CELEX: 62016CJ0384
Överklagande
Växtskyddsmedel
Genomförandeförordning (EU) 2015/408
Utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden samt upprättande av en förteckning över kandidatämnen för substitution
Det verksamma ämnet kopparföreningar tas upp i denna förteckning
Talan om ogiltigförklaring
Upptagande till sakprövning
Artikel 263 fjärde stycket FEUF
Regleringsakt som inte medför genomförandeåtgärder
Person som berörs personligen

European Union Copper Task Force, som är klagande i detta mål, har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 27 april 2016, European Union Copper Task Force/kommissionen (
T‑310/15
, ej publicerat,
EU:T:2016:265
) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut avvisade tribunalen klagandens talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens genomförandeförordning (EU) 2015/408 av den 11 mars 2015 om genomförande av artikel 80.7 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1107/2009 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden och om upprättande av en förteckning över kandidatämnen för substitution (
EUT L 67, 2015, s. 18
) (nedan kallad den omtvistade förordningen).
Tillämpliga bestämmelser
Direktiv 91/414
I bilaga I till rådets direktiv 91/414/EEG av den 15 juli 1991 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden (
EGT L 230, 1991, s. 1
; svensk specialutgåva, område 13, volym 20, s. 236), i dess lydelse enligt kommissionens direktiv 2011/34/EU av den 8 mars 2011 (
EUT L 62, 2011, s. 27
) (nedan kallat direktiv 91/414), återfanns en förteckning över vilka verksamma ämnen som fick ingå i växtskyddsmedel.
Enligt artikel 1 i och bilagan till kommissionens direktiv 2009/37/EG av den 23 april 2009 om ändring av rådets direktiv 91/414/EEG för att införa klormekvat, kopparföreningar, propakvizafop, kvizalofop-P, teflubenzuron och zeta-cypermetrin som verksamma ämnen (
EUT L 104, 2009, s. 23
), ändrades förteckningen i bilaga I till direktiv 91/414 för att bland annat kopparföreningar skulle läggas till i förteckningen.
Förordning (EG) nr 1107/2009
I artikel 14, med rubriken ”Förnyat godkännande”, som återfinns i underavsnitt 3 med rubriken ”Förnyelse och omprövning” som i sin tur återfinns i avsnitt 1 med rubriken ”Verksamma ämnen” i kapitel II med rubriken ”Verksamma ämnen, skyddsämnen, synergister och tillsatsämnen” i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1107/2009 av den 21 oktober 2009 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden och om upphävande av rådets direktiv 79/117/EEG och 91/414/EEG (
EUT L 309, 2009, s. 1
) föreskrivs följande:
”1.   Efter en ansökan ska godkännandet för ett verksamt ämne förnyas om det kan fastställas att de kriterier för godkännande som avses i artikel 4 är uppfyllda.
…
2.   Det förnyade godkännandet ska gälla i högst 15 år. …”
Artikel 20, med rubriken ”Förordning om förnyat godkännande” i nämnda underavsnitt 3 i förordning nr 1107/2009, har följande lydelse:
”1.   En förordning ska antas i enlighet med det föreskrivande förfarande som avses i artikel 79.3 där det föreskrivs att
a)
godkännandet av ett verksamt ämne förnyas, när så är lämpligt på vissa villkor och med vissa begränsningar, eller att
b)
godkännandet av ett verksamt ämne inte förnyas.
…”
Artikel 24, som har rubriken ”Kandidatämnen för substitution” och som återfinns i underavsnitt 4 med rubriken ”Undantagsbestämmelser” i avsnitt 1 i kapitel II i förordning nr 1107/2009, har följande lydelse:
”1.   … Genom undantag från artikel 14.2 får godkännandet förlängas en eller flera gånger för perioder som får omfatta högst sju år.
2.   Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 1 ska artiklarna 4–21 tillämpas. Kandidatämnen för substitution ska förtecknas separat i den förordning som avses i artikel 13.4.”
Artikel 41, som har rubriken ”Produktgodkännande” och som återfinns i underavsnitt 3 med rubriken ”Ömsesidigt erkännande av produktgodkännanden” i avsnitt 1 med rubriken ”Produktgodkännande” i kapitel III med rubriken ”Växtskyddsmedel”, har följande lydelse:
”1.   Den medlemsstat till vilken en ansökan lämnas in enligt artikel 40 ska, efter att ha granskat ansökan och de handlingar som bifogas denna i enlighet med artikel 42.1, vid behov med hänsyn till förhållandena på dess territorium, godkänna det berörda växtskyddsmedlet på samma villkor som den medlemsstat som prövar ansökan, utom när artikel 36.3 ska tillämpas
2.   Genom undantag från punkt 1 får medlemsstaten godkänna växtskyddsmedlet om
…
b)
den innehåller ett kandidatämne för substitution,
…”
Artikel 50, som har rubriken ”Jämförande bedömning av växtskyddsmedel som innehåller kandidatämnen för substitution” och som återfinns i underavsnitt 5 med rubriken ”Specialfall” i avsnitt 1 i kapitel III i förordning nr 1107/2009, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska göra en jämförande bedömning då de bedömer en ansökan om produktgodkännande av ett växtskyddsmedel som innehåller ett verksamt ämne som godkänts som ett kandidatämne för substitution. Medlemsstaterna får inte godkänna eller ska begränsa användningen av ett växtskyddsmedel som innehåller ett kandidatämne för substitution för användning på en given gröda om en jämförande bedömning av risker och fördelar enligt bilaga IV visar att
…
4.   För växtskyddsmedel som innehåller ett kandidatämne för substitution ska medlemsstaterna göra den jämförande bedömningen enligt punkt 1 regelbundet och senast i samband med förnyelse eller ändring av produktgodkännandet.
På grundval av resultaten av den jämförande bedömningen ska medlemsstaterna bibehålla, återkalla eller ändra produktgodkännandet.
…”
Punkt 7 i artikel 80, som har rubriken ”Övergångsbestämmelser” och som återfinns i kapitel XI i förordningen med rubriken ”Övergångs- och slutbestämmelser”, har följande lydelse:
”Senast den 14 december 2013 ska kommissionen upprätta en förteckning över ämnen som finns upptagna i bilaga I till direktiv 91/414/EEG vilka uppfyller kriterierna i bilaga II.4 i denna förordning och på vilka bestämmelserna i artikel 50 i denna förordning ska tillämpas.”
Genomförandeförordningarna
Genomförandeförordning (EU) nr 540/2011
Enligt skäl 1 och artikel 1 i kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 540/2011 av den 25 maj 2011 om tillämpning av förordning nr 1107/2009 vad gäller förteckningen över godkända verksamma ämnen (
EUT L 153, 2011, s. 1
) ska de verksamma ämnen som finns upptagna i bilaga I till direktiv 91/414 anses ha blivit godkända i enlighet med förordning nr 1107/2009.
Genomförandeförordning (EU) 2015/232
Skäl 8 i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2015/232 av den 13 februari 2015 om ändring och rättelse av genomförandeförordning (EU) nr 540/2011 vad gäller villkoren för godkännande av det verksamma ämnet kopparföreningar (
EUT L 39, 2015; s. 7
) har följande lydelse:
”Det bekräftas att det verksamma ämnet kopparföreningar ska anses ha blivit godkänt enligt förordning … nr 1107/2009. …”
Den omtvistade förordningen
Artikel 1 i den omtvistade förordningen, med rubriken ”Kandidatämnen för substitution”, har följande lydelse:
”De verksamma ämnen som finns upptagna i bilaga I till direktiv 91/414 … och som uppfyller kriterierna i punkt 4 i bilaga II till förordning … nr 1107/2009 ska anges i förteckningen i bilagan till den här förordningen.
…”
Förteckningen i bilagan till förordningen omfattar ”kopparföreningar (varianter: kopparhydroxid, kopparoxiklorid, kopparoxid, bordeauxvätska och tribasisk kopparsulfat)”.
Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 5 juni 2015 väckte klaganden – som är en sammanslutning av kopparföreningsproducenter av vilka vissa innehar godkännande för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel innehållande kopparföreningar – talan om delvis ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen.
Genom det överklagade beslutet avvisade tribunalen klagandens talan. Som skäl angavs att klaganden inte kunde göra gällande ett eget intresse och att dess medlemmar saknade talerätt. Tribunalen slog fast dels att klagandens medlemmar inte berördes personligen av den omtvistade förordningen, dels att denna förordning utgjorde en regleringsakt som gentemot klagandens medlemmar medför genomförandeåtgärder i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket sista delen av meningen FEUF. Tribunalen underkände även klagandens argument om att dess rätt till ett effektivt domstolsskydd skulle åsidosättas om tribunalen avvisade talan.
Parternas yrkanden
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–
upphäva det överklagade beslutet,
–
förklara att klagandens talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen kan ta upp till sakprövning,
–
återförvisa målet till tribunalen för prövning i sak, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna med avseende på målet om överklagande.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Den första grunden
Parternas argument
Klaganden har genom sin första grund ifrågasatt punkterna 42–44, 46–48, 50–52, 60 och 61 i det överklagade beslutet. Klaganden har kritiserat tribunalen för att den drog slutsatsen att den omtvistade förordningen medför genomförandeåtgärder i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket sista delen av meningen FEUF.
Klaganden har därvid anfört följande. För att avgöra om en regleringsakt medför genomförandeåtgärder, ska man beakta dels vilken ställning som den person har som åberopar talerätt enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF, dels det som utgör själva saken i målet. För det fall klaganden endast yrkar delvis ogiltigförklaring av en akt, ska man endast beakta de eventuella genomförandeåtgärderna hos den del av akten som är föremål för yrkandet om ogiltigförklaring.
Vad gäller klagandens ställning, var klaganden vid kommissionen – under förfarandet för upptagande av kopparföreningar i bilaga I till direktiv 91/414 – den enda företrädaren för samtliga producenter av kopparföreningar som används i växtskyddsmedel inom Europeiska unionen.
Vad därefter gäller saken i målet vid tribunalen, har klaganden erinrat om följande. Klaganden yrkade att tribunalen delvis skulle ogiltigförklara den omtvistade förordningen i det att kopparföreningar där kvalificerades som ett kandidatämne för substitution, vilket därmed innebar att de skulle handläggas enligt det regelverk som är tillämpligt för sådana ämnen och som införts genom förordning nr 1107/2009. Klaganden framställde även en invändning om rättsstridighet med avseende på vissa bestämmelser i nämnda förordning.
Klaganden har vidare anfört att det överklagade beslutet – särskilt punkterna 26, 38 och 39 – alltför kortfattat redogör för själva saken i målet, vilket i sin tur beror på att den omtvistade förordningen beskrivits i alltför bristfällig utsträckning. Syftet med förordningen är inte bara att upprätta en förteckning över kandidatämnen för substitution, utan även att åstadkomma att dessa ämnen omfattas av de materiella bestämmelserna i förordning nr 1107/2009, vilket utgör en omedelbar och direkt effekt av att den omtvistade förordningen tillämpas, vilken inte behöver någon genomförandeåtgärd. Med andra ord: förordningen i sig åstadkommer på ett säkert och aktuellt sätt konkreta verkningar på klagandens rättsställning.
Klaganden har i detta avseende, för det första, anfört följande: Det är visserligen riktigt – såsom anges i punkterna 42–44 i det överklagade beslutet – att ett förnyat godkännande av kopparföreningar enligt förordning nr 1107/2009 förutsätter att klaganden inkommer med en ansökan därom och att kommissionen antar en akt med anledning av ansökan. Klaganden anser emellertid att denna akt kommer att utgöra en genomförandeåtgärd inte avseende den omtvistade förordningen utan avseende artikel 14 och följande artiklar i förordning nr 1107/2009; det är dessa artiklar som reglerar handläggningen av ansökningar om förnyat godkännande av ett verksamt ämne.
Klaganden har betonat att denna akt inte kommer att ha några verkningar som är ägnade att komplettera eller utvidga den rättsliga ställningen för kandidatämnen för substitution, samt att denna akt inte kommer att bidra till att definiera eller precisera de materiella regler som är tillämpliga på dessa.
Klaganden har även betonat att den omtvistade förordningen innebär att kopparföreningar måste godkännas åtminstone vart sjunde år och inte vart femtonde år, vilket är fallet för de verksamma ämnen som inte är kandidatämnen för substitution. Kopparföreningar kommer därför i princip att bli föremål för dubbelt så många ansökningar om förnyat godkännande, vilket medför ökade kostnader för att behålla godkännanden för kopparföreningar. Denna följd är direkt och kräver inte någon genomförandeåtgärd från kommissionens eller medlemsstaternas sida.
Klaganden har för det andra anfört följande: Vad gäller klagandens nationella godkännande för växtskyddsmedel som innehåller kopparföreningar, innebär den omtvistade förordningen med omedelbar verkan att dessa medel och deras användning blir föremål för en sådan jämförande bedömning som avses i artikel 50 i förordning nr 1107/2009. Till skillnad mot vad tribunalen slagit fast i punkt 48 i det överklagade beslutet, kommer medlemsstaterna att ålägga de berörda företagen inte bara att stå för kostnaderna för denna jämförande bedömning, utan även att genomföra själva bedömningen; de nationella myndigheterna kommer nämligen endast att fatta beslut efter ansökan om förnyat godkännande för det aktuella växtskyddsmedlet. Klaganden och dess medlemmar kommer således att tvingas hantera de krav som är följden av den jämförande bedömningen, oavsett utgången av bedömningen.
När tribunalen, i punkt 46 i det överklagade beslutet, konstaterade att genomförandet av den jämförande bedömningen inte påverkar den omständigheten att godkännanden för utsläppande på marknaden beviljas eller avslås, förnyas, återkallas eller ändras av medlemsstaterna, tog den inte hänsyn till den omständigheten att den omtvistade förordningens verkningar inte är avhängiga av något beslut av en nationell myndighet. I artikel 50.4 i förordning nr 1107/2009 åläggs medlemsstaterna att göra den jämförande bedömningen regelbundet och senast i samband med förnyelse eller ändring av produktgodkännandet. Någon begäran om godkännande eller förnyat godkännande erfordras således inte för att den aktuella medlemsstaten genomför den jämförande bedömningen av kopparföreningar, vilket är en direkt konsekvens av att kopparföreningar kvalificeras som ett kandidatämne för substitution.
Klaganden anser för det tredje att en liknande bedömning ska göras när det gäller principen om ömsesidigt erkännande medlemsstaterna emellan av växtskyddsmedel. Till följd av antagandet av den omtvistade förordningen är nämligen det ömsesidiga erkännandet av en produkt som innehåller ett kandidatämne för substitution inte längre automatiskt, vilket däremot är fallet i fråga om alla andra verksamma ämnen.
Klaganden anser för det fjärde, liksom vad gäller varje akt från kommissionen angående förnyat godkännande för kopparföreningar, att de åtgärder som de nationella myndigheterna vidtar angående en begäran om ömsesidigt erkännande eller nationellt godkännande inte får några följder för kopparföreningars rättsliga ställning i egenskap av kandidatämne för substitution, eller för det regelverk som införts för kopparföreningar genom förordning nr 1107/2009.
Klaganden har tillagt att liksom vad gäller de akter som kommissionen antar, så utgör de åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att genomföra de särskilda bestämmelserna för kopparföreningar inte en sådan rättsakt som genomför den omtvistade förordningen, utan en rättsakt som genomför förordning nr 1107/2009.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan bifallas på den första grunden.
Domstolens bedömning
För att en talan som väckts av en fysisk eller juridisk person mot en akt som riktar sig mot någon annan än personen i fråga ska kunna upptas till sakprövning enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF, krävs att den personen har talerätt. Sådan talerätt föreligger i två typfall. För det första får en sådan talan väckas på villkor att denna akt direkt och personligen berör personen. En sådan person får också väcka talan mot en regleringsakt som inte medför genomförandeåtgärder om regleringsakten berör personen direkt (se, bland annat, dom av den 17 september 2015, Mory m.fl./kommissionen,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, punkterna
och
).
Vad gäller tribunalens prövning av det andra typfallet i punkterna 33–51 i det angripna beslutet, framhöll tribunalen, i punkterna 34–36 i beslutet, att den omtvistade förordningen är en regleringsakt i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF. Detta har inte bestritts av parterna i detta mål om överklagande.
Domstolen har således att pröva om tribunalen – såsom gjorts gällande av klaganden – gjorde en felaktig rättstillämpning då den i punkterna 37–51 i det angripna beslutet fann att den omtvistade förordningen medför genomförandeåtgärder gentemot klagandens medlemmar.
Begreppet ”regleringsakt som inte medför genomförandeåtgärder”, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF, ska tolkas mot bakgrund av syftet med denna bestämmelse vilket, såsom framgår av dess tillkomsthistoria, består i att förhindra att enskilda tvingas bryta mot lagen för att kunna få tillgång till domstolsprövning. När en regleringsakt har en direkt inverkan på en fysisk eller juridisk persons rättsliga ställning utan att det krävs några föregående genomförandeåtgärder, skulle personen i fråga riskera att stå utan effektivt domstolsskydd om den inte hade möjlighet att väcka talan direkt vid unionsdomstolen i syfte att ifrågasätta regleringsaktens rättsenlighet. Utan genomförandeåtgärder saknar nämligen fysiska och juridiska personer, även sådana som är direkt berörda av den ifrågavarande akten, möjlighet att få akten prövad i domstol med mindre än att de först bryter mot bestämmelserna i denna och sedan – inom ramen för det förfarande som inleds mot dem vid nationell domstol – gör gällande att bestämmelserna är rättsstridiga (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När en regleringsakt däremot medför genomförandeåtgärder är domstolsprövningen av att unionens rättsordning iakttas säkerställd oberoende av om genomförandeåtgärderna vidtas på unions- eller medlemsstatsnivå. Fysiska eller juridiska personer som på grund av sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 fjärde stycket FEUF inte kan väcka talan direkt vid unionsdomstolen mot en unionsregleringsakt är skyddade mot att akten tillämpas på dem genom möjligheten att angripa de genomförandeåtgärder som denna medför (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När genomförandet av en sådan akt ankommer på unionens institutioner, organ eller byråer kan fysiska eller juridiska personer, enligt de villkor som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF, väcka direkt talan vid unionsdomstolarna mot tillämpningsakterna och, med tillämpning av artikel 277 FEUF, till stöd för denna talan åberopa att den berörda grundläggande akten är rättsstridig. När genomförandet av en sådan regleringsakt ankommer på medlemsstaterna kan personerna i fråga vid nationell domstol göra gällande att den berörda grundläggande akten är ogiltig och anmoda den nationella domstolen att med stöd av artikel 267 FEUF begära förhandsavgörande i detta hänseende av EU-domstolen (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den viktigaste frågan vid bedömningen av huruvida en regleringsakt medför genomförandeåtgärder är, såsom domstolen redan har fastslagit, vilken ställning den person har som gör anspråk på talerätt enligt artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF. Det saknar således betydelse huruvida den berörda akten medför genomförandeåtgärder i förhållande till andra enskilda (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vid denna bedömning ska man bara hänföra sig till saken i målet, och om en sökande bara har yrkat delvis ogiltigförklaring av en rättsakt, är det bara de genomförandeåtgärder som denna del av rättsakten eventuellt medför som i förekommande fall ska beaktas (dom av den 10 december 2015, Kyocera Mita Europe/kommissionen,
C‑553/14 P
, ej publicerad,
EU:C:2015:805
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Frågan huruvida de åtgärder som vidtagits skulle vara av mekanisk karaktär är för övrigt ovidkommande (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkterna
och
, och dom av den 10 december 2015, Kyocera Mita Europe/kommissionen,
C‑553/14 P
, ej publicerad,
EU:C:2015:805
, punkt
).
Vad gäller det här aktuella målet har klaganden gjort gällande att tribunalen inte på ett korrekt sätt beaktat saken i målet vid tribunalen, särskilt att det i det målet framställts yrkande om att tribunalen skulle ogiltigförklara den omtvistade förordningen i det att kopparföreningar genom förordningen blir föremål för vissa materiella bestämmelser i förordning nr 1107/2009. Domstolen finner emellertid att klaganden inte kan vinna framgång med detta argument.
Det framgår nämligen av punkterna 38–41 i det överklagade beslutet att tribunalen – efter att ha erinrat om att syftet med den omtvistade förordningen är att upprätta en förteckning över kandidatämnen för substitution – framhöll att förordning nr 1107/2009 föreskriver särskilda regler som ska tillämpas på dessa ämnen och som utgör undantag från de regler som ska tillämpas på andra verksamma ämnen. I punkt 41 i det överklagade beslutet preciserade tribunalen att dessa särskilda regler avser i) godkännande av kandidatämnen för substitution jämte förnyat godkännande, ii) godkännande för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel som innehåller sådana ämnen samt förnyelse och ändring av dessa godkännanden och iii) ömsesidigt erkännande medlemsstaterna emellan av dessa godkännanden.
Det framgår även av punkterna 42–51 i det överklagade beslutet att tribunalen gjorde en ingående prövning av dessa särskilda regler, samt att tribunalen kom fram till att dessa kunde påverka klagandens rättsställning endast genom åtgärder vidtagna av kommissionen eller medlemsstaterna.
Domstolen ska för det andra pröva de argument som klaganden åberopat till bestridande av denna bedömning.
Att en unionsregleringsakt medför genomförandeåtgärder i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF på så sätt att vissa av förordningens rättsverkningar materialiseras först genom dessa åtgärder, innebär inte för den sakens skull att det kan uteslutas att förordningen, vad avser en fysisk eller juridisk persons rättsställning, medför andra rättsverkningar som inte är beroende av att genomförandeåtgärder vidtas.
Domstolen kommer därför att beakta de tre kategorier med särskilda regler tillämpliga på kopparföreningar som anges ovan i punkt 42 och som klaganden åberopat i sitt överklagande, och domstolen ska därvid bedöma om den omtvistade förordningen, i det att den innebär att kopparföreningar omfattas av dessa regler, vad avser klagandens rättsställning medför rättsverkningar som inte är beroende av att någon genomförandeåtgärd vidtas.
Vad för det första gäller regler om godkännande av kandidatämnen för substitution jämte förnyat godkännande, erinrar domstolen om – och vilket även påpekats av tribunalen i punkt 42 i det överklagade beslutet – att kopparföreningar godkändes innan den omtvistade förordningen antogs. Såsom även framhållits av kommissionen vid förhandlingen inför domstolen, har den omtvistade förordningen inte heller påverkat det datum då detta godkännande löpte ut.
Domstolen finner således – i likhet med vad som även angetts av tribunalen i punkt 42 i det överklagade beslutet, utan att detta bestritts i detta mål om överklagande – att det bara är det i förordning nr 1107/2009 föreskrivna förfarandet för förnyat godkännande av kandidatämnen för substitution som är relevant vad avser klagandens medlemmar.
Såsom framgår av punkt 42 i det överklagade beslutet, utan att detta bestritts av klaganden, föreskriver artikel 24.1 i förordning nr 1107/2009 att godkännande för ett kandidatämne för substitution får förnyas för en period på högst sju år, till skillnad mot vad som gäller för godkännande av andra verksamma ämnen som kan förnyas för en period på högst femton år enligt artikel 14.2 i förordningen. I och med att kopparföreningar tagits med i den förteckning som bilagts den omtvistade förordningen såsom ett kandidatämne för substitution, får förnyat godkännande meddelas endast för en period på högst sju år, och inte för en längre period, vilket skulle ha varit fallet om kopparföreningar inte hade tagits med i förteckningen.
Den omtvistade förordningens rättsverkningar avseende giltighetstiden för ett förnyat godkännande för kopparföreningar materialiseras emellertid gentemot klaganden endast genom att genomförandeåtgärder vidtas.
Det framgår nämligen av bestämmelserna i förordning nr 1107/2009 och särskilt av artikel 24.2 i förordningen att – såsom även konstaterats av tribunalen i punkterna 42 och 43 i det överklagade beslutet, utan att detta bestritts av klaganden i detta mål om överklagande – den omständigheten att den omtvistade förordningen kvalificerar kopparföreningar såsom kandidatämne för substitution inte påverkar tillämpningen av förfarandet för förnyat godkännande av detta ämne. Detta förfarande innebär emellertid – liksom vad gäller förfarandet för förnyat godkännande av ett verksamt ämne som inte finns med i den till den omtvistade förordningen bilagda förteckningen – att kommissionen antar en förordning i enlighet med artikel 20.1 i förordning nr 1107/2009.
Tribunalen gjorde således rätt då den i punkt 44 i det överklagade beslutet konstaterade att den omtvistade förordningens rättsverkningar avseende giltighetstiden för ett förnyat godkännande för kopparföreningar materialiseras gentemot klagandens medlemmar endast genom att en förordning om förnyat godkännande för detta ämne för en period om högst sju år eventuellt antas på grundval av artikel 20.1 i förordning nr 1107/2009 som artikel 24.2 hänvisar till.
Även om den ytterligare avgift som eventuellt kan åläggas klaganden och som beror på att klaganden oftare måste ansöka om förnyat godkännande för kopparföreningar kan anses vara en verkan av att den omtvistade förordningen antagits, så materialiseras denna verkan inte genom nämnda förordning, utan genom att kommissionen i förekommande fall antar en förordning om förnyat godkännande för detta ämne.
Tribunalen gjorde således inte någon felaktig rättstillämpning då den i punkt 44 i det överklagade beslutet slog fast att en kommissionsförordning om förnyat godkännande för kandidatämnen för substitution, såsom kopparföreningar, utgör en genomförandeåtgärd för den omtvistade förordningen i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF.
Vad för det andra avser reglerna om godkännande för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel som innehåller kandidatämnen för substitution samt förnyelse och ändring av dessa godkännanden, finner domstolen följande. Det är visserligen riktigt, såsom gjorts gällande av klaganden, att den omtvistade förordningen innebär att växtskyddsmedel som innehåller kopparföreningar blir föremål för den i artikel 50 i förordning nr 1107/2009 föreskrivna jämförande bedömningen; vid denna bedömning ska de hälso- eller miljörisker som det aktuella växtskyddsmedlet eventuellt medför jämföras med de risker som en ersättningsprodukt eller en icke-kemisk förebyggande metod eller bekämpningsmetod mot skadedjur kan medföra.
Klaganden kan emellertid inte vinna framgång med argumentet att det är klaganden och dennes medlemmar som ska genomföra denna jämförande bedömning och bära därmed eventuella förknippade kostnader, vilket enligt klaganden styrker att den omtvistade förordningen haft verkningar gentemot dessa, oavsett om några genomförandeåtgärder vidtas. Såsom även angetts av tribunalen i punkt 45 i det överklagade beslutet, framgår det nämligen av artikel 50.1 och 50.4 i förordning nr 1107/2009 att det är medlemsstaterna som har att genomföra den jämförande bedömningen.
Klaganden har även anfört att nationella myndigheter i vissa medlemsstater erfordrar att innehavarna av nationella registreringar av växtskyddsmedel innehållande kopparföreningar inkommer med en jämförande bedömning. Vad beträffar detta argument finner domstolen att det inte kan anses stödja klagandens inställning att den omtvistade förordningen vad avser klagandens rättsställning medför rättsverkningar som inte är beroende av att genomförandeåtgärder vidtas. De skyldigheter som påstås åligga dessa innehavare är nämligen inte en följd av den omtvistade förordningen, utan av ett beslut meddelat av behöriga nationella myndigheter.
Domstolen finner vidare att tribunalen gjorde rätt då den i punkt 46 i det överklagade beslutet angav – utan att detta bestritts av klaganden – att genomförandet av den jämförande bedömningen i artikel 50 i förordning nr 1107/2009 ”inte påverkar den omständigheten att, enligt artikel 36.2, artikel 43.1, artikel 44.3 och artikel 45.1 i förordning nr 1107/2009, godkännanden för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel innehållande verksamma ämnen i förekommande fall beviljas eller avslås, förnyas, återkallas eller ändras av medlemsstaterna”.
Tribunalen gjorde mot denna bakgrund inte någon felaktig rättstillämpning då den i punkt 47 i det överklagade beslutet slog fast att verkningarna av den omtvistade förordningen avseende medlemsstaternas genomförande av en jämförande bedömning av de hälso- eller miljörisker som växtskyddsmedel innehållande kopparföreningar eventuellt kan medföra med de risker som en ersättningsprodukt eller en icke-kemisk förebyggande metod eller bekämpningsmetod mot skadedjur kan medföra ”materialiseras gentemot klagandens medlemmar endast genom åtgärder som vidtas av medlemsstaternas behöriga myndigheter”, samt att ”dylika åtgärder därmed ska anses utgöra genomförandeåtgärder i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF”.
Vad för det tredje gäller reglerna om ömsesidigt erkännande medlemsstaterna emellan av godkännanden för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel innehållande kandidatämnen för substitution, gör domstolen följande bedömning. Det föreskrivs visserligen i artikel 41.2 b i förordning nr 1107/2009 att en medlemsstat som inom ramen för ömsesidigt erkännande tar emot en ansökan om godkännande för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel innehållande kandidatämnen för substitution får godkänna dessa växtskyddsmedel, trots att – bortsett från de andra hypoteser som avses i artikel 41.2 och utom när artikel 36.3 i förordningen ska tillämpas – medlemsstaten enligt artikel 41.1 i förordningen är skyldig att meddela ett dylikt godkännande under de villkor som anges i artikel 41.1.
Även om det antas att den omtvistade förordningen innebär att det blir mindre sannolikt att en medlemsstat bifaller en ansökan om godkännande för utsläppande på marknaden av ett växtskyddsmedel innehållande kopparföreningar i förfarandet för ömsesidigt erkännande, så är det inte desto mindre så att den medlemsstat som tagit emot en sådan ansökan är skyldig att fatta beslut med avseende på ansökan. Såsom framgår av punkt 40 ovan, är frågan huruvida ett sådant beslut skulle vara av mekanisk karaktär eller ej ovidkommande.
Tribunalen gjorde således rätt då den i punkt 50 i det överklagade beslutet slog fast att verkningarna av den omtvistade förordningen avseende förfarandet för ömsesidigt erkännande av godkännanden för utsläppande på marknaden av växtskyddsmedel innehållande ett kandidatämne för substitution ”endast avser medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning då de fattar beslut om en ansökan på detta sätt”, samt att ”dessa verkningar i förekommande fall materialiseras gentemot klagandens medlemmar endast genom de åtgärder som vidtas av nationella myndigheter med anledning av medlemmarnas ansökningar om ömsesidigt erkännande”.
Mot bakgrund av vad som angetts i punkterna 45–62 ovan, drar domstolen följande slutsatser: Det är visserligen riktigt att den omtvistade förordningen – i det att kopparföreningar tas upp i förteckningen över kandidatämnen för substitution – innebär att ämnet omfattas av de särskilda regler som anges i punkt 42 ovan och att den därmed har rättsverkningar på så sätt att den ändrar det unionsrättsliga regelverket för kopparföreningar. Inte desto mindre är det så att klaganden inte styrkt att dessa ändringar har, vad avser rättsställningen för klagandens medlemmar, haft verkningar som inte är beroende av att genomförandeåtgärder vidtas i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF. Tribunalen gjorde således en riktig bedömning då den kom fram till att klaganden inte hade talerätt med denna bestämmelse som grund.
Denna slutsats påverkas inte av det argument som framförts av klaganden och som redovisats i punkterna 23 och 30 ovan; klaganden har därvid gjort gällande att de rättsakter som antas av kommissionen eller medlemsstaterna för att genomföra de särskilda regler som är tillämliga på kopparföreningar, i synnerhet den rättsakt som kommissionen kommer att vidta för att meddela förnyat godkännande för ämnet, utgör genomförandeåtgärder, inte för den omtvistade förordningen, utan för förordning nr 1107/2009.
Till skillnad från vad som tycks göras gällande underförstått av klaganden, finner domstolen nämligen att det utifrån lydelsen av artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF inte krävs att en regleringsakt utgör den rättsliga grunden för en åtgärd för att nämnda åtgärd ska kunna kvalificeras som en genomförandeåtgärd för en regleringsakt. En och samma åtgärd kan vara en genomförandeåtgärd såväl för den rättsakt vars bestämmelser utgör dess rättsliga grund, som för en annan distinkt rättsakt, såsom den i detta mål aktuella omtvistade förordningen, då samtliga eller en del av den sistnämnda rättsaktens rättsverkningar materialiseras gentemot klaganden endast genom att denna åtgärd vidtas (se, analogt, dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
).
Det framgår av punkterna 47–63 ovan att de rättsakter som kommissionen eller medlemsstaterna kommer att anta för att genomföra de i förordning nr 1107/2009 föreskrivna särskilda reglerna för kopparföreningar kommer att materialisera den omtvistade förordningens rättsverkningar gentemot klagandens medlemmar och de utgör därmed genomförandeåtgärder för nämnda förordning.
Slutsatsen i punkt 63 ovan påverkas inte heller av det argument som framförts av klaganden och som redovisats i punkt 19 ovan; klaganden har därvid gjort gällande att den vid kommissionen, under förfarandet för upptagande av kopparföreningar i bilaga I till direktiv 91/414, var den enda företrädaren för samtliga producenter i unionen av kopparföreningar som används i växtskyddsmedel. Enligt den rättspraxis som domstolen erinrat om i punkt 38 ovan ska man nämligen visserligen beakta den ställning som innehas av den som gör gällande talerätt enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF vid bedömningen av om den överklagade regleringsakten utgör genomförandeåtgärder; den omständighet som gjorts gällande av klaganden är emellertid inte ägnad att styrka att den omtvistade förordningen inte innehåller sådana åtgärder.
Slutsatsen i punkt 63 ovan påverkas inte heller av det argument som framförts av klaganden och som redovisats i punkterna 24 och 29 ovan; klaganden har därvid gjort gällande att de åtgärder som eventuellt vidtas av kommissionen eller medlemsstaterna för att effektivisera tillämpningen på kopparföreningar av de i punkt 42 ovan angivna särskilda reglerna inte kommer att påverka vare sig kvalificeringen av kopparföreningar såsom kandidatämne för substitution eller det genom förordning nr 1107/2009 inrättade regelverket för nämnda ämne.
Detta argument föranleder nämligen inte domstolen att ändra sin bedömning att verkningarna av tillämpningen på kopparföreningar av de i förordning nr 1107/2009 föreskrivna särskilda reglerna kommer att, gentemot rättsställningen för klagandens medlemmar, materialiseras endast genom genomförandeåtgärder för den omtvistade förordningen.
Mot denna bakgrund finner domstolen att tribunalen gjorde en riktig bedömning då den i punkt 51 i det överklagade beslutet slog fast att den omtvistade förordningen, gentemot klagandens medlemmar, medför genomförandeåtgärder i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den tredje grunden
Parternas argument
Klaganden har som tredje grund – vilken domstolen kommer att pröva härnäst – kritiserat tribunalen för att den i punkterna 22, 31 och 32 i det överklagade beslutet slog fast att klaganden och dess medlemmar inte berördes personligen av den omtvistade förordningen.
Klaganden har i första hand uppgett sig vara personligen berörd av den omtvistade förordningen och därvid för det första gjort gällande att flera omständigheter individualiserar klaganden i förhållande till andra rättssubjekt, i den mening som avses i rättspraxis från domen av den 15 juli 1963, Plaumann/kommissionen (
25/62
,
EU:C:1963:17
).
Klaganden har därvid anfört följande: Det är bara klaganden som till kommissionen gett in en ansökan om att kopparföreningar ska tas upp i förteckningen i bilaga I till direktiv 91/414. Enligt artikel 78.3 i förordning nr 1107/2009 ska de verksamma ämnen som tagit med i bilagan anses ha godkänts enligt förordningen. Klaganden är således den enda som ligger bakom att kopparföreningar tagits med i förteckningen över verksamma ämnen i bilagan, vid tillämpning av förordning nr 1107/2009. Dessutom är klaganden den enda som ansökt om förnyat godkännande av kopparföreningar såsom verksamt ämne, och den enda som gett in dokumentation för samtliga producenters räkning.
För det andra deltog klaganden i det förfarande som utmynnade i de bestämmelser som var tillämpliga på kopparföreningar fram till den omtvistade förordningen. Klaganden syftar särskilt på genomförandeförordning 2015/232, vilken antogs på grundval av studier och handlingar som klaganden översände och efter det att den – såsom följer av skäl 6 i förordningen – av kommissionen hade uppmanats att inkomma med synpunkter på granskningsrapporten om kopparföreningar.
För det tredje har klaganden hävdat att förteckningen över kandidatämnen för substitution, som godkändes genom den omtvistade förordningen, upprättades uteslutande på grundval av resultaten av en handling som grundade sig på den slutliga granskningsrapporten om kopparföreningar, vilken antogs av kommissionen med enbart klagandens medverkan på sökandesidan.
För det fjärde var klaganden kommissionens samtalspartner under hela utarbetandet av den omtvistade förordningen och den skriftväxlade och deltog i ett möte med denna institution beträffande bland annat kvalificeringen av kopparföreningar som kandidatämnen för substitution.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser klaganden att den, i likhet med vad domstolen slog fast i domen av den 17 januari 1985, Piraiki-Patraiki m.fl./kommissionen (
11/82
,
EU:C:1985:18
, punkterna
–
), borde ha getts talerätt, eftersom kommissionen, med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande mål, visste att den omtvistade förordningen berörde klaganden direkt och personligen.
Vidare har klaganden hävdat att klagandens medlemmar berörs personligen av den omtvistade förordningen.
Klaganden företräder samtliga i unionen verksamma tillverkare av kopparföreningar som används i växtskyddsmedel. Tribunalen gjorde följaktligen en felaktig bedömning när den, i punkt 31 i det överklagade beslutet, konstaterade att klaganden och dess medlemmar berördes av den omtvistade förordningen på samma sätt som alla andra ekonomiska aktörer.
Vidare har klaganden anfört att det i artikel 15.1 i förordning nr 1107/2009 föreskrivs att ansökan om förnyat godkännande för ett verksamt ämne ska lämnas in av en tillverkare av det verksamma ämnet. Endast klaganden och dess medlemmar kan således ansöka om förnyat godkännande, eftersom de är de enda tillverkarna av kopparföreningar som används i växtskyddsmedel i unionen. För övrigt var det endast klaganden som ansökte om förnyat godkännandet av kopparföreningar som verksamt ämne och som ingav dokumentation om det verksamma ämnet för samtliga tillverkares räkning.
Kopparföreningar är vidare det enda oorganiska ämne som finns med i förteckningen över kandidatämnen för substitution, vilket i än högre grad individualiserar klaganden och dess medlemmar.
Klaganden har således hävdat att den omtvistade förordningen, även om den i formellt hänseende är en genomförandeförordning, i själva verket utgör ett beslut av kommissionen, med hänsyn till de verkningar som den har på kopparföreningar och följaktligen på klaganden och dess medlemmar i egenskap av de enda tillverkarna av detta verksamma ämne. Klaganden berörs därmed personligen av förordningen.
Klaganden anser således att det överklagade beslutet ska upphävas och att domstolen har tillgång till de uppgifter som erfordras för prövningen av om klaganden dessutom berörs direkt av den omtvistade förordningen.
Klaganden har i denna del anfört följande: I och med att kopparföreningar omfattas av de materiella bestämmelserna i förordning nr 1107/2009, ska restriktivare villkor tillämpas på kopparföreningar än de som tillämpas på verksamma ämnen som inte är kandidatämnen för substitution. Detta är en direkt följd av den omtvistade förordningen och varken kommissionen eller de nationella myndigheterna har – då de vidtar åtgärder för att genomföra de särskilda regler som är tillämpliga på kopparföreningar – något utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller kvalificeringen av kopparföreningar såsom kandidatämne för substitution.
Kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
Domstolens bedömning
Såsom angetts av tribunalen i punkt 19 i det överklagade beslutet, är en sådan sammanslutning som klaganden, som har till uppgift att tillvarata de gemensamma intressena för kopparföreningsproducenter, i princip inte behörig att väcka talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF annat än om den kan göra gällande ett eget intresse eller om de företag som den företräder, eller vissa av dessa, har egen talerätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 juni 2006, Belgien och Forum 187/kommissionen,
C‑182/03 och C‑217/03
,
EU:C:2006:416
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller frågan om klaganden kan göra gällande ett eget intresse, påpekar domstolen följande. Såsom angetts av tribunalen i punkt 21 i det överklagade beslutet följer det av fast rättspraxis att den roll som en sammanslutning haft i samband med att en akt antagits i den mening som avses i artikel 263 FEUF kan motivera att sammanslutningens talan tas upp till sakprövning, trots att sammanslutningens medlemmar inte berörs direkt och personligen av den, särskilt då sammanslutningens förhandlingsposition har påverkats av rättsakten (beslut av den 8 december 2006, Polyelectrolyte Producers Group/kommissionen och rådet,
C‑368/05 P
, ej publicerat,
EU:C:2006:771
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Genom de argument som framförts inom ramen för denna grund har klaganden emellertid inte visat att den haft en sådan roll vid utarbetandet av den omtvistade förordningen som gör att den kan anses ha ett eget intresse i den mening som avses i rättspraxis (se punkten ovan). Vid förhandlingen ställde domstolen frågor till klaganden angående detta, men klaganden styrkte inte att den haft några specifika rättigheter i samband med att förordningen togs fram.
Mot bakgrund av rättspraxis som bygger på domen av den 17 januari 1985, Piraiki-Patraiki m.fl./kommissionen (
11/82
,
EU:C:1985:18
, punkterna
–
), kan domstolen inte heller godta klagandens argument att klaganden ska anses vara personligen berörd med anledning av vissa faktiska omständigheter som enbart gäller klaganden.
Det följer visserligen av denna rättspraxis att om Europeiska unionens råd eller kommissionen enligt specifika bestämmelser är skyldiga att beakta konsekvenserna av den rättsakt som de har för avsikt att anta på situationen för vissa enskilda rättssubjekt, så kan detta innebära att de individualiseras, då det visas att dessa påverkas av rättsakten på grund av faktiska omständigheter som särskiljer dem från alla andra rättssubjekt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 april 2003, kommissionen/Nederlandse Antillen,
C‑142/00 P
,
EU:C:2003:217
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
Klaganden har emellertid inte påvisat någon sådan skyldighet som skulle kunna individualisera klaganden i den mening som avses i rättspraxis såvitt avser den omtvistade förordningen.
Vad därefter gäller frågan om klagandens medlemmar eller vissa av dem kan anses vara personligen berörda av den omtvistade förordningen, erinrar domstolen om följande: Enligt fast rättspraxis (som tribunalen erinrat om i punkt 28 i det överklagade beslutet) kan andra rättssubjekt än dem som ett beslut är riktat till endast göra gällande att de är personligen berörda i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF om beslutet påverkar dem på grund av vissa för dem utmärkande egenskaper eller på grund av faktiska omständigheter som särskiljer dem från alla andra rättssubjekt, och beslutet därigenom medför att de individualiseras på motsvarande sätt som den som beslutet är riktat till (se, bland annat, dom av den 15 juli 1963, Plaumann/kommissionen,
25/62
,
EU:C:1963:17
, s. 223, och dom av den 17 september 2015, Mory m.fl./kommissionen,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, punkt
).
Såsom tribunalen har påpekat i punkt 29 i det överklagade beslutet framgår det även av fast rättspraxis att den omständigheten att det är möjligt att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som en rättsakt är tillämplig på, eller till och med deras identitet, inte innebär att dessa rättssubjekt ska anses personligen berörda av rättsakten om den är tillämplig på grundval av en objektiv, rättslig eller faktisk, situation som fastställts i rättsakten i fråga (dom av den 19 december 2013, Telefónica/kommissionen,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska påpekas att klaganden inte särskilt har ifrågasatt punkt 27 i det överklagade beslutet, där tribunalen konstaterade att den omtvistade förordningen har allmän giltighet, eftersom den dels är tillämplig på objektivt bestämda situationer, det vill säga i förevarande fall på grund av de utmärkande egenskaperna hos ett verksamt ämne, dels medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets, det vill säga varje aktör vars verksamhet har samband med ett av de ämnen som finns införda i den förteckning som bifogats förordningen.
Klaganden har inte heller gjort gällande att tribunalen, i punkt 30 i det överklagade beslutet, gjorde en felaktig rättstillämpning eller missuppfattade omständigheterna då den slog fast följande:
”… det framgår av skäl 4 i den [omtvistade] förordningen att den förteckning som bifogats denna förordning upprättades på grundval av de uppgifter som fanns i granskningsrapporten, i slutsatserna från [Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (Efsa)], i utkastet till bedömningsrapport med tillhörande addendum och rapporter från den inbördes granskningen eller i klassificeringen i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1272/2008 av den 16 december 2008 om klassificering, märkning och förpackning av ämnen och blandningar, ändring och upphävande av direktiven 67/548/EEG och 1999/45/EG samt ändring av förordning (EG) nr 1907/2006 [(
EUT L 353, 2008, s. 1
)]. Antagandet av [den omtvistade] förordningen föreskrevs dessutom i artikel 80.7 i förordning nr 1107/2009, enligt vilken kommissionen senast den 14 december 2013 skulle upprätta förteckningen över kandidatämnen för substitution. Såsom följer av själva rubriken avser [den omtvistade] förordningen tillämpningen av denna bestämmelse.”
Klaganden kan mot denna bakgrund inte anses ha styrkt att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den i punkterna 31 och 32 i det överklagade beslutet slog fast att klagandens medlemmar berörs av den omtvistade förordningen endast på grund av deras objektiva ställning som kopparföreningsproducenter, på samma sätt som varje annan näringsidkare som befinner sig, aktuellt eller potentiellt, i en identisk situation, och att de därför inte är personligen berörda av den omtvistade förordningen.
Denna bedömning påverkas inte av någon av de särskilda omständigheter som klaganden åberopat till styrkande av att dess medlemmar berörs personligen av den omtvistade förordningen.
Att klaganden företrädde samtliga producenter inom unionen av kopparföreningar som används i växtskyddsmedel, och att det är möjligt att till antal ange eller identifiera dessa producenter, saknar för det första – mot bakgrund av den rättspraxis som domstolen erinrat om i punkt 94 ovan – inverkan på den omständigheten att klagandens medlemmar berörs av den omtvistade förordningen endast på grund av deras objektiva egenskap såsom kopparföreningsproducenter. Om klagandens argument godtogs i denna del, skulle det få till följd att en stor del av innehållet i rekvisitet personligen berörd gick förlorad; det skulle i så fall räcka för de näringsidkare som berörs av en unionsrättsakt endast på grund av att de omfattas av en objektiv faktisk eller rättslig situation som definieras i rättsakten att organisera sig i en sammanslutning – såsom den som är aktuell i detta mål – för att de skulle få talerätt i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
Mot bakgrund av den rättspraxis som domstolen erinrat om i punkt 93 ovan, har klaganden, för det andra, genom de omständigheter som redovisas i punkt 81 ovan, inte visat att dess medlemmar eller vissa av dem skulle påverkas av den omtvistade förordningen på ett sätt som är likvärdigt med vad som gäller den som förordningen är riktad till. Sådana omständigheter kan inte – vare sig var för sig eller tillsammans – bestrida tribunalens slutsats i punkt 31 i det överklagade beslutet att den omtvistade förordningens rättsverkan avser klagandens medlemmar endast i deras objektiva egenskap av kopparföreningsproducenter.
Det är dessutom utrett att när den omtvistade förordningen antogs så beslutade man att ta upp kopparföreningar i förteckningen över kandidatämnen för substitution inte med anledning av klagandens medlemmars särskilda ställning, utan med anledning av – såsom följer av punkt 6 i det överklagade beslutet – att ämnet uppfyller kriterierna för att betraktas som persistent och toxiskt, i den mening som avses i punkt 4 i bilaga II till förordning nr 1107/2009 (se, analogt, dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
).
Den omständigheten – om det antas att det är styrkt att den är för handen – att kopparföreningar är det enda oorganiska ämnet i förteckningen, är för det tredje ovidkommande; denna omständighet kan nämligen inte innebära att tribunalens slutsats i punkt 31 i det överklagade beslutet är felaktig.
Eftersom tribunalen inte gjorde någon felaktig rättstillämpning då den i punkt 32 i det överklagade beslutet slog fast att klagandens medlemmar inte berördes personligen av den omtvistade förordningen, och eftersom villkoren för att anses både direkt och personligen berörd av den unionsregleringsakt som är föremål för ett yrkande om ogiltigförklaring är kumulativa (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkt
), är de argument som anges i punkterna 84 och 85 ovan – angående frågan huruvida klaganden och dennes medlemmar berörs direkt av den omtvistade förordningen – verkningslösa och ska därmed lämnas utan avseende.
Överklagandet ska följaktligen, såvitt avser den tredje grunden, delvis ogillas och delvis anses sakna verkan.
Den andra grunden
Parternas argument
Som andra grund har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde fel då den i punkterna 52–60 i det överklagade beslutet slog fast att klaganden och klagandens medlemmar inte fråntogs rätten till ett effektivt domstolsskydd då klagandens talan avvisades.
Klaganden har hävdat att det följer av det överklagade beslutet att klagandens medlemmar inte kan angripa en nationell genomförandeåtgärd beträffande den omtvistade förordningen eller ifrågasätta verkningarna av förordningen. Så länge som kopparföreningar inte är föremål för ett substitutionsbeslut från nationell myndighet, ska detta ämne vara föremål för periodiska jämförande bedömningar som klagandens medlemmar inte kan ifrågasätta. Ett nationellt beslut om förnyat godkännande för ett växtskyddsmedel som innehåller kopparföreningar förändrar inte rättsställningen för klagandens medlemmar och kan därför inte angripas. Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) och Tribunal Constitucional (Konstitutionsdomstolen, Spanien) har funnit att en klagande saknar talerätt och intresse av att få sin sak prövad när det gäller beslut som inte går denne emot.
Klagandens medlemmar kommer därmed att anse sig nödsakade att förmå de nationella myndigheterna att anta ett för medlemmarna betungande beslut, så att de kan överklaga beslutet och i samband därmed bestrida att kopparföreningar kvalificeras såsom kandidatämne för substitution. I det överklagade beslutet hänvisade tribunalen även till förfarandet om förhandsavgörande, men enligt klaganden förutsätter ett sådant förfarande att myndigheterna först fattat ett betungande beslut.
Efter att ha erinrat om innehållet i punkterna 54 och 55 i det överklagade beslutet, anser klaganden att möjligheten att väcka talan vid nationella domstolar och att ställa frågor till EU-domstolen angående giltigheten av den omtvistade förordningen inte kan garantera klagandens eller dess medlemmars rätt till ett effektivt domstolsskydd. Det är inte säkert att ett betungande beslut kommer att fattas angående förnyat godkännande av kopparföreningar. Klaganden och dess medlemmar kan därmed aldrig ifrågasätta den omtvistade förordningen, vilken följaktligen kommer att fortsätta ha rättsverkningar under obestämd tid. Även om ett betungande beslut kommer att fattas, och oavsett om det är möjligt att begära förhandsavgörande från EU-domstolen, så kommer klaganden och dennes medlemmar att behöva hantera den administrativa bördan och bära de ekonomiska kostnaderna för att kopparföreningar kvalificerats som kandidatämne för substitution.
Kommissionen har gjort gällande att överklagandet ska avvisas såvitt avser den andra grunden. Klaganden har nämligen endast upprepat den grund som åberopats vid tribunalen om att klagandens rätt till ett effektivt domstolsskydd åsidosatts; klaganden har därvid inte gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning i det angripna beslutet. Kommissionen har vidare gjort gällande att överklagandet under alla omständigheter ska ogillas.
Domstolens bedömning
Domstolen godtar inte kommissionens invändning om rättegångshinder avseende den andra grunden. Till skillnad från vad som gjorts gällande av kommissionen har klaganden inom ramen för den andra grunden inte endast upprepat den grund som åberopats vid tribunalen om att klagandens rätt till ett effektivt domstolsskydd åsidosatts; klaganden har nämligen bestritt tribunalens bedömning i detta avseende och därvid på ett precist sätt angett vilka punkter i det överklagade beslutet som kritiken avser.
Vad gäller prövningen i sak påpekar domstolen följande. De sakprövningsförutsättningar som föreskrivs i artikel 263 fjärde stycket FEUF ska tolkas mot bakgrund av den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd, utan att detta emellertid leder till ett kringgående av de i EUF-fördraget uttryckligen föreskrivna förutsättningarna (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är både EU-domstolen och medlemsstaternas domstolar som ska säkerställa domstolsprövningen av att unionens rättsordning iakttas, vilket framgår av artikel 19.1 FEU. Det har i detta syfte, genom artiklarna 263 och 277 respektive genom artikel 267, i EUF-fördraget inrättats ett fullständigt system med rättsmedel och förfaranden som ska säkerställa prövningen av huruvida unionsakterna är lagenliga, och denna prövning har anförtrotts unionsdomstolen (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta hänseende preciseras att enskilda inom ramen för ett inhemskt förfarande har rätt att få till stånd en prövning vid domstol av lagenligheten av varje beslut eller annan åtgärd på nationell nivå som rör tillämpningen, i förhållande till dem, av en unionsakt med allmän giltighet, genom att åberopa att denna rättsakt är ogiltig (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Härav följer att begäran om förhandsavgörande avseende giltigheten av en akt, på samma sätt som talan om ogiltigförklaring, utgör ett sätt att pröva lagenligheten av unionsakter (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta hänseende erinras om att för det fall en nationell domstol bedömer att det finns grund för en eller flera av de omständigheter som parterna åberopar, eller som domstolen i förekommande fall prövar ex officio, till stöd för att unionsakten ska anses ogiltig, ska den vilandeförklara målet och hänskjuta giltighetsfrågan till EU-domstolen för förhandsavgörande, eftersom EU-domstolen är ensam behörig att slå fast att en unionsakt är ogiltig (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ankommer således på medlemsstaterna att, avseende de personer som inte uppfyller villkoren i artikel 263 fjärde stycket FEUF för att väcka talan vid unionsdomstolen, inrätta ett system med rättsmedel och förfaranden som gör det möjligt att säkerställa den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna skyldighet för medlemsstaterna har bekräftats i artikel 19.1 andra stycket FEU, enligt vilken dessa ”ska fastställa de möjligheter till överklagande som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten”. En sådan skyldighet följer även av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna vad gäller de åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att genomföra unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan (dom av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom följer av punkterna 41–70 ovan har domstolen funnit att tribunalen gjorde rätt då den fann att den omtvistade förordningen medför genomförandeåtgärder gentemot klagandens medlemmar, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket, sista delen av meningen, FEUF.
Mot bakgrund av den rättspraxis som angetts i punkterna 111–117 ovan och som tribunalen angett i punkterna 53–59 i det överklagade beslutet, gjorde tribunalen inte heller fel då den i punkt 60 i beslutet inte godtog klagandens argument att klaganden och dennes medlemmar skulle fråntas rätten till ett effektivt domstolsskydd om klagandens talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen avvisades. Även om klaganden, på grund av sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 fjärde stycket FEUF, inte kan väcka talan direkt mot den omtvistade förordningen vid unionsdomstolen, kan klaganden vid nationell domstol göra gällande – inom ramen för en talan vid nationell domstol mot en åtgärd från en medlemsstat som utgör en genomförandeåtgärd för den omtvistade förordningen – att förordningen är ogiltig och anmoda den nationella domstolen att med tillämpning av artikel 267 FEUF framställa en begäran om förhandsavgörande till EU‑domstolen (se, analogt, dom av den 19 december 2013, Telefónica/kommissionen,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
, punkt
).
Klaganden skulle dessutom i förekommande fall kunna angripa en kommissionsförordning om förnyat godkännande för kopparföreningar vid unionsdomstolen i enlighet med de villkor som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF; klaganden skulle därvid kunna framställa en invändning om rättsstridighet och göra gällande att den omtvistade förordningen är ogiltig, i enlighet med den rättspraxis som angetts av domstolen i punkt 37 ovan, för att bestrida giltighetstiden för det förnyade godkännandet för kopparföreningar.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska överklagandet ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när ett överklagande ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att klaganden ska ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
European Union Copper Task Force ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.