår att kommissionen i det omtvistade beslutet ansåg att såväl LGE och dess dotterbolag som Philips dotterbolag hade deltagit i karteller avseende CDT och CPT fram till överföringen av CRT‑verksamheten till LPD-koncernen den 1 juli 2001. Följaktligen tillskrevs LGE och Philips ansvar för den överträdelse avseende CDT som begåtts från och med den 24 oktober 1996, vad gäller LGE, och från och med den 29 juni 1997, vad gäller Philips, till och med den 30 juni 2001 i båda fallen, liksom den överträdelse avseende CPT, som begåtts från och med den 3 december 1997, vad gäller LGE, och från och med den 29 januari 1997, vad gäller Philips, till och med den 30 juni 2001, i båda fallen. Kommissionen ansåg vidare att klagandena, i egenskap av moderbolag, var gemensamt och soldariskt ansvariga för LPD-koncernens deltagande i kartellerna avseende CDT och CPT mellan den 1 juli 2001 och den 30 januari 2006.
Kommissionen konstaterade således i artikel 1.1 c respektive d i det omtvistade beslutet att Philips hade deltagit i kartellen avseende CDT mellan den 28 januari 1997 och den 30 januari 2006 och att LGE deltagit i samma kartell mellan den 24 oktober 1996 och den 30 januari 2006. Kommissionen konstaterade även, i artikel 1.2 f respektive g i nämnda beslut att Philips hade deltagit i kartellen avseende CPT mellan den 21 september 1999 och den 30 januari 2006 och att LGE hade deltagit i samma kartell mellan den 3 december 1997 och den 30 januari 2006.
Vad gäller överträdelsen avseende CDT ålade kommissionen i artikel 2.1 c respektive e i det omtvistade beslutet Philips böter med 73185000 euro, LGE böter med 116536000 euro samt ålade båda bolagen att gemensamt och solidariskt betala 69048000 euro i böter. Vad gäller överträdelsen avseende CPT, ålade kommissionen i artikel 2.2 c respektive e i det omtvistade beslutet Philips böter med 240171000 euro, och LGE böter med 179061000 euro samt ålade båda bolagen att gemensamt och solidariskt betala 322892000 euro i böter.
Förfarandet vid tribunalen och de överklagade domarna
Philips och LGE väckte, genom ansökningar som inkom till tribunalens kansli den 14 respektive den 15 februari 2013, talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet vad gäller dem och, i andra hand, om en väsentlig nedsättning av böterna.
LGE anförde vid tribunalen, till stöd för yrkandena om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet sju grunder, däribland:
–
den första grunden, vilken avsåg åsidosättande av rätten till försvar, såvitt avser att LGE uteslöts från förfarandet.
–
den femte grunden, som bestod av två delar och avsåg åsidosättande av artikel 101 FEUF, artikel 23.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 FEUF] och [102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
), av principerna om personligt ansvar och rätten till försvar samt en uppenbart oriktig bedömning, på grund av att kommissonen genom att i de försäljningspriser som skulle beaktas vid fastställande av böterna inberäkna försäljningen av CRT som inom samma koncern infogades i en slutprodukt, en tv-apparat eller en datorskärm och sedan vidareförsåldes till kunder inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) (nedan direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter) beaktade Philips direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter vid beräkningen av böterna för LGE, och
–
den sjätte grunden, vilken bestod av tre delar och avsåg åsidosättande av artikel 296 FEUF, uppenbart oriktig bedömning och åsidosättande av principerna om likabehandling och om god förvaltningssed, genom att kommissionen inte hade visat att Samsung SDI Co. (nedan kallat Samsung), som också deltog i de karteller som avsågs i det omtvistade beslutet, och Samsung Electronics Co. Ltd (nedan kallat SEC) utgjorde en ekonomisk enhet och att den följaktligen, vid beräkningen av de böter som ålagts Samsung, inte beaktat SEC:s försäljning inom EES av tv-apparater och datorer innehållande CRT tillverkade av Samsung, som direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter.
I punkterna 67–91 i den överklagade domen I analyserade tribunalen den första grunden och konstaterade att den var verkningslös, och under alla omständigheter obefogad. Den femte grundens två delar analyserades i punkterna 166–171 respektive 172–181 i samma dom och även dessa underkändes. Slutligen prövade tribunalen, i punkterna 183–188, 189 och 190 samt 191–193 i den överklagade domen I, den sjätte grundens tre delar och underkände även dessa.
Tribunalen underkände även de övriga grunder som anförts av LGE till stöd för dess yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Tribunalen underkände även de grunder som anförts till stöd för yrkandet om nedsättning av böterna, och den ogillade således LGE:s talan i sin helhet.
Philips anförde vid tribunalen, till stöd för yrkandena om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet åtta grunder, däribland:
–
den andra grunden, vilken bestod av två delar, och avsåg åsidosättande av artikel 101 FEUF, artikel 53 i EES-avtalet, artikel 27.1 i förordning nr 1/2003, av rätten till försvar inbegripet rätten att yttra sig, och av principen om god förvaltningssed, genom att kommissionen inte tillskrev LPD-koncernen ansvar för de överträdelser som den påstods ha begått,
–
den femte grunden, som bestod av två delar och avsåg åsidosättande av artikel 101 FEUF, artikel 53 i EES-avtalet, artikel 23 i förordning nr 1/2003, av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (
EUT C 210, 2006, s. 2
) (nedan kallade riktlinjerna för beräkning av böter) och av principen om likabehandling, genom att kommissionen vid beräkningen av böternas grundbelopp räknande med försäljningen utanför EES-området i omsättningen, och
–
den åttonde grunden, vilken bestod av fyra delar och avsåg bland annat åsidosättande av motiveringsskyldigheten, av principerna om likabehandling och god förvaltningssed samt uppenbart oriktig bedömning, genom att kommissionen inte hade visat att Samsung och SEC utgjorde en ekonomisk enhet och att den följaktligen, vid beräkningen av de böter som ålagts Samsung, inte beaktat SEC:s försäljning inom EES av tv-apparater och datorer innehållande CRT tillverkade av Samsung.
I punkterna 74–89 i den överklagade domen II analyserade tribunalen den andra grundens första del och underkände densamma. Den andra delen av samma grund analyserades i punkterna 90–99 i samma dom och underkändes också.
Den femte grundens tre delar analyserades i punkterna 144 och 145, 146–180 och 181–188 i den överklagade domen II. Även dessa underkändes.
Slutligen undersökte tribunalen den åttonde grunden fyra delar i punkterna 224–226, 227–234, 235–238 och 239–252 i den överklagade domen II och underkände grundens samtliga delar.
Tribunalen underkände även de övriga grunder som anförts av Philips till stöd för dess yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Tribunalen underkände även de grunder som anförts till stöd för yrkandet om nedsättning av böterna, och den ogillade således Philips talan i sin helhet.
Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
Genom beslut av domstolens ordförande den 7 februari 2017 förenades målen C‑588/15 P och C‑622/15 P vad gäller det muntliga förfarandet och domen.
LGE har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen I,
–
helt eller delvis ogiltigförklara artiklarna 1.1 d, 1.2 g, 2.1 d, e och d och 2.2 e i det omtvistade beslutet, och
–
sätta ned de böter som ålagts bolaget i artikel 2.1 d och e, och 2.2 d och e i det omtvistade beslutet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i såväl överklagandeförfarandet som förfarandet i första instans.
Philips har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen II,
–
helt eller delvis ogiltigförklara artikel 1.1 c och 1.2 f, artikel 2.1 c och e, samt artikel 2.2 c och e i det omtvistade beslutet,
–
sätta ned de böter som ålagts bolaget i artikel 2.1 c och e, och 2.2 c och e i det omtvistade beslutet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i såväl överklagandeförfarandet som förfarandet i första instans.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandena, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandena
LGE har till stöd för sitt överklagande anfört fyra grunder. Den första grunden avser åsidosättande av rätten till försvar. Som andra grund har det gjorts gällande att tribunalen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, då den felaktigt beaktat den direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter som bolaget och Philips genomfört självständigt trots att de var självständiga bolag inom LPD-koncernen. LGE har med sin tredje grund gjort gällande att det var fråga om felaktig rättstillämpning när tribunalen beaktade den direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter som Philips genomförde trots att detta bolag är självständigt i förhållande till LGE. Den fjärde grunden gäller åsidosättande av principen om likabehandling.
Philips har till stöd för sitt överklagande anfört tre grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning genom att tribunalen beaktade den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter vid beräkningen av grundbeloppet för de böter som bolaget ålades. Den första grunden motsvarar LGE:s andra och tredje grund. Med den andra grunden har Philips, i huvudsak, gjort gällande att dess rätt till försvar har åsidosatts och den motsvarar LGE:s första grund. Den tredje grunden innebär slutligen att tribunalen genom att bekräfta kommissionens beslut att vid beräkningen av grundbeloppet av de böter som ålades Samsung inte beakta den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter som SEC genomförde genom Samsung gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, åsidosättande av motiveringsskyldigheten samt underlät att pröva invändningen. Denna grund motsvarar i allt väsentligt LGE:s fjärde grund.
LGE:s första grund och Philips andra grund: åsidosättande av rätten till försvar
Parternas argument
LGE och Philips har gjort gällande att det utgjorde felaktig rättstillämpning när tribunalen slog fast att kommissionen inte hade åsidosatt deras rätt till försvar och inte gjort sig skyldig till förfarandefel när den beslutade att inte tillställa LPD-koncernen meddelandet om invändningar.
LGE har för det första bestritt tribunalens underkännande i punkt 83 i den överklagade domen I av den första grunden i första instans som verkningslös. LGE har hävdat att skälen i punkterna 73–82 i nämnda dom avser en annan fråga, som inte var aktuell vid tribunalen, nämligen om kommissionen felaktigt tillskrivit LGE ansvar för överträdelsen. Enligt LGE innebär inte slutsatsen att kommissionen hade kunnat tillskriva bolaget ansvar inte att grunden avseende åsidosättande av rätten till försvar blir verkningslös.
LGE har kritiserat tribunalen för att ha tillerkänt kommissionen ett obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att avgöra huruvida meddelandet om invändningar ska tillställas moderbolaget eller dotterbolaget. Detta utrymme för skönsmässig bedömning kringgärdas emellertid under vissa omständigheter, såsom de här aktuella, av nödvändigheten att iaktta rätten till försvar. Det framgår av domen av den 22 januari 2013, kommissionen/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, punkt
), att om dotterbolaget lägger fram bevis till sin fördel, som bygger på dess arkiv eller uppgifter från personalen, kommer dessa bevis med automatik moderbolaget tillgodo. Moderbolagets möjlighet att utöva sin rätt till försvar beror således på om dotterbolaget deltar i förfarandet.
LGE har åberopat domen av den 25 oktober 2011Solvay/kommissionen (
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
, punkt
), och hävdat att det inte kan uteslutas att LGE, om kommissionen hade tillställt LPD-koncernen meddelandet om invändningar, hade kunnat lägga fram användbara bevis till sitt försvar.
Denna praxis, att vända sig till såväl dotter- som moderbolag, framgår för övrigt av kommissionens handbok för tillämpning av artiklarna 101 FEUF och 102 FEUF. Det saknar härvidlag betydelse att kommissionen skickat frågeformulär till LPD-koncernen, eftersom frågeformulären inte motsvarar ett meddelande om invändningar då det gäller bevisvärde till den tillfrågades fördel. En svarande måste få kännedom om invändningarna för att fullt ut kunna utöva sin rätt till försvar.
LGE har för det andra kritiserat de skäl i den överklagade domen I vilka lett till att tribunalen, i andra hand, underkände den första grunden då den saknade fog.
Enligt LGE räckte den omständigheten att bolaget hade kunnat yttra sig över kommissionens bevis och att kommissionen fått upplysningar från LPD-koncernen inte för att dess rätt till försvar skulle iakttas. LGE har vidare kritiserat tribunalen för att den i punkt 86 i den överklagade domen I slagit fast att bolaget var skyldigt att se till att dess bokföring och arkiv innehöll vad som var nödvändigt för att kunna följa det gemensamma företegets verksamhet. LGE anser nämligen att denna skyldighet endast avser det fall då ett moderbolag överlåter ett dotterbolag till tredje man och således kan försäkra sig om kontinuerlig tillgång till handlingarna genom avtal. I förevarande mål har LGE emellertid förlorat kontrollen över sitt dotterbolag på grund av dettas konkurs och att konkursförvaltaren inte är skyldig att ge bolaget tillgång till handlingarna.
Philips har för sin del inte ifrågasatt kommissionens möjlighet att tillskriva ett moderbolag som utövat ett avgörande inflytande ansvar för ett dotterbolags handlande. Bolaget har likväl hävdat att dess ansvar ”enbart [är] härlett” från dotterbolagets ansvar, och i avsaknad av att direkt ansvar tillskrivs LPD-koncernen, är dess ansvar i egenskap av moderbolag mer omfattande än det aktuella dotterbolagets ansvar. Domstolen har i domen av den 17 september 2015, Total/kommissionen (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
, punkterna
och
), förklarat att moderbolagets ansvar, i en situation där det ansvaret helt härrör från dotterbolagets ansvar och det inte förekommit något som moderbolaget kan hållas individuellt ansvarigt för, inte kan vara mer omfattande än dotterbolagets ansvar.
I likhet med LGE har Philips angett att dess dotterbolag under det administrativa förfarandet inte längre tillhörde samma företag, eftersom det kontrollerades av en konkursförvaltare sedan den 30 januari 2006. Philips har påstått att eftersom dess dotterbolag inte var inblandat i det administrativa förfarandet, och i synnerhet inte mottagit meddelandet om invändningar, har Philips inte haft möjlighet, och inte heller skyldighet, att försvara sig mot kommissionens anklagelser. Philips har vidare gjort gällande att på grund av dess dotterbolags konkurs var det omöjligt att få tillgång till dessa handlingar för att få nödvändig bevisning för sitt försvar. Det var endast LPD-koncernens konkursförvaltare som kunde ha haft tillgång till handlingar rörande koncernens verksamhet och relevanta anställda.
Kommissionen skulle enligt Philips ha tagit hänsyn till att bolaget förlorat kontrollen över sitt dotterbolag och inte längre hade tillgång till LPD-koncernens handlingar. Philips har anfört att om kommissionen hade inkluderat LPD-koncernen i det administrativa förfarandet skulle den ha kunnat försvara sig och Philips kunde ha hanterat sitt eget försvar bättre. Kommissionens beslut att utesluta LPD-koncernen från det administrativa förfarandet berövade således Philips dess möjlighet att fullt ut utöva sin rätt till försvar.
Kommissionen anser i första hand att såväl LGE:s första grund som Philips andra grund inte kan prövas, eftersom klagandena med dessa grunder har bestritt tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna såsom de anges i punkterna 83–91 i den överklagade domen I och i punkterna 86, 97 och 98 i den överklagade domen II. Kommissionen anser under alla omständigheter att de ovannämnda grunderna saknar fog.
Eftersom det var klagandena själva som hade gjort gällande att deras ansvar var härlett, kan tribunalen enligt kommissionen inte klandras för att ha besvarat detta argument. Den rättspraxis som klagandena har åberopat är inte relevant. I synnerhet skiljer sig de aktuella omständigheterna väsentligt från omständigheterna i det mål där domstolen meddelande dom den 25 oktober 2011, Solway/kommissionen (
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
).
Vad gäller domen av den 22 januari 2013, kommissionen/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), anser kommissionen att den tolkades korrekt av tribunalen. Kommissionen har härvidlag gjort gällande att den i enlighet med domstolens praxis (dom av den 11 juli 2013, Team Relocations m.fl./kommissionen,
C‑444/11 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:464
, punkt
och där angiven rättspraxis), för att bötfälla en enhet som ingår i ett företag som är ansvarigt för den överträdelse som begåtts av företaget, inte är skyldig att även tillskriva andra enheter i samma företag ansvar för överträdelsen och inte heller att vända sig till dessa andra enheter.
Vad gäller handboken för förfaranden avseende karteller har kommissionen preciserat att den inte utgör ett beslut, inte innehåller tvingande instruktioner för kommissionens anställda och att de förfaranden som anges i handboken kan anpassas efter omständigheterna i varje enskilt fall. Följaktligen utgör inte en eventuell skillnad mellan det förfarande som följts i ett visst ärende och handboken ett tillräckligt skäl för att konstatera att det förekommit felaktig rättstillämpning.
Domstolens bedömning
Det framgår av de överklagade domarna att LPD-koncernen, gemensamt dotterbolag till klagandena, vilka leddes av LG Philips Displays Holding, deltog i karteller avseende CDT och CPT mellan den 1 juli 2001 och den 30 januari 2006. Sistnämnda datum försattes LG Philips Displays Holding i konkurs. Enligt de överklagade domarna tillställde inte kommissionen LPD-koncernen ett meddelande om invändningar, inte heller de angripna besluten. Följaktligen tillskrevs denna koncern inte ansvar för sitt handlande, på grund av att den var föremål för ett konkursförfarande.
Med sina första och sina andra grunder har LGE och Philips båda hävdat att kommissionen för att iaktta deras rätt till försvar var skyldig att under de aktuella omständigheterna tillställa även LPD-koncernen, deras gemensamma dotterbolag, meddelandet om invändningar, eftersom denna också var inblandad i kartellerna avseende CDT och CPT.
Det ska inledningsvis erinras om att klagandena med dessa två grunder har kritiserat tribunalen för felaktig rättstillämpning och inte ifrågasatt tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna. Dessa två grunder kan följaktligen, tvärtemot vad kommissionen har hävdat, inte utan vidare avvisas.
Enligt domstolens fasta praxis förutsätter iakttagandet av rätten till försvar i ett förfarande vid kommissionen som syftar till att ålägga ett företag böter för överträdelse av konkurrensreglerna att det berörda företaget under det administrativa förfarandet har getts tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som kommissionen har lagt till grund för sitt påstående att fördraget har överträtts. Dessa rättigheter åsyftas i artikel 41.2 a och b i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (dom av den 25 oktober 2011, Solvay/kommissionen,
C‑110/10 P
,
EU:C:2011:687
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Således föreskrivs i artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 att innan kommissionen fattar beslut i vilket den konstaterar en överträdelse av konkurrensreglerna och ålägger böter ska den ge de företag eller företagssammanslutningar som omfattas av det förfarande som kommissionen inlett tillfälle att yttra sig över kommissionens invändningar och att kommissionen ska grunda sina beslut endast på invändningar som de berörda parterna har fått tillfälle att yttra sig över.
Såsom generaladvokaten har angett i punkt 57 i sitt förslag till avgörande är meddelandet om invändningar avsett att göra det möjligt att personligen utöva rätten till försvar för varje juridisk person som berörs av det administrativa förfarandet på konkurrensområdet.
När kommissionen inte har för avsikt att med avseende på ett bolag konstatera en överträdelse, krävs det enligt rätten till försvar däremot inte att detta bolag tillställs ett meddelande om invändningar. Att ett visst bolag tillställs ett meddelande om invändningar syftar nämligen till att säkerställa detta bolags rätt till försvar och inte tredje mans rätt till försvar, även om denne tredje man berörs av samma administrativa förfarande.
I förevarande fall valde emellertid kommissionen att endast vända sig mot klagandena, vilka utgör LPD-koncernens moderbolag, och inte koncernen i fråga, deras gemensamma dotterbolag.
Den rättspraxis som klagandena har åberopat kan inte leda till någon annan slutsats.
För det första kan ingen parallell dras mellan omständigheterna i förevarande mål och omständigheterna i det mål dom ledde till domen av den 25 oktober 2011, Solvay/kommissionen (
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
).
Såsom generaladvokaten har angett i punkt 66 i sitt förslag till avgörande rör denna rättspraxis tillgång till uppgifter till fördel för klaganden som finns i kommissionens akt. I förevarande mål har klagandena emellertid inte bestritt att de fått tillgång till hela kommissionens akt, inbegripet uppgifter som kommissionen erhållit från LPD-koncernen till följd av begäran om upplysningar och inspektioner i dess lokaler.
För det andra kan domstolens konstateranden i punkt 39 i domen av den 22 januari 2013, kommissionen/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), inte föranleda någon annan slutsats. Denna dom avser ett fall där kommissionen samtidigt riktat åtgärder mot både moderbolaget och dotterbolaget för överträdelser av konkurrensreglerna och där båda bolagen bestritt kommissionens beslut.
Ovannämnda överväganden räcker för att besvara Philips argument, vilket sammanfattas i punkt 33 i förevarande dom och som bygger på domen av den 17 september 2015, Total/kommissionen (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
), eftersom även denna dom rör ett fall där kommissionen vänt sig mot såväl moderbolag som dotterbolag för att beivra en överträdelse av konkurrensreglerna.
Under dessa omständigheter är klagandenas ytterligare argument, vilka syftar till att bestrida att tribunalens motivering till underkännandet av grunderna i de överklagade domarna var välgrundad samt att visa att denna motivering var otillräcklig, verkningslösa. Såsom generaladvokaten har angett i punkt 70 i sitt förslag till avgörande skulle de, även om de var välgrundade, inte kunna medföra att de överklagade domarna upphävs.
Följaktligen kan överklagandena inte vinna bifall såvitt avser LGE:s första grund och Philips andra grund.
LGE:s andra och tredje grund samt Philips första grund: att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vad gäller den omständigheten att kommissionen för att beräkna böterna beaktade den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter
Parternas argument
Med sin andra respektive första grund har LGE och Philips gjort gällande att det var felaktig rättstillämpning när tribunalen fann att den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter, som skedde självständigt av LGE och Philips, kunde tillskrivas LPD-koncernen enbart på grund av att denna tillhörde samma ekonomiska enhet som moderbolagen.
Klagandena har kritiserat tribunalen för att den inte beaktat domen av den 26 september 2013, EI du Pont de Nemours/kommissionen (
C‑172/12 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:601
, punkt
). Klagandena anser att denna rättspraxis visar att slutsatsen att ett gemensamt företag och de aktieägare som kontrollerar detta företag utgör ett enda företag endast syftar till att aktieägarna ska kunna tillskrivas solidariskt ansvar för det gemensamma företagets rättsstridiga handlande. Enligt klagandena skulle således LGE, Philips och LPD-koncernen vart och ett ha behandlats som ett separat företag i andra avseenden än vad gäller moderbolagens ansvar. Ett sådant synsätt är förenligt med domen av den 9 juli 2015, InnoLux/kommissionen (
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punkterna
och
). En analys mot bakgrund av denna rättspraxis skulle ha medfört att tribunalen dragit slutsatsen att LGE, Philips och LPD-koncernen inte utgjorde ett vertikalt integrerat företag, liksom att försäljningen mellan dessa bolag inte skulle ha betraktas som koncernintern.
Philips har påpekat att LPD-koncernen, i egenskap av gemensamt företag som långsiktigt utför samtliga verksamheter som en självständig ekonomisk enhet, skulle ha betraktats som en självständig ekonomisk enhet på marknaden, och följaktigen som skiljt från sina moderbolag. Om ett sådant gemensamt företag skulle anses tillhöra samma företag som sina moderbolag skulle inte artikel 101 FEUF var tillämplig på avtalen mellan företaget och dess moderbolag, vilket skulle strida mot rådets förordning (EG) nr 139/2004 av den 20 januari 2004 om kontroll av företagskoncentrationer (EG:s koncentrationsförordning) (
EUT L 24, 2004, s. 1
), liksom kommissionens tillkännagivande om begränsningar som har direkt anknytning till och är nödvändiga för koncentrationer (
EUT C 56, 2005, s. 24
).
Philips har av det ovannämnda dragit slutsatsen att det var felaktig rättstillämpning av tribunalen när den bekräftade att LDP-koncernens försäljning av CRT som omfattades av kartellen, till Philips eller till LGE, utgjorde ”koncernintern försäljning”. Kommissionen beaktade emellertid inte, vid beräkningen av böterna, att vad gäller EES-försäljning av CRT genom bearbetade produkter avsåg den första försäljingen inom EES CRT som infogats i en slutprodukt inom samma koncern.
LGE har för sin del kritiserat tribunalen för att den inte beaktat att den direkta EES-försäljningen av CRT genom bearbetade produkter inte utgjorde försäljning av CRT som omfattades av kartellen, utan försäljning av bearbetade produkter, nämligen tv-apparater och datorskärmar. Enligt LGE var det felaktigt av tribunalen att i punkt 167 i den överklagade domen I hänvisa till ”CRT som såldes av LPD-koncernen till vart och ett av dess moderbolag”. LGE har hävdat att direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter utgör LGE:s och Philips försäljning i efterföljande led av bearbetade produkter, vilka inte kan tillskrivas LPD-koncernen. Bolaget anser att även om det kunde hållas ansvarigt för LPD-koncernens överträdelser, skulle den sistnämnda ha betraktas som ett separat företag.
LGE har med sin tredje grund gjort gällande att tribunalen, i punkt 171 i den överklagade domen I, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och åsidosatte principen om att straff och sanktioner ska vara individuella genom att bekräfta kommissionens beslut att tillskriva LGE gemensamt och solidariskt ansvar för LPD-koncernens direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter, trots att denna försäljning skedde med Philips som mellanhand. LGE har härvidlag hävdat att även om försäljningen mellan LPD-koncernen och Philips skulle utgöra koncernintern försäljning, är detta endast fallet med försäljningen mellan LPD-koncernen och Philips. Även om det skulle antas att LCD-koncernen och Philips är vertikalt integrerade, ingick inte LGE i detta vertikalt integrerade företag. Tribunalen skulle således, enligt LGE, ha ogiltigförklarat det omtvistade beslutet, åtminstone i den mån bolagets ålades böter som beräknats på grundval av LPD-koncernens direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter, med Philips som mellanhand.
LGE har härvidlag upprepat argumenten till stöd för sin andra grund och har tillagt att tribunalen enligt bolaget åsidosatte principen om att straff och sanktioner ska vara individuella, vilken domstolen bekräftade i domen av den 10 april 2014, kommissionen m.fl./Siemens Österreich m.fl. (
C‑231/11 P–C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, punkt
). Den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter beaktades nämligen för att visa överträdelsen allvar. LGE är emellertid inte ansvarigt för överträdelsens allvar som den återspeglas genom sådan försäljning av Philips. LGE har således ålagts böter som inte på ett riktigt sätt återspeglar allvaret i den överträdelse som tillskrivits bolaget. LGE har i detta sammanhang ingett sifferuppgifter om volymen av den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter som skett genom detta bolag och genom Philips, i syfte att visa att Philips försäljning var 26 gånger med omfattande.
Kommissionen har genmält att LGE:s andra och tredje grund liksom Philips första grund vilar på den felaktiga förutsättningen att den omständigheten att det föreligger ekonomisk enhet mellan LPD-koncernen och dess moderbolag endast har betydelse för huruvida dessa moderbolag kan tillskrivas ansvar för LPD-koncernens överträdelser. Klagandena söker emellertid med detta argument ifrågasätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna, utan att göra gällande någon som helst missuppfattning av bevisningen. Dessa grunder kan enligt kommissionen således inte prövas.
Kommissionen anser att dessa grunder under alla omständigheter saknar fog, då de bygger på en felaktig tolkning av punkt 47 i domen av den 26 september 2013, EI du Pont de Nemours/kommissionen (
C‑172/12 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:601
). Den metod för att beräkna böterna som användes i det omtvistade beslutet står vidare i överensstämmelse med domstolens praxis på området.
Vad närmare bestämt avser LGE:s tredje grund har kommissionen anfört att det inte strider mot principen om att straff och sanktioner ska vara individuella att tillskriva ett moderbolag ansvar för överträdelser som begåtts av ett dotterbolag. Moderbolaget och dotterbolaget tillhör nämligen samma ekonomiska enhet och utgör ett enda företag. En bedömning av överträdelsens allvar som grundas på försäljningsvärdet av de varor som överträdelsen avser, direkt eller indirekt, innebär att hela det aktuella företagets försäljning beaktas, i förekommande fall såväl moderbolagen LGE och Philips, som dotterbolaget LPD-koncernen.
Domstolens bedömning
Domstolen ska pröva LGE:s andra och tredje grund samt Philips första grund tillsammans, eftersom de i huvudsak rör samma fråga, nämligen huruvida LPD-koncernens direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter ska beaktas vid beräkningen av böterna.
Det erinras härvidlag först, såsom klagandena har preciserat i sina respektive repliker, att de har kritiserat tribunalen för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den prövade huruvida det var lagenligt att beakta ovannämnda försäljning vid beräkningen av böterna. Ovannämnda grunder syftar således inte till att ifrågasätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och de kan således prövas.
Av domstolens praxis framgår att även om kommissionen enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av böterna, begränsas utövandet av denna befogenhet av att det i bestämmelsen uppställts objektiva kriterier som kommissionen måste följa. Således sätts en absolut beräkningsbar övre gräns för det bötesbelopp som kan åläggas. Därmed är det högsta tillåtna bötesbelopp som kan åläggas ett givet företag möjligt att fastställa i förväg. Utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning begränsas vidare av de förhållningsregler som kommissionen har åtagit sig att följa, bland annat genom riktlinjerna för beräkning av böter (dom av den 9 juli 2015, InnoLux/kommissionen,
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att fastställa de böter som ålades i det omtvistade beslutet använde kommissionen riktlinjerna för beräkning av böter. I punkt 13 i riktlinjerna föreskrivs att ”[k]ommissionen fastställer grundbeloppet genom att utgå från försäljningsvärdet från de varor eller tjänster som har ett direkt eller indirekt … samband med överträdelsen och som företaget sålt i det berörda geografiska området inom EES”. Det anges i punkt 6 i riktlinjerna att ”[k]ombinationen av försäljningsvärdet och varaktigheten är ett lämpligt beräkningstal för att värdera överträdelsens ekonomiska betydelse och omfattningen av varje företags delaktighet i överträdelsen”.
Begreppet försäljningsvärde i punkt 13 i riktlinjerna för beräkning av böter kan visserligen inte utsträckas till att omfatta det aktuella företagets försäljning som inte omfattas av tillämpningsområdet för den påtalade kartellen. Det skulle stå i strid med ändamålet för artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 om kartelldeltagare som är vertikalt integrerade, endast på grund av att de infogat de varor som är föremål för överträdelsen i färdiga produkter utanför EES, från beräkningen av böter skulle kunna undanta, den del av försäljningsvärdet som avser färdiga produkter som sålts inom EES som kan motsvara värdet av de varor som var föremål för överträdelsen (dom av den 9 juli 2015, InnoLux/kommissionen,
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vertikalt integrerade företag kan nämligen få en fördel av ett avtal om horisontell prisfastställelse som ingåtts i strid med artikel 101 FEUF, inte endast vid försäljning till oberoende utomstående på marknaden för den vara som är föremål för överträdelsen, utan även på marknaden i efterföljande led avseende bearbetade produkter vilka innehåller produkter som omfattas av överträdelsen. Detta gäller i två olika fall, dels genom att sådana prishöjningar på insatsvarorna som följer av överträdelsen övervältras på priset på de bearbetade produkterna, dels genom att prishöjningen inte övervältras, vilket därmed ger de vertikalt integrerade företagen en kostnadsfördel i förhållande till deras konkurrenter som införskaffar samma insatsvaror på den produktmarknad som är föremål för överträdelsen (dom av den 9 juli 2015, InnoLux/kommissionen,
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I de överklagade domarna bekräftade tribunalen kommissionens slutsats att klagandena tillsammans hade utövat ett avgörande inflytande över LPD-koncernens handlande. Av nämnda slutsats följer, vilket inte har bestritts av klagandena i deras överklaganden, att klagandena och deras gemensamma dotterbolag under den ovannämnda perioden utgjorde ett enda företag och följaktligen en ekonomisk enhet.
Mot bakgrund av att LPD-koncernen var verksam på marknaden för den produkt som berörs av överträdelsen, medan LGE och Philips var verksamma på marknaden för bearbetade produkter vilka innehöll de förstnämnda produkterna konstateras, tväremot vad Philips har gjort gällande, att LPD-koncernen och dess moderbolag utgjorde ett vertikalt integrerat företag i den mening som avses i dom av den 9 juli 2015, InnoLux/kommissionen (
C‑231/14 P
,
EU:C:2015:451
, punkterna
och
).
Tribunalen kunde under dessa omständigheter, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, i punkt 170 i den överklagade domen I och i punkt 164 i den överklagade domen II, slå fast kommissionen vid beräkningen av grundbeloppet för de böter som klagandena ålades kunde inkludera den direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter som genomfördes av LPD-koncernen och dess moderbolag.
Denna slutsats påverkas inte av de argument som framförts av klagandena och som bygger på domen av den 26 september 2013, EI du Pont de Nemours/kommissionen (
C‑172/12 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:601
, punkt
), enligt vilka i det fall då två moderbolag innehar hälften var av det gemensamma företag som har överträtt konkurrensreglerna, endast är för att konstatera ansvar för deltagande i denna överträdelse och endast i den mån kommissionen, mot bakgrund av samtliga faktiska omständigheter, har visat att de två moderbolagen faktiskt har utövar ett avgörande inflytande över det gemensamma företaget som dessa tre enheter kan anses tillhöra samma ekonomiska enhet och således utgöra ett enda företag.
Klagandena har emellertid gjort en felaktig tolkning av punkt 47 i domen av den 26 september 2013, EI du Pont de Nemours/kommissionen (
C‑172/12 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:601
), och tagit den ur sitt sammanhang. I denna punkt konstaterade domstolen att det endast är för att konstatera ansvar för deltagande i en överträdelse av konkurrensreglerna som kommissionen av den omständigheten att två moderbolag faktiskt utövar ett avgörande inflytande över ett gemensamt företag kan dra slutsatsen att det föreligger en enda enhet.
Domstolen uttryckte nämligen detta påstående som svar på ett annat argument än det här aktuella, vilket sammanfattas i punkt 36 i samma dom. Enligt detta argument innebär inte den omständigheten att två av varandra oberoende bolag båda utövar ett avgörande inflytande över ett gemensamt företag att de i konkurrensrättslig mening utgör ett enda företag. Domstolens påstående, satt i sitt sammanhang, syftade endast till att understryka att den omständigheten att kommissionen kan konstatera att det föreligger ett gemensamt företag endast avser konkurrensrättens område och den marknad som avses med överträdelsen.
LGE kan inte heller vinna framgång med sitt argument att den direkta EES-försäljningen genom bearbetade produkter inte skulle ha beaktats, eftersom det inte var fråga om försäljning av CRT som omfattades av kartellen utan försäljning av tv-apparater och datorskärmar. Eftersom LPD-koncernen och dess moderbolag, det vill säga LGE och Philips, utgjorde en ekonomisk enhet och således skulle anses tillhöra samma företag på de berörda marknaderna, ska böterna i enlighet med punkt 13 i riktlinjerna för beräkning av böter beräknas genom att utgå från försäljningsvärdet från de varor eller tjänster som har samband med överträdelsen och som företaget sålt på nämnda marknader. Såsom tribunalen konstaterade i punkt 135 i den överklagade domen I och i punkt 148 i den överklagade domen II infogades CRT som levererades av LPD-koncernen till sina båda moderbolag i de aktuella tv-apparaterna och datorskärmarna. Det framgår vidare av punkt 137 i den överklagade domen I och av punkt 157 i den överklagade domen II att endast den del av försäljningen beaktades som kunde motsvara värdet av CRT som omfattades av kartellen vilken infogats i tv-apparater och datorskärmar.
Domstolen kan inte heller godta Philips argument, vilket sammanfattas i punkt 57 i förevarande dom, och som innebär att om ett gemensamt företag anses ingå i samma företag som moderbolagen, kan artikel 101 FEUF inte tillämpas på avtal mellan företaget och moderbolagen, vilket skulle strida mot förordning nr 139/2004. Det erinras om att det av artikel 2.4 i denna förordning följer att i den utsträckning bildandet av ett gemensamt företag som utgör en koncentration enligt artikel 3 har till syfte eller resultat att samordna konkurrensbeteendet hos företag som förblir självständiga, ska samordningen bedömas enligt kriterierna i artikel 101.1 och 101.3 FEUF, i syfte att fastställa om koncentrationen är förenlig med den inre marknaden.
Den omständigheten att ett gemensamt företag och dess moderbolag anses utgöra ett och samma företag i syfte att konstatera en överträdelse på en viss marknad, hindrar inte att de två moderbolagen på alla andra marknader förblir självständiga i den mening som avses i artikel 2.4 i förordning nr 139/2004.
Av det anförda följer att LGE:s tredje grund, enligt vilken tribunalen ska ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den medgav att kommissionen för att fastställa de böter som ålades LGE även beaktade den direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter som genfördes av Philips, inte heller kan godtas.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser LGE:s andra och tredje grund samt Philips första grund.
LGE:s fjärde grund och Philips tredje grund: felaktig rättstillämpning, åsidosättande av principen om likabehandling och underlåterhet att pröva en invändning
Parternas argument
LGE och Philips har med sin fjärde respektive tredje grund kritiserat tribunalen för att den efter en ofullständig och otillräckligt motiverad analys underkände LGE:s sjätte grund och de tre första delarna av Philips åttonde grund och, tvärtemot de två klagandenas påståenden, slog fast att kommissionen inte var skyldig att betrakta försäljingen mellan SEC och Samsung som koncernintern försäljning och ta med försäljningsvärdet vid beräkningen av de böter som ålades Samsung som direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter som skett genom SEC.
LGE och Philips har i synnerhet klandrat tribunalen för att den för att utesluta möjligheten att SEC och Samsung kunde utgöra ett enda företag, begränsat sig till att pröva huruvida SEC kunde utöva ett avgörande inflytande över Samsung, utan att pröva om det inte av den omständigheten att dessa två bolag kontrollerades av samma fysiska personer, vilket framgick av den bevisning som åberopats vid tribunalen, kunde medföra att det ansågs föreligga ett enda företag. De har härvidlag påpekat att de inte har yrkat att domstolen på nytt ska pröva nämnda bevis, utan att de har kritiserat tribunalen för att den gjorde en ofullständig och otillräckligt motiverad prövning av bevisningen.
Detta fel av kommissionen har lett till att den på de ålagda böterna tillämpat två olika metoder, å ena sidan på klagandena, och å andra sidan på Samsung, varvid direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter beaktades vad gäller de förstnämnda medan den inte beaktades med avseende på det sistnämnda. Tribunalen förbjöd emellertid inte denna diskriminerande behandling och den gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning och åsidosättande av principen om likabehandling.
Philips har tillagt att tvärtemot vad som anges i punkt 233 i den överklagade domen II är den rättspraxis som innebär att när ett företag genom sitt beteende har överträtt artikel 101 FEUF kan företaget inte undgå påföljder på grund av att en annan ekonomisk aktör inte har ålagts böter, trots att unionsdomstolen inte prövat den sistnämndes situation, inte tillämplig i förevarande mål, eftersom Samsung inte har undgått påföljder utan endast getts en förmånligare behandling.
Kommissionen har i första hand hävdat att LGE:s fjärde grund och Philips tredje grund inte kan prövas och att de är verkningslösa, eftersom de dels syftar till att domstolen ska göra en ny prövning av bevisningen, dels avser en påstådd rättsstridighet som gynnat en annan, vilken under alla omständigheter inte kan vara till nytta för klagandena.
Kommissionen har i andra hand angett att den i det omtvistade beslutet endast betraktade försäljning mellan enheter där den ena utövade ett avgörande inflytande över den andra som koncernintern försäljning. Eftersom klagandena emellertid inte har åberopat att Samsung hade ett avgörande inflytande över SEC eller tvärtom, kan kommissionen inte klandras för att ha åsidosatt principen om likabehandling. Kommissionen har vidare angett att den kan besluta att tillskriva ett moderbolag ansvar för ett eller flera dotterbolag och det anges inte i förordning nr 1/2003 eller i rättspraxis vilken fysisk eller juridisk person inom ett företag som ska hållas ansvarig för överträdelsen och åläggas böter.
Domstolens bedömning
I den mån som LGE och Philips med sin fjärde respektive tredje grund har kritiserat tribunalen för felaktig rättstillämpning, åsidosättande av principen om likabehandling och att ha underlåtit att pröva en invändning, kan dessa grunder inte utan vidare avvisas, tvärtemot vad kommissionen har hävdat.
Dessa grunder bygger vidare på förutsättningen att om klagandena vid tribunalen hade kunnat visa att Samsung och SEC ingick i samma ekonomiska enhet och att kommissionen följaktligen gjort sig skyldig till en rättstridighet, skulle tribunalen ha satt ned de böter som de ålagts för sin medverkan i de omtvistade överträdelserna, för att kompensera den brist på likabehandling som var resultat av kommissionens underlåtenhet att när den fastställde de böter som Samsung ålades för dess medverkan i samma överträdelser som LGE och Philips påstods ha deltagit i, beakta den direkta EES-försäljning genom bearbetade produkter som skett genom SEC.
Denna förutsättning är emellertid inte korrekt.
Den av klagandena åberopade principen om likabehandling ska nämligen tillämpas på ett sätt som är förenligt med legalitetsprincipen, vilket innebär att ingen till sin egen fördel får åberopa en rättsstridig handling som har gynnat någon annan (dom av den 16 juni 2016, Evonik Degussa och AlzChem/kommissionen,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, punkt
).
I den mån klagandena till sin egen fördel åberopade påstådda rättsstridigheter som begåtts av kommissionen när den fastställde böterna som skulle åläggas Samsung kunde klagandena under alla förhållanden inte åberopa principen om likabehandling för att vid tribunalen bestrida de böter som de ålagts.
Det följer visserligen av domstolens fasta praxis att det, när det gäller fastställande av bötesbeloppet, inte får förekomma diskriminering mellan de företag som deltagit i samma överträdelse av artikel 101 FEUF genom tillämpning av olika beräkningsmetoder (dom av den 12 november 2014, Guardian Industries och Guardian Europe/kommissionen,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punkt
samt där angiven rättspraxis).
I förevarande mål framgår det emellertid av punkterna 135 och 159 i den överklagade domen I liksom av punkterna 148 och 187 i den överklagade domen II att kommissionen tillämpade samma metod för samtliga företag genom att för vart och ett av dem beakta den ”första verkliga försäljningen”, och att med utgångspunkt från detta kriterium särskilja tre kategorier, nämligen ”direkt EES-försäljning”, vilket motsvarar CRT som sålts direkt till kunder i EES av en av adressaterna till det omtvistade beslutet, direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter och ”indirekt försäljning”, vilket motsvarar CRT som sålts av en av adressaterna till det omtvistade beslutet till kunder utanför EES vilka infogar CRT i slutprodukter, tv-apparater och datorskärmar och därefter säljer dessa vidare i EES. Endast direkt EES-försäljning och direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter beaktades vid beräkningen av böterna. Under dessa omständigheter kan inte det förhållandet att kommissionen endast tillämpade kategorin direkt EES-försäljning på vissa deltagare i kartellen, nämligen för dem som kommissionen kunnat fastställa att de tillhörde ett vertikalt integrerat företag, utgöra diskriminering, eftersom den prövade huruvida denna kategori var tillämplig för samtliga deltagare enligt samma objektiva kriterier.
De aktuella målen skiljer sig således från det mål där domstolen meddelade dom av den 12 november 2014, Guardian Industries och Guardian Europe/kommissionen (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
). Genom denna dom satte nämligen domstolen ned de böter som en deltagare i en överträdelse hade ålagts för att ta hänsyn till att kommissionen genom en felaktig tillämpning av den valda metoden för att fastställa böterna, hade ålagt en annan deltagare i samma överträdelse ett belopp som minskade omfattningen av denna deltagares delaktighet i överträdelsen (dom av den 12 november 2014, Guardian Industries och Guardian Europe/Commission,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punkterna
–
).
Klagandena hade emellertid med sina grunder vid tribunalen inte kritiserat kommissionen för att den tillämpat ett annat juridiskt kriterium på dem för att fastställa böterna utan att den felaktig funnit att Samsung, på de marknader som avsågs i det omtvistade beslutet, tillsammans med sina dotterbolag utgjorde ett självständigt företag och att den inte angett en större ekonomisk enhet som inte endast omfattade Samsung och dess dotterbolag utan även SEC och som var den ekonomiska enhet som deltagit i den omtvistade överträdelsen.
Av det anförda följer att tribunalen inte kan klandras för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning och inte heller för att åsidosatt principen om likabehandling, på grund av att den inte satte ned de böter som klagandena ålagts för att kompensera den påstått förmånliga behandling som Samsung hade getts.
Vad gäller Philips argument, som innebär att tribunalen underlåtit att pröva en del av de påståenden som bolaget gjort gällande vid tribunalen, nämligen att kommissionen hade åsidosatt principen om likabehandling genom att inte beakta Samsungs koncerninterna försäljning vid beräkningen av böterna, med följd att tribunalen för att återställa likabehandlingen skulle ha undantagit direkt EES-försäljning genom bearbetade produkter, är detta argument utan verkan. Det framgår nämligen av övervägandena ovan att dessa påståenden vilade på en felaktig grund och därför under alla omständigheter inte hade kunnat leda till framgång.
Överklagandena kan således inte vinna bifall såvitt avser LGE:s fjärde grund och Philips tredje grund och överklagandena ska följaktligen ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen, när överklagandet ogillas, besluta om rättegångskostnaderna. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att klagandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klagandena har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:

1)
Överklagandena ogillas.

2)
LG Electronics Inc. och Koninklijke Philips Electronics NVska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk engelska.