CELEX: 62017TJ0218
Публична служба
Договорно наети служители
Член 24 от Правилника
Искане за съдействие
Член 12а от Правилника
Психически тормоз
Консултативен комитет по проблемите на тормоза и неговото предотвратяване на работното място
Решение за отхвърляне на искането за съдействие
Право на изслушване
Принцип на състезателност
Отказ за предоставяне на становището на Консултативния комитет и на протоколите от изслушването на свидетелите
Продължителност на административното производство
Разумен срок

Обстоятелствата по спора
Жалбоподателката, HF, е наемана на работа от органа, оправомощен да сключва договорите за назначаване от името на Европейския парламент (наричан по-нататък „ООСД“), с последователни договори съответно от 6 януари до 14 февруари 2003 г., от 15 февруари до 31 март 2003 г., от 1 април до 30 юни 2003 г. и от 1 до 31 юли 2003 г., като служител със спомагателни функции — категория служители, предвидена в Условията за работа на другите служители на Европейския съюз, в редакцията им преди 1 май 2004 г. Жалбоподателката е назначена в звено „Аудио-визуални материали“, понастоящем отдел (наричан по-нататък „отделът за аудио-визуални материали“), към дирекцията за средствата за информация при генерална дирекция (ГД) „Информация и връзки с обществеността“, понастоящем ГД „Комуникации“. Там тя упражнява функцията на асистент от категория B, група V, клас 3.
След това, за да се отговори на увеличаването на дейността, свързано с продукциите в отдела за аудио-визуални материали, от 1 август 2003 г. до 31 март 2005 г. жалбоподателката работи като администратор на продукции за дружество, което е установено във Франция и предоставя услуги за Парламента.
Жалбоподателката отново е наета на работа от ООСД, този път като договорно нает служител в отдела за аудио-визуални материали, от 1 април 2005 г. до 31 януари 2006 г., а впоследствие като срочно нает служител в същия отдел, от 1 февруари 2006 г. до 31 януари 2012 г.
От 1 февруари 2012 г. до 31 май 2015 г. жалбоподателката остава на работа като договорно нает служител със спомагателни функции в отдела за аудио-визуални материали по силата на последователни срочни договори.
Считано от 26 септември 2014 г., жалбоподателката е в отпуск по болест и оттогава не се е връщала на работа в Парламента.
С писмо от 11 декември 2014 г. до генералния секретар на Парламента (наричан по-нататък „генералният секретар“) с копия до председателя на Консултативния комитет по проблемите на тормоза и неговото предотвратяване на работното място (наричан по-нататък „Консултативният комитет“), както и до председателя на Парламента и до генералния директор на ГД „Персонал“ към Генералния секретариат на Парламента (наричан по-нататък „генералният директор по персонала“) жалбоподателката подава на основание член 90, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“) искане за съдействие по член 24 от Правилника (наричано по-нататък „искането за съдействие“) предвид приложимостта по аналогия на тези разпоредби спрямо договорно наетите служители по силата съответно на членове 92 и 117 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз.
В подкрепа на искането за съдействие жалбоподателката изтъква, че е жертва на психически тормоз от страна на началника на отдела за аудио-визуални материали, който намирал израз в поведението и устните и писмените изявления на последния, по-специално на събранията на отдела. Тя отправя искане да бъдат предприети неотложни мерки за незабавната и' защита срещу предполагаемия извършител на тормоза, както и ООСД да образува административно разследване за установяване на истинността на фактите.
С писмо от 13 януари 2015 г. R. N., началник на отдел „Човешки ресурси“ (наричан по-нататък „отдел „Човешки ресурси“) към дирекция „Ресурси“ при ГД „Персонал“, който впрочем е и председател на Консултативния комитет, потвърждава пред жалбоподателката, че е получил искането ѝ за съдействие, и я уведомява, че то ще бъде изпратено на генералния директор по персонала, който ще се произнесе по него в качеството си на ООСД в четиримесечен срок, след изтичането на който евентуално може да се счита, че е налице мълчалив отказ по това искане, който впоследствие може да се обжалва по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника.
С писмо от 23 януари 2015 г. адвокатът на жалбоподателката довежда до знанието на генералния директор по персонала по-специално обстоятелството, че началникът на отдела за аудио-визуални материали е бил уведомен за подаването на искането за съдействие и за образуването на административно разследване от ООСД. Всъщност тази информация била отразена в протокола от събрание на отдела за аудио-визуални материали, което допринесло за разпространяването на някои поверителни сведения не само сред колегите на жалбоподателката, но и сред външни за институцията лица. На това събрание началникът на отдела съобщил също, че жалбоподателката няма да се върне в отдела за аудио-визуални материали и че поради това трябва да се предвиди преструктуриране на координираната от нея секция „Newsdesk Hotline“ в този отдел (наричана по-нататък „Newsdesk Hotline“).
С електронно писмо от 26 януари 2015 г. служител в отдел „Назначаване на договорно наети служители и акредитирани парламентарни сътрудници“ към дирекция „Развитие на човешките ресурси“ при ГД „Персонал“ изпраща на жалбоподателката „известие за потвърждаване на преместването [ѝ] в друг отдел, считано от 21 [януари] 2015 г.“. В това известие, също от 26 януари 2015 г., се посочва, че жалбоподателката ще бъде назначена със задна дата, считано от 21 януари 2015 г., в отдела за програмата на Европейския съюз за посетители (наричан по-нататък „отделът за програмата за посетители“) към дирекцията за връзки с гражданите при ГД „Комуникации“ и че с изключение на тази промяна на местоработата в договора ѝ не е внесено друго изменение.
С писмо от 4 февруари 2015 г. (наричано по-нататък „решението от 4 февруари 2015 г.“) генералният директор по персонала отговаря на писмото на адвоката на жалбоподателката от 23 януари 2015 г., като посочва, че в полза на жалбоподателката е предприета мярка за отдалечаване на началника на отдела за аудио-визуални материали, състояща се в преназначаването ѝ в отдела за програмата за посетители. Що се отнася до сведенията, разгласени от началника на отдела за аудио-визуални материали на събранието на отдела, генералният директор по персонала посочва на жалбоподателката, че те „трябва да се разглеждат в контекста на мярката за отдалечаване, предприета в [нейна] полза […], а не като сплашване, насочено към останалите членове на отдела, [и] още по-малко като нова проява на тормоз спрямо [нея]“. Освен това генералният директор по персонала уведомява жалбоподателката, че след задълбочено разглеждане на нейната преписка и в отговор на искането ѝ за образуване на административно разследване е решил да изпрати преписката на Консултативния комитет, чийто председател ще я държи в течение на по‑нататъшното развитие. Генералният директор по персонала счита, че по този начин отговаря на искането за съдействие и че това води, в рамките на неговата компетентност, до „приключването на разглеждането на преписката“ на жалбоподателката.
С писмо от 12 февруари 2015 г. адвокатът на жалбоподателката, от една страна, отправя искане до генералния директор по персонала да уточни обхвата на мярката, обявена в решението му от 4 февруари 2015 г., и по‑специално да посочи дали мярката за отдалечаване на жалбоподателката е приета като временна. От друга страна, той припомня, че съгласно вътрешните правила на Консултативния комитет по проблемите на тормоза и неговото предотвратяване на работното място (наричани по-нататък „вътрешните правила относно тормоза“), и по-специално членове 14 и 15 от тях, Консултативният комитет не е компетентен да се произнася по искания за съдействие. Всъщност задачата му била само да изпрати поверителен доклад до генералния секретар, който при всички положения трябва да вземе мерки по член 16 от тези вътрешни правила. Поради това жалбоподателката счита, че генералният директор по персонала, а не Консултативният комитет е лицето, оправомощено да се произнесе по искането за съдействие в качеството на ООСД.
В писмо от 4 март 2015 г. генералният директор по персонала потвърждава позицията си, че с решението си да изпрати искането за съдействие на Консултативния комитет е „приключ[ил] разглеждането на преписката в рамките на [своята] компетентност“ и че макар Бюрото на Парламента да му е възложило правомощията на ООСД да се произнася по исканията за съдействие, подадени на основание член 24 от Правилника, той все пак не може да пренебрегне вътрешните правила относно тормоза, които предоставят единствено и само на генералния секретар грижата да предприеме действия в случай на евентуално все още продължаващ тормоз. Освен това той посочва, че мярката за отдалечаване на жалбоподателката от отдела за аудио-визуални материали чрез преназначаването ѝ в отдела за програмата за посетители е предприета както по молба на заинтересованото лице, изложена в искането му за съдействие, така и „в интерес на службата, за да се отговори на нарасналите потребности на [отдела за програмата за посетители]“, и че това преназначение трябва да остане в сила до изтичането на срока на нейния договор.
С електронно писмо от 17 март 2015 г. жалбоподателката е поканена от Консултативния комитет да се яви, за да бъде изслушана от него на 25 март същата година.
С писмо от 24 април 2015 г. жалбоподателката подава жалба по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника, първо, срещу решението за преназначаване, доколкото с него ООСД я е преназначил за постоянно, а не временно, в отдела за програмата за посетители, второ, срещу решението от 4 февруари 2015 г., с което генералният директор по персонала се е произнесъл по искането ѝ за съдействие, като е счел разглеждането на преписката за приключено „в рамките на неговата компетентност“, и трето, срещу мълчаливия отказ на ООСД по искането за съдействие, който според нея е постановен на 11 април 2015 г.
С решение от 28 май 2015 г., взето в отговор на подадено от жалбоподателката на 22 май 2015 г. искане за подновяване на договора и', ООСД решава да не поднови посочения договор, тъй като в отдела за програмата за посетители, в който тя е назначена, вече няма обоснована нужда от допълнителни човешки ресурси (наричано по-нататък „решението за неподновяване“).
С писмо от 20 август 2015 г. генералният секретар в качеството си на ООСД решава да уважи частично жалбата, която жалбоподателката подава по административен ред на 24 април същата година (наричано по-нататък „решението от 20 август 2015 г.“). Относно преназначаването на жалбоподателката в отдела за програмата за посетители генералният секретар припомня, че то по необходимост е временно и трябва да запази действието си през целия период на административното разследване, което все още е в ход, и по същество отхвърля доводите на жалбоподателката срещу основателността или условията за прилагане на мярката за отдалечаване.
За сметка на това в решението от 20 август 2015 г. генералният секретар решава да измени решението от 4 февруари 2015 г. в частта, в която генералният директор по персонала неправилно приема, че ООСД е приключил разглеждането на преписката по искането за съдействие. В това отношение той уточнява, че впоследствие генералният директор по персонала щял да се произнесе с окончателно решение по посоченото искане за съдействие и че в резултат на това, противно на твърдяното от жалбоподателката, не бил постановен никакъв мълчалив отказ по искането за съдействие, поради което жалбата ѝ по административен ред била недопустима в тази част.
С жалба, подадена в секретариата на Съда на публичната служба на Европейския съюз на 17 ноември 2015 г. на основание член 270 ДФЕС, първоначално заведена под номер F‑142/15, жалбоподателката иска по‑специално да бъде отменен мълчаливият отказ на ООСД по искането ѝ за съдействие, който според нея е постановен на 11 април 2015 г., както и решението от 20 август 2015 г. за отхвърляне на жалбата по административен ред от 24 април 2015 г.
С писмо от 8 декември 2015 г. генералният директор по персонала уведомява жалбоподателката за намерението си да приеме искането ѝ за съдействие за неоснователно по-специално след като Консултативният комитет е изслушал началника на отдела за аудио-визуални материали и четиринадесет други длъжностни лица и служители в този отдел. Той приканва жалбоподателката в съответствие с член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права на Европейския съюз да изложи становището си по намерението му да обяви искането ѝ за съдействие за неоснователно, като ѝ дава възможност да направи това на среща или писмено по нейна преценка. На жалбоподателката е определен срок до 20 декември 2015 г., в който да уведоми генералния директор по персонала какви са намеренията и' в това отношение.
С писмо от 17 декември 2015 г. адвокатът на жалбоподателката информира генералния директор по персонала, че същата ще представи становището си в писмен вид. Все пак, позовавайки се в това отношение на решение от 23 септември 2015 г., Cerafogli/ЕЦБ (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), той отправя искане да му бъде предоставен докладът на Консултативния комитет, който нарича „докладът от разследването“, и отправя отново това искане в писмо от 5 февруари 2016 г.
С писмо от 9 февруари 2016 г. генералният директор по персонала предоставя на жалбоподателката срок до 1 април 2016 г., в който да представи писменото си становище по намерението му да отхвърли искането за съдействие. Освен това той отбелязва, че Консултативният комитет му е изпратил само становище със заключение за липса на психически тормоз по отношение на жалбоподателката. В това отношение било нормално Консултативният комитет да не изпраща доклад, какъвто е посочен в член 14 от вътрешните правила относно тормоза, тъй като Консултативният комитет изготвял такъв доклад само в случаите, в които установи наличие на психически тормоз.
С жалба, подадена в секретариата на Съда на публичната служба на 14 март 2016 г. и първоначално заведена под номер F‑14/16, жалбоподателката иска по-специално да бъде отменено решението за неподновяване.
На 1 април 2016 г. жалбоподателката представя писмено становище по писмата на генералния директор по персонала от 8 декември 2015 г. и 9 февруари 2016 г. В него жалбоподателката още веднъж заявява, че поведението на началника на отдела за аудио-визуални материали спрямо нея съставлява психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника, и по-специално оспорва твърдението на генералния директор по персонала, че Консултативният комитет не бил изготвил доклад по смисъла на член 14 от вътрешните правила относно тормоза, а дал само становище. В това отношение тя твърди, че отказът на генералния директор по персонала да ѝ предостави пълните заключения на Консултативния комитет, е в нарушение на правото ѝ на защита и лишава от полезно действие представеното от нея становище.
С решение от 3 юни 2016 г. генералният директор по персонала, действащ в качеството на ООСД, отхвърля искането за съдействие (наричано по-нататък „обжалваното решение“). В това решение той посочва по-специално, че жалбоподателката е уведомена изчерпателно и подробно за мотивите, поради които на 8 декември 2015 г. я е информирал за намерението си да отхвърли искането за съдействие. Все пак припомня, че той единствен е компетентен да разгледа искането за съдействие и че Консултативният комитет не разполага с никакви правомощия за вземане на решение в това отношение. Впрочем според него жалбоподателката няма никакво субективно право да получи доклад от разследването, становище или протоколи от изслушването на свидетелите пред Консултативния комитет.
Що се отнася до изтъкнатите от жалбоподателката процесуални нарушения, генералният директор по персонала счита по-специално, че с изпращането на копие от искането за съдействие до председателя на Консултативния комитет жалбоподателката не е сезирала официално този комитет с жалба по смисъла на вътрешните правила относно тормоза.
По съществото на жалбата генералният директор по персонала поддържа извода, изложен в писмото му от 8 декември 2015 г., и в резултат на това решава, че описаният от жалбоподателката случай не попада в обхвата на понятието за психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника.
В съответствие с член 3 от Регламент (ЕС, Евратом) 2016/1192 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2016 година за прехвърляне на Общия съд на компетентността да разглежда като първа инстанция спорове между Европейския съюз и неговите служители (
ОВ L 200, 2016 г., стр. 137
) дела F‑142/15 и F‑14/16 са прехвърлени на Общия съд на етапа на производството, на който се намират към 31 август 2016 г. Те са заведени съответно под номера T‑570/16 и T‑584/16 и впоследствие са разпределени на първи състав на Общия съд.
На 6 септември 2016 г. жалбоподателката подава жалба по административен ред срещу обжалваното решение на основание член 90, параграф 2 от Правилника. В подкрепа на тази жалба по административен ред тя се позовава на нарушения на правото на защита, на член 41 от Хартата на основните права, на правото на изслушване и на принципа на състезателност, както и на нарушения в производството пред Консултативния комитет, на явни грешки в преценката, на нарушение на членове 12а и 24 от Правилника и на нарушение на задължението за съдействие и на задължението за полагане на грижа.
С решение от 4 януари 2017 г. генералният секретар в качеството на ООСД отхвърля посочената жалба по административен ред (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на жалбата по административен ред“).
Що се отнася до оплакването на жалбоподателката, че ООСД не ѝ изпратил доклада, изготвен от Консултативния комитет, и протоколите от изслушването на свидетелите, генералният секретар приема по-конкретно, че с оглед на съдебната практика, произтичаща от решения от 11 юли 2013 г., Tzirani/Комисия (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
) и от 23 септември 2015 г., Cerafogli/ЕЦБ (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), ООСД не е длъжен да изпрати тези документи на жалбоподателката по-специално тъй като в рамките на Парламента Консултативният комитет трябва да работи в условията на максимална поверителност и при опазване на тайна. За да се гарантира свободата на изразяване на всички участници, и по-специално на свидетелите, било невъзможно ООСД да изпрати на жалбоподателката споменатите документи.
Освен това генералният секретар подчертава, че членовете на Консултативния комитет не участват в заседанията на последния по силата на заеманата от тях длъжност в администрацията на Парламента и че между тези членове и изслушаните от комитета свидетели не е налице никаква йерархична връзка. Що се отнася до двамата свидетели, които жалбоподателката е поискала да бъдат изслушани, генералният секретар посочва, че те са отказали да свидетелстват. Относно поисканото от жалбоподателката изслушване на двамата лекари той подчертава, че същите никога не са присъствали на случилото се между жалбоподателката и предполагаемия извършител на тормоза и че съответно техните свидетелски показания не са релевантни.
Накрая, що се отнася до наличието в случая на психически тормоз по смисъла на член 12а, параграф 3 от Правилника, генералният секретар признава, че изложените от жалбоподателката обстоятелства биха могли да съставляват действия, извършени умишлено и многократно, по смисъла на тази разпоредба. Същевременно той приема следното:
„[Н]е трябва да се забравя, че предполагаемият извършител на тормоза е прекият ръководител на [жалбоподателката]. В естеството на задълженията на началника на отдел е да напомня на своите сътрудници да изпълняват нарежданията му, да дават своя принос за доброто сътрудничество между колегите, да обменят по подходящ начин полезна за работата информация или да дават обяснения, когато отсъстват от събранията. Следователно посочените от [жалбоподателката] действия като цяло видимо не съставляват непристойно поведение от страна на началник на отдела спрямо негов подчинен. Те по-скоро навеждат на мисълта, че началникът на отдела счита, че авторитетът му е бил оспорен, което е породило напрежение в момент, когато е необходимо да се вземат мерки за подобряването на работата на отдела. Твърдяното обидно отношение към [жалбоподателката] пред нейните колеги без възможност да се защити е проявено именно по време на събрания, на които са обсъждани проблемите в работата на отдела. Изявленията, приписвани на предполагаемия извършител на тормоза, несъмнено са неприятни, но трябва да бъдат поставени в този контекст на напрежение и проблеми в работата […]“.
Производство и искания на страните
Жалбата по настоящото дело е подадена от жалбоподателката в секретариата на Общия съд на 12 април 2017 г.
С решения от 24 април 2017 г., HF/Парламент (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
) и HF/Парламент (
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
) Общият съд отхвърля предходните жалби на жалбоподателката.
С писмо на секретариата от 1 септември 2017 г. в рамките на процесуално-организационните действия от Парламента е поискано да представи пред Общия съд доклада, или евентуално заключението, изпратен(о) на ООСД от Консултативния комитет, без да се засягат разпоредбите на член 92, параграф 3 и на член 103 от Процедурния правилник на Общия съд.
В писмо от 12 септември 2017 г. Парламентът пояснява, че разискванията на Консултативния комитет са тайни и че имената на изслушаните от този комитет свидетели трябва да бъдат поверителни. При тези обстоятелства той иска становището на Консултативния комитет да се счита за поверително по смисъла на член 103 от Процедурния правилник.
С определение от 21 септември 2017 г. Общият съд разпорежда на Парламента на основание член 92, параграф 3 от Процедурния правилник да представи доклада или становището, който(което) Консултативният комитет е изпратил на ООСД в настоящия случай и който(което) Парламентът отказва да представи в отговор на разпореденото от Общия съд процесуално-организационно действие, като последният уточнява, че този документ няма да бъде изпратен на жалбоподателката на този етап от производството.
С писмо на секретариата от 22 септември 2017 г. в рамките на процесуално-организационните действия от Парламента е поискано също така да посочи на Общия съд дали в случая са изготвени протоколи от изслушването на свидетелите от Консултативния комитет, или от друга служба на Парламента. Ако са изготвени такива протоколи, Парламентът е приканен да ги представи пред Общия съд, без да се засягат разпоредбите на член 92, параграф 3 и на член 103 от Процедурния правилник.
На 25 септември 2017 г. Парламентът представя заключението на Консултативния комитет от 12 октомври 2015 г., което е изготвено под формата на становище (наричано по-нататък „становището на Консултативния комитет“). С писмо от същата дата той иска, по същите причини като изтъкнатите във връзка с това становище, протоколите от изслушването на свидетелите пред Консултативния комитет да се считат за поверителни по смисъла на член 103 от Процедурния правилник.
С определение от 2 октомври 2017 г. Общият съд разпорежда на Парламента на основание член 92, параграф 3 от Процедурния правилник да представи протоколите от изслушването на свидетелите пред Консултативния комитет, които Парламентът отказва да представи в отговор на разпореденото от Общия съд процесуално-организационно действие, като последният уточнява, че тези документи няма да бъдат изпратени на жалбоподателката на този етап от производството.
След двойна размяна на писмени становища писмената фаза на производството приключва на 10 октомври 2017 г.
На 12 октомври 2017 г. Парламентът представя протоколите от изслушването на свидетелите пред Консултативния комитет, които според него трябва да останат поверителни по отношение на жалбоподателката.
С определение от 30 ноември 2017 г. Общият съд разпорежда на Парламента да представи неповерителен вариант на становището на Консултативния комитет, в който да бъдат заличени имената на четиринадесетте изслушани лица, както и неповерителен вариант на протоколите от изслушването на свидетелите пред този комитет, в който да бъдат заличени само данните, позволяващи без основателно съмнение да се установи самоличността на различните свидетели. Освен това на същата дата в рамките на процесуално-организационните действия Общият съд поставя на страните въпроси с искане за писмен отговор, като същите изпълняват това искане в предвидения срок.
Жалбоподателката и Парламентът отговарят на въпросите, поставени от Общия съд в рамките на процесуално-организационните действия, съответно на 12 и на 15 декември 2017 г.
След като Парламентът представя неповерителен вариант на становището на Консултативния комитет, както и на протоколите от изслушването на четиринадесетте свидетели, сред които и на началника на отдела за аудио-визуални материали, както и на жалбоподателката, тези документи са връчени на последната, която на 15 януари 2018 г. представя становището си по тях, както и по писмените отговори на поставените от Общия съд въпроси.
Страните са изслушани в съдебното заседание за изслушване на устните състезания от 23 февруари 2018 г. Тъй като Парламентът не дава ясен и недвусмислен отговор на единия от въпросите на Общия съд, последният му предоставя възможност да отговори писмено. След като Парламентът дава отговор на 7 март 2018 г. и жалбоподателката представя становище по този отговор на 26 март 2018 г., Общият съд приключва устната фаза на производството.
Жалбоподателката иска от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение и ако е необходимо, решението за отхвърляне на жалбата по административен ред,
–
да осъди Парламента да заплати обезщетение, определено ex aequo et bono на 90000 EUR, за неимуществените вреди, които счита, че е претърпяла вследствие на нарушенията, допуснати от ООСД при разглеждането на искането за съдействие,
–
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
Парламентът иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По предмета на жалбата
Съгласно постоянната съдебна практика исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, водят до сезирането на Общия съд с жалба срещу акта, срещу който е подадена жалбата по административен ред, когато сами по себе си тези искания нямат самостоятелно съдържание (вж. в този смисъл решения от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент,
293/87
,
EU:C:1989:8
, т.
и от 6 април 2006 г., Camós Grau/Комисия,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, т.
).
В настоящия случай, тъй като решението за отхвърляне на жалбата по административен ред само потвърждава обжалваното решение, следва да се приеме, че искането за отмяна на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред няма самостоятелно съдържание и следователно няма основание за отделно произнасяне по него, макар че при разглеждането на законосъобразността на обжалваното решение ще трябва да се вземат под внимание, от една страна, мотивите в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, доколкото се предполага, че те трябва да съвпадат с мотивите на обжалваното решение (вж. в този смисъл решение от 9 декември 2009 г., Комисия/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, т.
и
и цитираната съдебна практика), и от друга страна, мотивите в писмото от 8 декември 2015 г., въз основа на което жалбоподателката е изслушана предварително от ООСД, тъй като в обжалваното решение се посочва, че същото е допълнено с препратка към това писмо, що се отнася до мотивите, по които ООСД приема, че жалбоподателката не е жертва на психически тормоз.
По искането за отмяна
В подкрепа на искането си за отмяна жалбоподателката официално сочи три основания, а именно:
–
първо, нарушение на правото на защита, на член 41 от Хартата на основните права, на правото на изслушване и на принципа на състезателност,
–
второ, процесуални нарушения, доколкото производството пред Консултативния комитет било неправомерно и пристрастно,
–
трето, явни грешки в преценката, нарушение на задължението за съдействие и на задължението за полагане на грижа, както и нарушение на членове 12а и 24 от Правилника.
По първото основание: нарушение на правото на защита, на член 41 от Хартата на основните права, на правото на изслушване и на принципа на състезателност
В подкрепа на първото си основание жалбоподателката припомня, че съгласно член 15 от вътрешните правила относно тормоза, когато Консултативният комитет е натоварен с провеждането на разследване, както е в настоящия случай, той трябва да изпрати заключението си на ООСД.
Жалбоподателката подчертава, че в решението от 9 февруари 2016 г. генералният директор по персонала обосновава отказа си да ѝ предостави искания от нея доклад на Консултативния комитет с факта, че в настоящия случай не бил изготвен доклад и че посоченият комитет му изпратил само становище. Впрочем, преди да получи становището на Консултативния комитет в рамките на съдебното производство, жалбоподателката оспорва факта, че в настоящия случай Консултативният комитет не е съставил доклад или не е изготвил заключение по същество съгласно вътрешните правила относно тормоза. Всъщност било малко вероятно писмото от 8 декември 2015 г. със своите едва две страници да отразява изчерпателно съдържанието на заключението на Консултативния комитет, при положение че това заключение е резултат от петнадесетмесечно разследване и от изслушването на началника на отдела за аудио-визуални материали и на тринадесет лица в качеството на свидетели. Освен това самото съдържание на това писмо не и' позволявало да разбере всички мотиви, взети предвид от ООСД в обжалваното решение, нито да оспори изявленията, които са могли да бъдат направени от някои свидетели или тяхното евентуално изопачаване от ООСД.
Във всеки случай жалбоподателката оспорва позицията на генералния секретар, изложена в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, че като подало жалба лице тя разполагала с по-малко права на защита. В това отношение тя счита, че във всички случаи принципът на състезателност и правото на защита налагали ООСД да и' предостави не само заключението на Консултативния комитет, но и протоколите от изслушването на свидетелите, документи, които тя в крайна сметка получава в хода на съдебното производство, по-специално защото нито в обжалваното решение, нито в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред ООСД не обосновава отказа си да предостави тези документи с необходимостта да се запази поверителна самоличността на разследваните лица и на свидетелите в разследването, по смисъла на съдебната практика, произтичаща от решение от 11 юли 2013 г., Tzirani/Комисия (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
).
Жалбоподателката счита, че позоваването на поверителността и опазването на тайна при работата на Консултативния комитет, каквито са предвидени във вътрешните правила относно тормоза, било неотносимо. Освен това ООСД можел да предвиди изготвянето на неповерителен вариант на доклада или на заключението на Консултативния комитет, както и на протоколите от изслушванията, което Парламентът в крайна сметка прави в изпълнение на действие по събиране на доказателства на Общия съд.
Тъй като не е разполагала с такива документи, за да изготви становището си от 1 април 2016 г., жалбоподателката счита, че не е разполагала с мотивите и всички съображения, взети предвид от ООСД при приемането на обжалваното решение. Съответно в настоящия случай ООСД нарушил и правото и' да бъде изслушана, предвидено в член 41 от Хартата на основните права.
Впрочем жалбоподателката посочва, че в досъдебното производство ООСД не се позовава на защитата на поверителността на свидетелите, предвидена в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права, за да обоснове отказа си да предостави достъп до заключението на Консултативния комитет и до протоколите от изслушването на свидетелите. Следователно с оглед на съдебната практика, произтичаща от решение от 12 декември 2013 г., Simpson/Съвет (
F‑142/11
,
EU:F:2013:201
, т.
), Парламентът не можел да се позове на този аспект във фазата на съдебното производство, за да обоснове решението на ООСД да откаже достъп до тези документи, тъй като такъв довод бил представен извън срока и поради това недопустим.
Парламентът иска да се установи, че не е налице първото основание, и изтъква, че във всеки случай от съдебната практика, на която жалбоподателката се позовава, по никакъв начин не произтича задължение за ООСД да и' предостави достъп до документите от работата на Консултативния комитет. Освен това той подчертава, че в настоящия случай ООСД решава да осигури поверителността на свидетелските показания не само по отношение на предполагаемия извършител на тормоза, но и на жалбоподателката, за да гарантира свободата на изразяване на свидетелите. В това отношение той се позовава на точка 41 от решение от 11 юли 2013 г., Tzirani/Комисия (
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
), в което Съдът на публичната служба постановява, че „освен ако не са налице особени обстоятелства, при разглеждането на жалба за психически тормоз трябва да се гарантира поверителността на събираните свидетелски показания, включително в хода на съдебното производство, тъй като възможността за евентуално снемане на тази поверителност във фазата на съдебното производство може да възпрепятства провеждането на безпристрастни и обективни разследвания, в които призованите за изслушване като свидетели служители да сътрудничат безрезервно“.
–
Предварителни съображения по разглеждането на искане за съдействие съгласно Правилника
В самото начало трябва да се припомни, че когато ООСД или, в зависимост от случая, органът по назначаването на дадена институция (наричан по-нататък „ОН“) е сезиран на основание член 90, параграф 1 от Правилника с искане за съдействие по смисъла на член 24 от този правилник, съгласно задължението за съдействие и ако установи наличието на инцидент, несъвместим с реда и спокойствието в службата, този орган трябва да се намеси с цялата необходима енергичност и да отговори с полагаемата се бързина и грижа предвид обстоятелствата по случая, за да установи фактите, и след като се запознае с тях, да вземе подходящи мерки. За тази цел е достатъчно длъжностното лице или служителят, който иска закрила от своята институция, да представи косвени доказателства за наличието на посегателствата, на които твърди, че е подложен. При наличието на такива доказателства съответната институция е длъжна да вземе подходящите мерки в сътрудничество с подалото жалба длъжностно лице, като извърши административно разследване, за да установи фактите, във връзка с които е подадено искането за съдействие (решения от 26 януари 1989 г., Koutchoumoff/Комисия,
224/87
,
EU:C:1989:38
, т.
и
, от 12 юли 2011 г., Комисия/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, т.
и от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
).
При наличие на твърдения за тормоз задължението за съдействие съдържа по-специално задължение за администрацията да разгледа сериозно, бързо и напълно поверително искането за съдействие, в което се твърди наличие на тормоз, и да уведоми лицето, подало искането, за хода по последното (решения от 24 април 2017 т., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
, от 27 ноември 2008 г., Klug/EMEA,
F‑35/07
,
EU:F:2008:150
, т.
и от 6 октомври 2015 г., CH/Парламент,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, т.
).
Що се отнася до мерките, които трябва да приеме в случай като разглеждания, който попада в приложното поле на член 24 от Правилника, администрацията разполага с широко право на преценка — под контрола на съдилищата на Европейския съюз — при избора на мерките и средствата за прилагане на член 24 от Правилника (решения от 15 септември 1998 г., Haas и др./Комисия,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, т.
, от 25 октомври 2007 г., Lo Giudice/Комисия,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, т.
и от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
).
Когато след подаване на искане за съдействие като разглежданото в настоящия случай администрацията реши да започне административно разследване, като евентуално го повери, както в разглеждания случай, на консултативен комитет (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2015 г., CH/Парламент,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, т.
), самият предмет на това административно разследване е да се потвърди или отхвърли наличието на психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника, така че ООСД не може да предрешава изхода от разследването и не трябва да изразява позиция, дори и мълчаливо, относно действителността на твърдения тормоз, преди да е получил резултатите от административното разследване. С други думи, започването на административно разследване предполага поради естеството си администрацията да не изразява преждевременно позиция най‑вече въз основа на едностранното изложение на фактите в искането за съдействие, тъй като тя е длъжна, напротив, да изрази позицията си едва след приключването на посоченото разследване, което трябва да бъде водено чрез противопоставяне на твърденията на длъжностното лице или служителя, подал искането за съдействие, с версията на фактите, представена от предполагаемия извършител на тормоза, както и с тази на лицата, които са били свидетели на действията, за които се твърди, че съставляват нарушение на член 12а от Правилника от страна на предполагаемия извършител на тормоза (вж. в този смисъл решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, от една страна, констатацията на администрацията — след края на административното разследване, проведено евентуално с помощта на орган, различен от ООСД, какъвто е Консултативният комитет — за наличие на психически тормоз може сама по себе си да окаже положително въздействие в терапевтичния процес по възстановяването на длъжностното лице или служителя, спрямо което(когото) е бил упражнен тормоз, и освен това може не само да обоснове дисциплинарни мерки по отношение на извършителя на тормоза, но също така да бъде използвано от пострадалото лице за целите на евентуален съдебен иск по националното право, в производството по който ще продължи да се прилага задължението за оказване на съдействие от ООСД на основание член 24 от Правилника и това задължение няма да се погаси след изтичането на срока на договора на съответния служител. От друга страна, провеждането на административното разследване до неговия край може, обратно, да позволи да се отхвърлят твърденията на предполагаемото пострадало лице, позволявайки по този начин да се поправят вредите, които такова обвинение, ако се е оказало неоснователно, е могло да причини на лицето, за което е образувано разследване по подозрение, че е извършило тормоз (вж. в този смисъл решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
и цитираната съдебна практика).
По този аспект най-напред следва да се отбележи, че Правилникът не предвижда конкретна процедура, която администрацията е длъжна да следва, когато разглежда искане за съдействие по член 24 от Правилника, подадено на основание член 90, параграф 1 от последния, с предмет твърдение на длъжностно лице или служител, че друго длъжностно лице или служител се е отнесъл към него по начин, който нарушава член 12а от Правилника.
По-нататък, следва да се припомни, че производството по административно разследване, образувано въз основа на направено от длъжностно лице или служител искане за съдействие по член 24 от Правилника във връзка с деяния на друго длъжностно лице или служител, за които се твърди, че съставляват психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника, несъмнено се образува по негово искане, но не би могло да се разглежда като производство по разследване, образувано срещу това длъжностно лице или този служител (вж. в този смисъл решение от 16 май 2012 г., Skareby/Комисия,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, т.
). Всъщност съгласно постоянната съдебна практика ролята на лицето, което е подало искането за съдействие и твърди, че е извършен тормоз, се състои основно в съдействието му за правилното провеждане на административното разследване с цел да се установят фактите (решения от 26 януари 1989 г.,Koutchoumoff/Комисия,
224/87
,
EU:C:1989:38
, т.
и
, от 25 октомври 2007 г., Lo Giudice/Комисия,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, т.
и от 6 октомври 2015 г., CH/Парламент,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, т.
).
Впрочем зачитането на правото на защита, както е посочено в член 48 от Хартата на основните права, озаглавен „Презумпция за невиновност и право на защита“, несъмнено налага адресатите на решения, които засягат осезаемо интересите им, да имат възможност да представят надлежно становището си по обстоятелствата, които могат да бъдат изтъкнати срещу тях, за да обосноват тези решения (решение от 14 юни 2016 г., Marchiani/Парламент,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, т.
), и включва спазването на принципа на състезателност, надхвърлящо зачитането на правото на изслушване, което впрочем също е гарантирано като част от член 41 от Хартата, озаглавен „Право на добра администрация“. При все това зачитането на правото на защита по член 48 от Хартата на основните права може да бъде изтъкнато само в рамките на производство, което е образувано „срещу“ дадено лице и може да завърши с увреждащ го акт, в който администрацията приема уличаващи доказателства срещу него (вж. в този смисъл решение 16 май 2012 г., Skareby/Комисия,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, т.
).
От това следва, че в рамките на производството, което ОН или ООСД провежда, за да се произнесе по искане за съдействие на основание нарушение на член 12а от Правилника, подалото това искане лице не може да се позовава на зачитане на правото на защита по член 48 от Хартата на основните права като такова, нито в този контекст може да се позовава на него през призмата на нарушение на принципа на състезателност.
Същото впрочем се отнася и до предполагаемия извършител на тормоза. Всъщност той несъмнено може да бъде лично засегнат от искането за съдействие, довело до образуването на административно разследване, и може да му се наложи още на този етап да се защитава срещу повдигнатите срещу него обвинения, което е основание същият да може да бъде изслушан — евентуално многократно — в хода на разследването (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
). Едва на по-късен етап от производството обаче, ако срещу него бъде образувано дисциплинарно производство, например чрез сезирането на дисциплинарния съвет, той би могъл да се ползва от правото на защита по член 48 от Хартата на основните права, и по-специално от принципа на състезателност, като трябва да се подчертае, че Правилникът предвижда само правото да бъде изслушано становището му по образуването на дисциплинарното производство и че производството придобива състезателен характер едва след сезирането на дисциплинарния съвет (вж. в този смисъл решение от 19 март 1998 г., Tzoanos/Комисия,
T‑74/96
,
EU:T:1998:58
, т.
).
Въпреки това на лицето, подало искане за съдействие, в качеството му на предполагаема жертва, трябва да се признаят процесуални права, различни от правото на защита по член 48 от Хартата на основните права, които не са така широки като последното (решения от 16 май 2012 г., Skareby/Комисия,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, т.
и от 16 декември 2015 г., De Loecker/ЕСВД,
F‑34/15
,
EU:F:2015:153
, т.
) и които в крайна сметка произтичат от правото на добра администрация, предвидено понастоящем в член 41 от Хартата на основните права.
Всъщност следва да се припомни, че целта на административно разследване, образувано от администрацията в отговор на искане за съдействие по член 24 от Правилника, е да внесе разяснения по спорните факти, въз основа на изводите от разследването, за да може администрацията да вземе окончателна позиция по този въпрос, позволяваща ѝ или да приключи разглеждането на искането за съдействие, без да взема по-нататъшни мерки, или, когато твърдените факти са се оказали верни и попадат в приложното поле на член 12а от Правилника, да започне дисциплинарно производство с цел евентуално да наложи дисциплинарни санкции срещу твърдения извършител на тормоза (вж. решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така, от една страна, когато в рамките на мерките, които решава да приеме в отговор на искане за съдействие, администрацията вземе решение да започне дисциплинарно производство на основание член 86 от Правилника с мотива, че обвиненото в това искане лице е нарушило забраната по член 12а от Правилника, така воденото производство е насочено срещу това длъжностно лице или този служител, като предполагаем извършител на тормоза, така че последният вече може да се ползва от всички процесуални гаранции за упражняване на правото на защита по член 48 от Хартата на основните права, и по-специално принципа на състезателност. Това са гаранциите, предвидени в приложение IX към Правилника.
От друга страна, когато в отговор на искане за съдействие администрацията реши, че изтъкнатите в подкрепа на това искане данни не са основателни и съответно, че посоченото поведение не съставлява психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника, такова решение уврежда лицето, подало искането за съдействие (вж. в този смисъл решения от 12 септември 2007 г., Combescot/Комисия,
T‑249/04
,
EU:T:2007:261
, т.
и от 11 май 2010 г., Nanopoulos/Комисия,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, т.
), и има неблагоприятни последици за него по смисъла на член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права.
Така с оглед на зачитането на правото на добра администрация лицето, подало искането за съдействие, задължително трябва да бъде надлежно изслушано съгласно член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права, преди ОН или ООСД да приеме решението за отхвърляне на искането за съдействие. Това предполага предварително да бъде изслушано становището на заинтересованото лице по мотивите, които ОН или ООСД възнамерява да изтъкне в подкрепа на решението да отхвърли това искане.
В настоящия случай е безспорно, че жалбоподателката е изслушана от ООСД, по-конкретно по писмото от 8 декември 2015 г. на генералния директор по персонала, в което той подробно излага причините, поради които в качеството си на ООСД не възнамерява да признае, че посочените от жалбоподателката деяния съставляват психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника. Жалбоподателката обаче счита, че писменото становище, което представя на 1 април 2016 г., не представлява надлежно изслушване, тъй като при изготвянето му не е разполагала със становището на Консултативния комитет, нито с протоколите от изслушването на свидетелите.
Следователно трябва да се установи дали в настоящия случай правото на жалбоподателката да бъде изслушана, изисква тя да разполага със становището на Консултативния комитет и с протоколите от проведените от този комитет изслушвания, за да изготви становището си по мотивите, които ООСД изтъква в писмото от 8 декември 2015 г. с оглед на отхвърлянето на искането за съдействие.
–
По задължението на ООСД да изпрати на жалбоподателката становището на Консултативния комитет преди приемането на обжалваното решение
По дело, в което се разглежда не Правилникът, а нормативната уредба, приложима по отношение на Европейската централна банка (ЕЦБ), Общият съд постановява, че когато администрацията реши да образува административно разследване и последното приключва с изготвянето на доклад, служителят на тази институция, който е подал „жалба“ — съгласно терминологията, използвана в относимата към тази институция нормативна уредба — за да се оплаче от деяния, за които твърди, че попадат в обхвата на понятието за психически тормоз съгласно определението на това понятие в правилата, приложими към персонала на ЕЦБ, то следва — подобно на лицето, срещу което е отправено обвинението — да получи възможността да представи становището си по проекта на доклада от разследването, предвиден в посочените правила, преди администрацията на ЕЦБ да се произнесе по жалбата, или да представи становище поне по обстоятелствата, които администрацията взема предвид при приемането на своето решение (вж. в този смисъл решение от 23 септември 2015 г., Cerafogli/ЕЦБ,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, т.
).
В областите на приложение на Правилника от ОН или евентуално от ООСД се иска да разглежда не жалби, а искания за съдействие, отправени на основание член 24 и член 90, параграф 1 от Правилника. В това отношение Правилникът, за разлика от режима, приложим по отношение на ЕЦБ, не предвижда конкретна процедура относно начина, по който ОН или ООСД следва да разглежда искане за съдействие по член 24 от Правилника, основано на нарушение на член 12а от него, нито разпоредба, която сама по себе си да налага становището на консултативен комитет или протоколите от изслушването на свидетелите пред този комитет да бъдат изпращани на подалото искането за съдействие лице или на обвиненото в това искане лице в качеството му на предполагаем извършител на тормоза.
Прието е обаче, че стига да не се засяга защитата на интересите на разследваните лица и на свидетелите в рамките на разследването, нито една разпоредба от Правилника не забранява предоставянето на окончателния доклад от разследването на трето лице, което би имало законен интерес да се запознае с него, като например лицето, което е подало искане за съдействие по член 24 от Правилника и твърди, че е нарушен член 12а от Правилника. В този контекст се подчертава, че в рамките на автономията, с която разполагат при изпълнението на тези разпоредби на Правилника, понякога някои институции са решавали да постъпят така и са предоставяли на лицето, подало искане за съдействие, окончателния доклад от разследването било преди обжалването по съдебен ред, прилагайки доклада към приетото окончателно решение по искането за съдействие, било при изпълнението на процесуално-организационно действие, разпоредено от съда на Съюза, който трябва да се произнесе по спора на първа инстанция (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2013 г., Tzirani/Комисия,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, т.
).
Общият съд обаче счита, че когато ООСД реши, както в настоящия случай, да ползва становището на консултативен комитет, на който поверява задачата да проведе административно разследване, и когато в решението по искането за съдействие взема предвид становището на този консултативен комитет, посоченото становище, което е консултативно и може да бъде изготвено в неповерителен вариант при зачитане на анонимността на свидетелите, трябва — с оглед на правото на лицето, подало искането за съдействие, да бъде изслушано — по принцип да бъде доведено до знанието на последното, дори и вътрешните правила относно тормоза да не предвиждат това.
Ето защо ООСД е нарушил правото на изслушване, посочено в член 41 от Хартата на основните права, като в решението от 9 февруари 2016 г., в обжалваното решение и в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред отказва да предостави на жалбоподателката становището на Консултативния комитет и така в разглеждания случай я е изслушал само въз основа на писмото от 8 декември 2015 г., в което са изложени мотивите, поради които генералният директор по персонала възнамерява да отхвърли искането за съдействие.
–
По задължението на ООСД да изпрати на жалбоподателката протоколите от изслушването на свидетелите преди приемането на обжалваното решение
Що се отнася до протоколите от изслушването на свидетелите пред Консултативния комитет, ООСД отказва да ги предостави на жалбоподателката, за да гарантира поверителността на работата на Консултативния комитет, необходима, за да се осигури свободата на изразяване на свидетелите, като преди всеки разговор с Консултативния комитет на последните се припомня, че разполагат с такава свобода. Противно на поддържаното от жалбоподателката, този мотив, чиято цел е да се защити поверителността на свидетелите, се съдържа в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред и следователно може — предвид факта, че досъдебното производство търпи развитие — да бъде посочен отново и уточнен от Парламента в съдебната фаза.
В това отношение Общият съд счита, че по принцип, за да се гарантира ефективното прилагане на забраната на всяка форма на психически или сексуален тормоз на работното място, администрацията може да предвиди възможността на свидетелите, приели да дадат показания относно спорните факти в случай на твърдение за тормоз, да се гарантира, че показанията им ще останат поверителни както по отношение на предполагаемия извършител на тормоза, така и на предполагаемата жертва, поне в рамките на производството по разглеждане на искането за съдействие по член 24 от Правилника.
Всъщност, от една страна, тъй като една от целите на администрацията при разглеждането на искане за съдействие е да се възстанови спокойната атмосфера в колектива, довеждането на съдържанието на свидетелските показания до знанието както на предполагаемия извършител на тормоза, така и на предполагаемата жертва може да застраши постигането на тази цел, като стане причина за подновяване на евентуална междуличностна вражда в колектива и като възпре лицата, които могат да дадат съответни показания, да правят това занапред.
От друга страна, когато дадена институция получи информация, която е предоставена доброволно, но едновременно е поискана поверителност с цел да се защити анонимността на информатора, институцията, която се съгласява да получи информацията, е длъжна да спази това условие (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 7 ноември 1985 г., Adams/Комисия,
145/83
,
EU:C:1985:448
, т.
). Впрочем същото може да важи и когато длъжностни лица или служители приемат да дадат свидетелски показания, за да позволят на администрацията да установи фактите, във връзка с които е подадено искане за съдействие, но в замяна на това искат анонимността им да бъде гарантирана по отношение на предполагаемия извършител на тормоза и/или на предполагаемата жертва, като трябва да се подчертае, че макар от гледна точка на Правилника тяхното участие да е желателно, те не са длъжни непременно да сътрудничат на разследването, давайки показания.
Въпреки това, когато администрацията реши да образува дисциплинарно производство срещу предполагаемия извършител на тормоза, правото на защита на последния е уредено изрично в приложение IX към Правилника, като ОН или ООСД трябва да предостави на заинтересованото лице всеки документ, който то би искало да подложи на преценката на дисциплинарния съвет, а последният има задължението евентуално да изслуша отново лицата, станали свидетели на укоримите деяния.
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се констатира, че ООСД не е нарушил правото на изслушване, предвидено в член 41 от Хартата на основните права, като в настоящия случай е отказал да изпрати на жалбоподателката протоколите от изслушването на свидетелите в досъдебната фаза.
–
По последиците от нарушението на правото на изслушване, състоящо се в неизпращането в досъдебната фаза на становището на Консултативния комитет
Що се отнася до последиците от непредоставянето на жалбоподателката на становището на Консултативния комитет в досъдебната фаза, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика, дори при нарушение на правото на изслушване, за да се уважи основанието, е необходимо освен това производството да е можело да достигне до различен резултат при липсата на това нарушение (вж. в този смисъл определение от 14 април 2016 г., Dalli/Комисия,
C‑394/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:262
, т.
и решения от 6 февруари 2007 г., Wunenburger/Комисия,
T‑246/04 и T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, т.
и от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
, т.
).
В настоящия случай в становището си от 15 януари 2018 г. жалбоподателката изтъква, че становището на Консултативния комитет е кратко и че ако то действително отразява работата на комитета, трябвало да се признае, че тя изглежда недостатъчна с оглед на подадената от нея жалба. Въпреки това предвид широкото право на преценка на Консултативния комитет при организацията на неговата работа Общият съд не счита, че лаконичността на становището на този комитет е пречка той да изпълни своята консултативна цел. Освен това, за да се произнесе по искането за съдействие, което съдържа подробно изложение на укоримите деяния, ООСД разполага не само с това консултативно становище, било то и кратко, но също и с протоколите от изслушването на свидетелите, които дават цялостна и подробна представа за това, което действително се е случило, както и за начина, по който то се възприема от отделните членове на персонала в разглеждания отдел.
Запитана отново по този аспект в съдебното заседание, жалбоподателката не може да обясни конкретно какви нови доводи, различни от тези, които е изтъкнала в досъдебната фаза, е можела да представи, ако е разполагала със становището на Консултативния комитет — нови доводи, които да може да окажат въздействие върху обжалваното решение, мотивите за което са изрично изложени пред нея в писмото от 8 декември 2015 г. Всъщност доводите, които тя изтъква, включително в съдебното заседание, целят да представят структурата на отдела за аудио-визуални материали, която същата квалифицира като кланова, и неоснователните критики на началника на отдела относно качеството на нейната работа, и по-специално твърдението, че не споделяла информация и че и' липсвали умения за работа в екип. Следователно тези доводи се отнасят до съдържанието на свидетелските показания, отразени в протоколите от изслушването на свидетелите, а не до становището на Консултативния комитет, с което тя всъщност се е запознала в хода на съдебната фаза. Това обаче е единственият документ, който ООСД е трябвало да предостави на жалбоподателката за нуждите на надлежното и' изслушване преди отхвърлянето на искането за съдействие.
При това положение следва да се приеме, че не е налице първото основание.
По второто основание: процесуални нарушения, доколкото проведеното от Консултативния комитет производство било неправомерно и пристрастно
В подкрепа на второто си основание жалбоподателката изтъква по същество, че доколкото тринадесет от четиринадесетте свидетели, изслушани от Консултативния комитет, са длъжностни лица или служители, подчинени на предполагаемия извършител на тормоза, те не можели да дадат обективни свидетелски показания. Това положение било утежнено от факта, че председателят на Консултативния комитет е самият началник на отдел „Човешки ресурси“, така че присъствието му в Консултативния комитет не можело да вдъхне увереност у изслушваните свидетели, че съдържанието на техните показания няма да има последици за професионалното им развитие.
Освен това жалбоподателката упреква ООСД, че Консултативният комитет не е изслушал едно от медицинските лица на институцията, нито психолога на Парламента, въпреки нейното искане в този смисъл. Според нея обаче тези лица е можело да дадат „по-обективни показания“ поради липсата на йерархична връзка между тях и предполагаемия извършител на тормоза. Те можели по-специално да потвърдят, от една страна, че жалбоподателката се е оплаквала в рамките на институцията, че е жертва на психически тормоз, още преди да се консултира с личния си лекар, и от друга страна, че същата е показвала симптоми, характерни за лицата, изложени на психически тормоз. От това тя прави извода, че в настоящия случай Консултативният комитет проявява пристрастност при провеждането на разследването.
Накрая, жалбоподателката счита, че ООСД не представя доказателство, че Консултативният комитет действително се е свързал с двамата посочени от нея свидетели, които според ООСД отказали да дадат показания пред този комитет. Във всеки случай тя оспорва думите, приписани на един от двамата свидетели, Z, че същата не била в ежедневен контакт с жалбоподателката. Всъщност кабинетът на Z бил в съседство с нейния и същата е общувала многократно с нея, както е видно от разменените електронни писма, които жалбоподателката прилага към репликата си.
Парламентът иска да се установи, че не е налице второто основание.
В това отношение той изтъква, че членовете на Консултативния комитет участват в неговите заседания не в качеството си на длъжностни лица или на служители на Парламента, а в лично качество. Освен това, противно на поддържаното от жалбоподателката, председателят на Консултативния комитет ни най-малко не отговарял за всички служители, назначени по силата на Правилника, и нямал йерархична връзка с лицата, дали показания по настоящия случай. Парламентът оспорва също така твърдението на жалбоподателката, съгласно което, поради факта че тринадесет от четиринадесетте свидетели са йерархично подчинени на предполагаемия извършител на тормоза, същите не можели да свидетелстват свободно. Всъщност според Парламента, от една страна, тези лица естествено се намират в най-добра позиция да дадат полезни показания по спорните факти. От друга страна, именно за да се гарантира свободата на изразяване на свидетелите, било предвидено предполагаемият извършител на тормоза и предполагаемата жертва да нямат достъп до съдържанието на техните показания. Накрая, що се отнася до двамата посочени от жалбоподателката свидетели, Парламентът представя електронно писмо, изпратено на 4 септември 2015 г. от едно от неговите длъжностни лица, член на секретариата на Консултативния комитет, до председателя на Консултативния комитет, в което това длъжностно лице докладва контактите си с двете лица, които жалбоподателката иска да бъдат призовани като свидетели, и причините, които тези две лица изтъкват, за да аргументират отказа си да бъдат изслушани.
Що се отнася до факта, че Консултативният комитет не е изслушал всички лица, които жалбоподателката е искала да дадат показания, Общият съд припомня, че органът, натоварен с административно разследване, чиято задача е да проучва възложените му преписки на пропорционален принцип, разполага с широко право на преценка, що се отнася до воденето на разследването, и по-специално що се отнася до оценката на качеството и ползата от оказваното от свидетелите съдействие (решение от 11 юли 2013 г., Tzirani/Комисия,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай, от една страна, противно на изтъкнатото от жалбоподателката, от представеното от Парламента електронно писмо е видно, че единият от двамата членове на секретариата на Консултативния комитет се е свързал с двете лица, които тя е искала да бъдат изслушани от този комитет, но че те са отказали да дадат показания, изтъквайки различни мотиви.
В това отношение обаче следва да се подчертае, че макар да е желателно съдействието за административното разследване на длъжностните лица и служителите на дадена институция, независимо дали са на активна служба, или в пенсия, от гледна точка на Правилника те не са непременно длъжни да свидетелстват пред орган като Консултативния комитет.
Съответно предвид факта, че поканените лица, включително Z, могат да откажат да свидетелстват, без да се налага да изтъкнат основателна причина за това, е безпредметно жалбоподателката да оспорва думите на един от двамата членове на секретариата на Консултативния комитет, че Z, по онова време вече в пенсия, била заявила, че няма пряко участие във фактите — предмет на разследването, че е имала малко контакти с жалбоподателката, че не е участвала в разглежданите в настоящия случай събрания на отдела за аудио-визуални материали и че е научила за наличието на конфликт между жалбоподателката и началника на отдела за аудио-визуални материали косвено, само въз основа на казаното от колега.
От друга страна и при всички случаи, Консултативният комитет изобщо не е длъжен да призове всички свидетели, предложени от жалбоподателката в рамките на разследването (вж. в този смисъл решение от 13 декември 2012 г., Donati/ЕЦБ,
F‑63/09
,
EU:F:2012:193
, т.
).
Що се отнася до твърдението за липса на безпристрастност на Консултативния комитет, следва да се отбележи, че съгласно Решение D(2014) 3983 на генералния секретар от 4 февруари 2014 г. Консултативният комитет се председателства от R. N. и е съставен от двама членове на администрацията и един техен заместник, двама членове на Комитета по персонала на Парламента и един техен заместник, както и от медицинско лице на институцията и един заместник.
Макар да не е предвидено пълно равенство между броя на членовете, определени от администрацията, и броя на членовете, определени от представителството на персонала, тъй като R. N., който впрочем е началник на отдел „Човешки ресурси“ към дирекция „Ресурси“ при ГД „Персонал“, е представител на администрацията, Общият съд счита, първо, че участието на медицинско лице на институцията в състава на Консултативния комитет, второ, обстоятелството, че в член 7 от вътрешните правила относно тормоза е предвидено, че Консултативният комитет „работи в условията на пълна самостоятелност, независимост и поверителност“, и трето, колегиалният характер на обсъжданията са достатъчни гаранции за безпристрастност и обективност на становището, което Консултативният комитет трябва да изготви и предостави на ООСД (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 30 май 2002 г., Onidi/Комисия,
T‑197/00
,
EU:T:2002:135
, т.
и от 17 март 2015 г., AX/ЕЦБ,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, т.
).
В това отношение обстоятелството, че председателят на Консултативния комитет освен това е и началник на отдел „Човешки ресурси“ към дирекция „Ресурси“ при ГД „Персонал“, не означава — противно на спекулативните твърдения на жалбоподателката — че той влияе или може да повлияе на членовете на персонала и съответно на разискванията в Консултативния комитет (вж. в този смисъл решение от 17 март 2015 г., AX/ЕЦБ,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, т.
), както и на съдържанието на показанията на тринадесет от четиринадесетте свидетели. Във всеки случай ни най-малко не е доказано, че председателят на Консултативния комитет, бил той и началник на отдел „Човешки ресурси“ към дирекция „Ресурси“ при ГД „Персонал“, непременно би действал в ущърб на жалбоподателката (вж. по аналогия решение от 17 март 2015 г., AX/BCE,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, т.
). Освен това следва да се добави, че противно на това, което, изглежда, намеква жалбоподателката, вътрешните правила относно тормоза не предвиждат той непременно да трябва да присъства при провеждането на всички изслушвания на свидетелите по даден случай.
Впрочем, що се отнася до доводите на жалбоподателката, с които същата цели да оспори достоверността на показанията на изслушаните свидетели с мотива, че всички те са йерархично подчинени на началника на отдела за аудио-визуални материали, Общият съд отбелязва, от една страна, че жалбоподателката не успява да докаже, че посочените свидетели са имали основания да се опасяват, че ще бъдат подложени на репресивни мерки, или че спрямо тях е упражнен натиск (вж. в този смисъл решение от 13 декември 2012 г., Donati/ЕЦБ,
F‑63/09
,
EU:F:2012:193
, т.
). От друга страна, ако тези доводи бъдат възприети, това би означавало, че всеки път, когато срещу член на ръководството на дадена институция бъде отправено обвинение с искане за съдействие, администрацията би била възпрепятствана да използва свидетелските показания на членовете на административната единица, за която отговаря този член на ръководството. Това би попречило на администрацията да установи фактите, във връзка с които е подадено искането за съдействие, тъй като често именно тези членове на засегнатата административна единица са най-преките свидетели на твърдените в искането за съдействие събития.
Що се отнася до поисканото от жалбоподателката изслушване на двете медицински лица, макар тя безспорно да се е консултирала с тях в рамките на дежурствата на медицинската служба на Парламента, следва да се напомни, че становищата на медицинските експерти не могат сами по себе си да докажат наличието от правна гледна точка на тормоз или неизпълнение от страна на институцията на задължението ѝ за оказване на съдействие (решения от 6 февруари 2015 г., BQ/Сметна палата,
T‑7/14 P
,
EU:T:2015:79
, т.
, от 17 септември 2014 г.CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
и от 6 октомври 2015 г., CH/Парламент,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, т.
). По-специално, макар медицинските удостоверения, представени от жалбоподателката, както и евентуалните показания на двете разглеждани медицински лица да могат да покажат наличието на психични смущения у жалбоподателката, те не биха позволили да се докаже, че посочените смущения са резултат от психически тормоз, тъй като, за да установят наличието на такъв тормоз, издалите тези свидетелства лица неизбежно биха се основали единствено на направеното от жалбоподателката описание на условията ѝ на труд в Парламента (вж. в този смисъл решения от 2 декември 2008 г., K/Парламент,
F‑15/07
,
EU:F:2008:158
, т.
и от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
).
Накрая, що се отнася до критиката на жалбоподателката, че обобщението на показанията в протоколите от изслушването е кратко или във всички случаи неизчерпателно, Общият съд счита, че по отношение на собствените си показания жалбоподателката не успява да посочи кой или кои от отговорите на поставени от Консултативния комитет въпроси не са изложени или са изложени в недостатъчна степен в отнасящия се до нея протокол. Същото се отнася и до изслушванията на останалите свидетели, като Общият съд счита, че представените от Парламента протоколи от тях са достатъчни с оглед на информационната цел, която същите изпълняват, в конкретния случай във връзка с изготвянето на становището на Консултативния комитет.
От всички изложени по-горе съображения следва, че не е налице второто основание.
По третото основание: „явни грешки в преценката“, нарушение на задължението за съдействие и на задължението за полагане на грижа, както и нарушение на членове 12а и 24 от Правилника
В подкрепа на третото си основание жалбоподателката поддържа, че в обжалваното решение, потвърдено с решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, ООСД допуска „явна грешка в преценката“, като отказва да квалифицира събитията, описани от нея в искането за съдействие, като съставляващи психически тормоз. Това представлявало нарушение на член 12а от Правилника, поради което искането било отхвърлено в нарушение на член 24 от Правилника, с който се въвежда задължение за оказване на съдействие от страна на ООСД. С тези си действия ООСД нарушил и задължението си за полагане на грижа.
Като се позовава на изготвения от ООСД във вътрешноведомствено съобщение от 11 май 2016 г. списък на действията, които могат да бъдат квалифицирани като психически тормоз, жалбоподателката счита — противно на това, което ООСД приема в обжалваното решение, изтъквайки наличието на затруднения от организационно естество в отдела — че началникът на отдела я е подлагал на постоянни критики, не ѝ е засвидетелствал уважение, не вземал предвид евентуално изразяваните от нея становища, надзиравал прекомерно работата и', подлагал я на обиди или обидни забележки, проявявал спрямо нея пренебрежение, непрекъсната враждебност и поведение, целящо да я унизи или осмее във връзка с работата и'. В това отношение тя счита, че противно на това, което Парламентът внушава в писмената си защита, квалификацията на определени действия като психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника не изисква тяхната цел да е съзнателно влошаване на условията на труд на пострадалото лице.
Действията, от които жалбоподателката се оплаква, са включени в описанието на спорните факти, направено от нея в искането за съдействие. В това отношение тя счита, че противно на поддържаното от ООСД, а понастоящем и от Парламента, агресивното, иронично и саркастично поведение на началника на отдела за аудио-визуални материали спрямо нея не може по никакъв начин да се обоснове с трудностите в работата на отдела, за които от посочения началник на отдела се очаква да намира разрешения, и че във всички случаи на последния, в качеството му на началник на отдел, не може да се позволява при разрешаването на тези трудности да възприема подобно поведение в нарушение на член 12а от Правилника.
Парламентът иска да се установи, че не е налице третото основание. Той отбелязва, че критиките, които началникът на отдела за аудио-визуални материали отправя по адрес на жалбоподателката, са пряко свързани с необходимостта от подобряване на работата на отдела и че самата жалбоподателка признала, че тези критики са отправяни по време на събрания, касаещи проблемите в работата на отдела в резултат на увеличеното работно натоварване и преструктурирането на оперативните служби. Макар да признава, че някои от изказванията на началника на отдела — като тези, които жалбоподателката цитира в жалбата си — понякога са прекалени или неприятни, Парламентът изтъква, че те не се основават на необосновани обвинения, лишени от всякаква връзка с обективни факти, които могат да бъдат приписани на жалбоподателката, както и че същите трябва да бъдат поставени в контекста на съществуващото към онзи момент напрежение, дължащо се на проблемите в работата на отдела и на увеличеното работно натоварване.
Що се отнася до прекратяването на договора на жалбоподателката, споменато от началника на отдела за аудио-визуални материали, Парламентът счита, че същата не представя доказателства, че тези предполагаеми думи са казани с оглед на нещо различно от преценката на интереса на службата, като трябва да се има предвид, че оценката на работата на жалбоподателката е в правомощията на началника на отдела.
Според Парламента, макар да е неприятен, фактът, че началникът на отдела за аудио-визуални материали е съобщил, че жалбоподателката е подала искането за съдействие, сам по себе си не представлява психически тормоз.
Накрая, Парламентът твърди, що се отнася до задължението за полагане на грижа, че е взел предвид здравословното състояние на жалбоподателката, като я е преназначил в друг отдел.
–
По понятието „психически тормоз“ съгласно Правилника
В самото начало трябва да се припомни, че преди влизането в сила на Правилника, произтичащ от Регламент (ЕО, Евратом) № 723/2004 на Съвета от 22 март 2004 година за изменение на Правилника за длъжностните лица на Европейските общности и на Условията за работа на другите служители на Европейските общности (
ОВ L 124, 2004 г., стр. 1
), в практиката си Общият съд определя понятието „психически тормоз“ като наличие, независимо от субективното възприятие на предполагаемото пострадало лицето, на съвкупност от обстоятелства, позволяващи да се установи, че спрямо това лице са предприети действия, чиято обективна цел е да накърнят доброто му име или съзнателно да влошат условията му на труд (вж. в този смисъл решения от 23 февруари 2001 г., De Nicola/ЕИБ,
T‑7/98, T‑208/98 и T‑109/99
,
EU:T:2001:69
, т.
и от 8 юли 2004 г., Schochaert/Съвет,
T‑136/03
,
EU:T:2004:229
, т.
). Така, за да се установи наличието на психически тормоз, разглежданите действия трябва, обективно погледнато, да са извършени умишлено (решения от 4 май 2005 г., Schmit/Комисия,
T‑144/03
,
EU:T:2005:158
, т.
и от 25 октомври 2007 г., Lo Giudice/Комисия,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, т.
).
След влизането в сила на 1 май 2004 г. на член 12а, параграфи 1 и 3 от Правилника, съгласно който „[д]лъжностните лица се въздържат от всяка форма на психически или сексуален тормоз“, под психически тормоз вече се разбира „всяко непристойно поведение, осъществявано през определен период от време, многократно или систематично, и изразено чрез физически действия, писмено или устно, с жестове или други действия, извършени умишлено, които могат да уронят личността, достойнството или накърнят физическата или психологическата цялост на друго лице“.
В това отношение трябва да се констатира, че в текста на член 12а, параграф 3 от Правилника законодателят на Съюза не запазва изведеното преди това в съдебната практика изискване, припомнено в точка 116 по-горе, съгласно което, за да попаднат в обхвата на понятието за психически тормоз, действията трябва обективно да целят „да накърнят доброто име или съзнателно да влошат условията на труд“ на лицето, спрямо което са извършени.
При това положение следва да се приеме, че понятието „психически тормоз“ е определено по смисъла на член 12а, параграф 3 от Правилника като „непристойно поведение“, което се изразява, първо, във физически действия, устни или писмени изказвания, жестове или други действия, които се осъществяват „през определен период от време, многократно или систематично“; това означава, че психическият тормоз трябва да се разглежда като процес, който по необходимост протича във времето и предполага наличието на многократни или непрекъснати действия, които са „извършени умишлено“, а не „случайно“. Второ, за да попаднат в обхвата на това понятие, тези физически действия, устни или писмени изказвания, жестове или други действия трябва да имат за последица уронването на личността, достойнството или накърняването на физическата или психологическата цялост на друго лице (решение от 13 декември 2017 г., HQ/CPVO,
T‑592/16
, непубликувано,
EU:T:2017:897
, т.
; вж. също решение от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно не се изисква да се докаже, че съответните физически действия, устни или писмени изказвания, жестове или други действия са извършени с намерението да се уронят личността, достойнството или да се накърнят физическата или психологическата цялост на друго лице. С други думи, психически тормоз може да е налице и без да е доказано, че упражняващото тормоз лице е имало намерение с действията си да накърни доброто име на пострадалото лице или да влоши съзнателно условията му на труд. Достатъчно е тези действия, стига да са умишлени, да са довели обективно до такива последици (вж. решения от 5 юни 2012 г., Cantisani/Комисия,
F‑71/10
,
EU:F:2012:71
, т.
и от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
и цитираната съдебна практика).
Накрая, доколкото по силата на член 12а, параграф 3 от Правилника тези прояви трябва да са непристойни, квалификацията „тормоз“ зависи от условието той да има достатъчно обективно проявление в действителността в смисъл, че безпристрастен и разумен, нормално чувствителен наблюдател, поставен при същите условия, може да определи въпросното поведение или действие като прекомерно и укоримо (решения от 16 май 2012 г., Skareby/Комисия,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, т.
и от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
).
Третото основание трябва да се прецени именно в светлината на тези съображения, изведени в съдебната практика, като при анализ на това основание събитията, посочени от жалбоподателката с оглед на член 12а от Правилника, трябва най-напред да бъдат разгледани в хронологичен ред, след което да им се направи цялостна оценка, за да се определи дали, както поддържа жалбоподателката, ООСД е допуснал грешка в преценката на фактите, и съответно е нарушил както член 12а, така и член 24 от Правилника.
В това отношение трябва да се подчертае също, че определението в член 12а от Правилника е обективно и макар да почива на зависеща от контекста квалификация на действия и поведение на трети лица, в случая на длъжностни лица и служители, която невинаги се прави лесно, то все пак не изисква да се извършват сложни преценки като тези, които могат да произтекат от икономически (вж. по отношение на мерките за търговска защита решения от 7 май 1991 г., Nakajima/Съвет,
C‑69/89
,
EU:C:1991:186
, т.
и от 27 септември 2007 г., Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
, т.
), научни (вж. относно решенията на Европейската агенция по химикали (ECHA) решение от 7 март 2013 т., Rütgers Germany и др./ECHA,
T‑94/10
,
EU:T:2013:107
, т.
и
) или технически понятия (вж. относно решенията на Службата на Общността за сортовете растения (CPVO) решение от 15 април 2010 г., Schräder/CPVO,
C‑38/09 P
,
EU:C:2010:196
, т.
) и които биха обосновали признаването на право на преценка на администрацията при прилагането на съответното понятие. Следователно при наличието на твърдение за нарушение на член 12а от Правилника следва да се провери дали ООСД е допуснал грешка в преценката на фактите с оглед на определението за психически тормоз, посочено в тази разпоредба, а не явна грешка в преценката на тези факти.
–
По твърдените спорни действия
Жалбоподателката обяснява, че макар кариерното и' досие винаги да е било много добро, доколкото един след друг трима началници на отдели, сред които и началникът на отдела за аудио-визуални материали, са били удовлетворени от работата и', поведението на последния спрямо нея се променило от края на 2011 г. и още повече през 2012 г. Това поведение продължило и след този период, а именно от декември 2012 г. до септември 2014 г. По-конкретно, началникът на отдела възприел непристойно поведение, целящо систематично да я дискредитира и изразяващо се в критики, главно пред трети лица, било в нейно присъствие, или в нейно отсъствие, а понякога също и в писмена форма. Основните критики, отправяни по този начин към нея, засягали пряко личността и', и по-специално нейните предполагаеми проблемен характер и арогантност. Началникът на отдела например системно и' напомнял, че той е прекият и' ръководител и че трябва да му се подчинява, като освен това многократно искал от нея да обосновава действията си, без обаче да взема предвид обосновките, привеждани от нея в отговор на тези искания. Освен това той я подлагал на натиск, като заплашвал да прекрати трудовото и' правоотношение или поне да не поиска подновяване на договора ѝ като договорно нает служител със спомагателни функции. В обръщенията си към нея той използвал по-специално изрази като „За коя се мислите, госпожо маркиза?“ и и' отправял упреци за „проблемния и' характер“. От своя страна жалбоподателката упреква началника на отдела, че реакциите му не били обосновани.
Например с оглед на липсата на координация от страна на началника на отдела за аудио-визуални материали при изпълнението на специална процедура за обработка на постъпващите от медиите запитвания, които трябва първо да минават през координираната от жалбоподателката секция на отдела за аудио-визуални материали, тя счита оплакването си в електронно писмо от 25 октомври 2011 г. за основателно.
Също така с оглед на електронното писмо, изпратено до нея от началника на отдела за аудио-визуални материали на 26 септември 2011 г. с копие до други двама служители на секция Newsdesk Hotline, в което същият посочва, че безуспешно и многократно е настоявал това звено да окаже съдействие на лице от друга секция във връзка с посещението на делегация на Тунизийската република, отговорът на жалбоподателката с електронно писмо от 26 септември 2011 г. бил подходящ и изчерпателен и доказвал неоснователността на този упрек, който в крайна сметка засягал лично нея.
Освен това, що се отнася до електронното писмо от 19 януари 2012 г., с което жалбоподателката уведомява директора на дирекцията за средствата за информация за начина, по който ще се организира излъчването на предаване на френски телевизионен канал, жалбоподателката счита, че отговорът на началника на отдела за аудио-визуални материали с електронно писмо от 19 януари 2012 г., в който той я упреква, че преждевременно е уведомила директора на дирекцията за средствата за информация за това събитие, при положение че самият той подготвял цялостен отговор, уточняващ приноса на всички участници, жалбоподателката счита този упрек за неоснователен, както и твърдението, че „играе соло“ и „засипва“ другите служби с информация, която трябва да бъде изпращана и координирана от него в качеството му на началник на отдела, както и че изгражда непрофесионален образ, който не само не отчита приноса на екипа, а дори е вреден за насърчаването на екипната работа в отдела.
След електронно писмо, което изпраща до друга секция на 28 февруари 2012 г., за да поиска да бъде предупреждавана за тематичните промени, допълнения или заличавания по канал EuropeBySatellite (наричан по-нататък „EbS“), жалбоподателката се оплаква от тона и съдържанието на отговора, изпратен от началника на отдела в същия ден, както и от последвалата втора размяна на електронни писма, при която той отбелязва, че в Newsdesk Hotline работят четирима души и че следователно един от тях може прекрасно да изпълнява задачата да следи и открива промените в EbS, като в същото време заключава, че не можело „през цялото време да се прехвърля отговорността/и дори „горещият картоф“ на другите ([„]не сме информирани!![“])“, и иска от четиримата служители в Newsdesk Hotline „да проявяват вътрешна и външна интерактивност при търсенето на информация“.
Жалбоподателката споменава също така размяна на електронни писма от 19 март 2012 г. относно събрание по темата за отразяването на събитието „Рабат (Мароко) — Евро-средиземноморско партньорство“, свикано от лице от друга секция, на което в крайна сметка присъства само един от четиримата работещи в Newsdesk Hotline. В това отношение тя се оплаква от упрека на началника на отдела за аудио-визуални материали, отправен към трите неприсъствали лица, сред които и жалбоподателката, в електронно писмо, в което същият подчертава безсмислието да се свикват координационни срещи, в които в крайна сметка да участват само трима души, а именно той самият, лицето, свикало срещата, и единственото явило се на нея лице от Newsdesk Hotline. Според жалбоподателката обаче на този вид срещи секцията обикновено се представлявала от едно лице, така че противно на това, което началникът на отдела внушава в критичното си електронно писмо, присъствието на останалите трима, включително на самата нея, не било необходимо.
Жалбоподателката се оплаква също и от тона и съдържанието на електронни писма, разменени на 8 май 2012 г. В това отношение в послеписа към първото електронно писмо, изпратено до началника на отдела за аудио-визуални материали с копие до осем души и една секция, жалбоподателката отправя към един от получателите следния въпрос:
„[X], би ли могъл в бъдеще да изчакваш да приключим нашите проучвания и консултации със заинтересованите лица, преди да препращаш електронни съобщения с липсваща или непълна информация, засягаща моята секция“.
В електронния си отговор, изпратен до жалбоподателката с копие до визираното от нея лице и до още едно лице, началникът на отдела пише следното:
„Трябва да се откажем от желанието да поставяме хората на мястото им... [X] управлява този проект […] правилно и професионално […] Нямах време да реагирам по-рано, но възнамерявам да направя среща с Вас по този въпрос възможно най-скоро. Не съм доволен от разменените във връзка с този проект електронни писма. Едно е да се прави организация и да се установява система на работа, […] [съвсем] друго е да сме нелюбезни към колегите. Освен това телефонът предотвратява доста недоразумения. Считам, че всички тези подходи са отживели времето си, и искам категорично да се обявя срещу подобни прояви, които погазват елементарните правила на съвместната ни работа, и да потърся пряка отговорност от неразбралите посланието, което многократно съм отправял към всички вас. А то е ясно. Ние сме екип, който трябва и ще работи заедно на всяка цена. Не съм длъжен да зачитам „секция“, която има претенциите да действа самостоятелно или като последна инстанция. Това е и остава в моята изключителна компетентност“.
В отговора си на това последно електронно писмо жалбоподателката посочва, че не е съгласна с началника на отдела и за пореден път счита, че именно Newsdesk Hotline е секцията, която „поема тежестта“, докато други секции „функционират неправилно, не споделят информация или всяват смут“. В същото писмо тя подчертава, че в много случаи други секции са изправяли членовете на Newsdesk Hotline пред свършен факт, както и че тяхното намерение не е да са последна инстанция. Впрочем тя посочва, че тя и останалите членове на Newsdesk Hotline са изтощени от всичко това.
Според жалбоподателката на събранието на отдела от 10 май 2012 г., на което са се обсъждали съществуващи в отдела проблеми и намирането на решения за тях, началникът на отдела за аудио-визуални материали я нападнал пряко, като и' отправил открити и насочени само към нея критики, обвинил я, че не споделя информация и че и' липсва екипен дух и следователно в крайна сметка, че е отговорна за проблемите в работата на отдела. Освен това я нападнал лично, като и' задал въпроси по други теми, нямащи нищо общо с координацията на трите секции в отдела, и не ѝ дал възможност да отговори. Впрочем в електронно писмо от 12 май, отбелязано като „Поверително“ и адресирано до началника на отдела за аудио-визуални материали, Y посочва, че „се [е] прибра[л] у дома с топка в стомаха и не [е] [спал] добре“. Същото лице коментирало, че „тази среща [била] много тежка и [излязла] извън темата си с неуместни забележки“, и се питало „как [жалбоподателката] [е] успя[ла] да сдържи емоциите си и да запази спокойствие“. В деня след това събрание жалбоподателката излиза в отпуск по болест.
Жалбоподателката посочва още един инцидент от ноември 2012 г., засягащ заместването през обедната почивка на колега от службата за акредитации на отдела за аудио-визуални материали, която е трябвало сама да посреща журналисти в Парламента по време на посещение на шестнадесет държавни и правителствени ръководители за проява под надслов „Friends of Cohesion“. Същия ден началникът на отдела се нахвърлил срещу жалбоподателката с мотива, че членовете на Newsdesk Hotline не били осигурили поисканата от него подкрепа, за да може колегата им Z да излезе в обедна почивка. В това отношение жалбоподателката посочва, че на 4 октомври 2012 г. е разменила електронни писма със Z, с цел да се създаде организация, която да и' позволи да ползва такава почивка.
В електронно писмо от 13 ноември 2012 г., изпратено до членовете на отдела, началникът на отдела обаче посочва, че макар Z да не се е оплакала, той и други колеги са констатирали, че графикът за ротационно заместване на заинтересованото лице, за който той настоявал още от септември, не бил спазен и че същата не могла да си вземе почивка. По-нататък той посочва следното:
„Накрая, говорих с лицето, което до момента се занимава с координацията на екипа, и когато [и'] припомних, че днес, предвид пристигането на голям брой екипи за [„Friends of Cohesion“] и изслушването на членовете на Комисията, трябва да се помогне на [Z], тя ми отговори с провокативен и много неприятен тон. Съобщението, изглежда, не е намерило място сред „приоритетите“ Ви за деня […]. Както обсъдихме вчера [по време] на планьорката, не виждам нищо по-важно за днес от посрещането на журналистите още при пристигането [им] и затова отсега нататък ще изисквам задължителен график, в който за всеки ден да е отбелязано името на лицето, което ще замества колегата ни поне по време на обедната почивка и във всеки момент, когато тя поиска, например както Вие правите, [за да] ползвате отпуск. Надявам се, че това послание е достатъчно ясно за всички […] Вие сте част от екипа и ако някой не се вписва в него, да се чувства свободен да потърси другаде работа, която да отговаря по-добре на желанията му“.
Впоследствие, на събрание, състояло се на 4 декември 2012 г. в присъствието на един асистент, началникът на отдела за аудио-визуални материали изтъкнал пред жалбоподателката, че нарежданията се дават от него, без значение дали това и' харесва или не. В този контекст по думите на жалбоподателката той заявил следното, използвайки заплашителен тон:
„Екипът работи със или без Вас, всеки ден получавам стотици [автобиографии] на хора, които могат прекрасно да вършат това, което Вие правите. Ако не промените отношението си, ще взема решение“.
Жалбоподателката изтъква също, че в нейно отсъствие началникът на отдела критикувал работата на координирания от нея екип, по-специално по време на две събрания — нещо, което жалбоподателката отбелязва по негов адрес в електронно писмо от 12 ноември 2013 г., в което дава израз на разочарованието си от подобно поведение на началника на отдела. Впрочем в това отношение тя представя електронни писма от 18 март 2014 г., разменени между Y и началника на отдела за аудио-визуални материали, в които Y казва на последния, че според него „предметът на срещата [от 17 март 2014 г. бил] да се линчуват и дискредитират някои лица [и] една непредставена служба“. Освен това тя представя, от една страна, електронното писмо на бивша секретарка на началника на отдела за аудио-визуални материали, която пише следното във връзка с преназначаването ѝ в друг отдел:
„Опитът ми в аудио-визуалния?! То е като да си на хероин: инжектираш си дрогата, вярвайки, че […] ще намериш рая, а всъщност слизаш все по-надолу и по-надолу към ада. Никога не съм била така доволна, че се отървах“.
От друга страна, жалбоподателката посочва молбата за напускане на асистентка на началника на отдела за аудио-визуални материали, подадена с лаконично електронно писмо от 27 януари 2015 г., тълкувайки я като знак за дискомфорта, създаден от поведението на посочения началник на отдела.
На 25 септември 2014 г. по време на събрание, свикано от началника на отдела за аудио-визуални материали, между него и жалбоподателката възникнал спор. В този контекст, когато тя поискала от него да разгледа историята на компютърен софтуер, за да установи, че противно на твърдяното от него, членовете на Newsdesk Hotline имат положителен принос, той рязко и' отнел думата и и' напомнил, че началникът е той и той решава дали дадено лице трябва да представлява определена секция на служебните срещи. Освен това той заключил, че от Newsdesk Hotline няма полза.
След този инцидент жалбоподателката посетила медицинската служба на Парламента, а считано от 26 септември 2014 г., излязла в отпуск по болест и оттогава не се е връщала на работа. В това отношение тя счита, че в нарушение на задължението за полагане на грижа представените от нея медицински удостоверения не са взети предвид в достатъчна степен от ООСД в рамките на разглеждането на искането за съдействие.
–
По индивидуалната преценка на различните спорни действия
В самото начало Общият съд припомня, че макар да не може да се изключи възможността началникът на отдела за аудио-визуални материали да е използвал неуместен тон по време на събранията на отдела или на обсъжданията с жалбоподателката, случайни думи или жестове, дори да изглеждат неподходящи, са изключени от приложното поле на член 12а, параграф 3 от Правилника (решение от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
).
Освен това предвид широкото право на преценка, с което разполагат институциите при организирането на техните служби, административните решения по въпроси, свързани с организацията на службите, дори ако тези решения са трудно приемливи, както и несъгласията с администрацията по тези въпроси сами по себе си не могат да докажат наличието на психически тормоз (вж. решение от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай представените факти несъмнено разкриват наличието на конфликтно взаимоотношение в труден административен контекст, но не свидетелстват за непристойни или прекомерни действия, доколкото документираните думи и поведение не показват нищо повече от затруднения, на моменти дори несръчност при управлението на конфликтни ситуации от страна на началника на отдела за аудио-визуални материали.
Всъщност, макар тонът, възприет от началника на отдела в някои от тези електронни писма, понякога да изглежда в известна степен фамилиарен или недотам изискан от гледна точка на езиковия или стилистичния избор, без обаче да е прекомерен, това все пак трябва да бъде поставено в контекста на затрудненията в работата на отдела, възникнали в резултат на неговото преструктуриране.
В това отношение Общият съд отбелязва, че представените от жалбоподателката електронни писма, изпратени до нея от началника на отдела, се отнасят главно до забележки от негова страна, което по принцип попада в рамките на правомощията му като пряк ръководител.
Така, що се отнася до електронните писма, в които той прави забележки на жалбоподателката за поведение, действие или бездействие, които счита за несъответстващи на изискванията на службата, например електронните писма от 26 септември 2011 г. и от 19 януари, 28 февруари и 19 март 2012 г., следва да се отбележи, че безпристрастен и разумен, нормално чувствителен наблюдател, поставен при същите условия, не би ги възприел непременно като прекомерни или укорими. Съответно такива забележки, за които са използвани умерени изрази, могат да бъдат обосновани обективно с оглед на поведението на жалбоподателката, което предизвиква упреците на началника на отдела за аудио-визуални материали.
Всъщност трябва да се припомни, че критиката на пряк ръководител във връзка с извършената работа или с изпълнението на задължение от подчинено лице сама по себе си не представлява неуместно поведение, тъй като в противен случай управлението на службите би станало практически невъзможно (решения от 11 юли 2013 г., Tzirani/Комисия,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, т.
и от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
). Освен това отправени към служител отрицателни бележки не уронват непременно личността или достойнството му и не накърняват непременно неговата цялост, ако са използвани умерени изрази и тези бележки не се основават на неправомерни и лишени от всякаква връзка с обективни факти обвинения (решение от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
; вж. също в този смисъл решение от 24 февруари 2010 г., Menghi/ENISA,
F‑2/09
,
EU:F:2010:12
, т.
).
Впрочем, що се отнася до електронното писмо от 26 септември 2011 г., независимо от обясненията, дадени впоследствие от жалбоподателката и по които — противно на поддържаното от нея — началникът на отдела за аудио-визуални материали не е длъжен да изрази становище писмено и в определен срок, в него посоченият началник на отдел просто съобщава за оплакване на колега от друга служба, засягащо липсата на подкрепа от страна на жалбоподателката и на други членове на Newsdesk Hotline. Безпристрастен и разумен външен наблюдател не би възприел подобна забележка, за която са използвани умерени изрази, като прекомерна или укорима.
Що се отнася до електронното писмо от 19 януари 2012 г., изглежда, че доколкото жалбоподателката поема инициативата да изпрати информация на директора на дирекцията за средствата за информация, който се явява пряк ръководител на началника на отдела за аудио-визуални материали, без да уведоми последния за това, не е неуместно посоченият началник на отдела да направи забележка на жалбоподателката и да и' напомни, използвайки умерени изрази, своите изисквания, съгласно които членовете на отдела трябва да действат колективно и под неговото пряко ръководство, макар да е вярно, от формална гледна точка, че тонът на това писмо е можел да бъде подбран по-внимателно. В това отношение обстоятелството, че жалбоподателката е имала повод или навик в миналото и впоследствие да общува пряко с въпросния директор, е без значение, доколкото е безспорно, че началникът на отдела е нейният пряк ръководител и в това си качество може да поиска от нея да действа в определена колективна рамка.
Що се отнася до размяната на електронни писма от 28 февруари 2012 г., следва да се отбележи, че в електронното си писмо, изпратено в 11,04 ч., жалбоподателката информира началника на отдела за аудио-визуални материали, че „някой от EbS трябва […] да съобщава [на Newsdesk Hotline] промените или съмненията, за да могат те да разполагат с достоверна информация за [своите] „клиенти“. Така, предвид факта, че тя изисква лице от секцията, занимаваща се с EbS, да информира Newsdesk Hotline за тези промени в реално време, не е неуместно началникът на отдела да ѝ отговори, че от неговата гледна точка на ръководител, отговарящ както за Newsdesk Hotline, така и за EbS, счита, че едно от четирите лица, работещи в Newsdesk Hotline, трябва да се ангажира с тази задача, която жалбоподателката счита за необходима и желае да бъде изпълнявана от трето лице.
Впрочем това писмо не е изпратено само до жалбоподателката и въпреки че за пореден път тонът му е можел да бъде по-малко фамилиарен, критиките, отправени към жалбоподателката, както и към една от нейните колеги в Newsdesk Hotline, не изглеждат нито неразумни, нито прекомерни. Накрая, Общият съд отбелязва, че в отговор на електронното писмо на жалбоподателката и на това на началника на отдела в електронно писмо, написано на испански език, лице от EbS очевидно оспорва истинността на твърдението на жалбоподателката, че последната се е опитала да се свърже с тази служба по телефона, и дори я обвинява в лъжа и прехвърляне на вината върху другите.
Що се отнася до забележката, направена от началника на отдела за аудио-визуални материали в електронно писмо от 19 март 2012 г., относно отсъствието на жалбоподателката и на двама от нейните колеги от събрание на отдела, следва да се припомни, че всяко длъжностно лице или служител има задължение да бъде на разположение да се срещне с прекия си ръководител, когато той го извиква на среща (решение от 10 юли 2014 г., CW/Парламент,
F‑48/13
,
EU:F:2014:186
, т.
). Съответно, независимо от обосновката на това отсъствие, представена впоследствие от жалбоподателката, безпристрастен и разумен наблюдател изобщо не би възприел електронното писмо на началника на отдела от 19 март 2012 г. като неуместно.
Що се отнася до размяната на електронни писма от 8 май 2012 г., следва да се отбележи, че в електронното писмо, което жалбоподателката първоначално изпраща до началника на отдела за аудио-визуални материали, други осем лица и една служба, същата директно атакува колега от друга служба, като намеква, че той разпространява непълна информация, засягаща Newsdesk Hotline. Подобно твърдение, направено в изпратено до множество получатели електронно писмо, може обаче да се възприеме от засегнатото лице като целящо да дискредитира качеството на работата му, при положение че жалбоподателката, с оглед на функциите и на степента си, не заема място в йерархията, което да и' дава правото да преценява и да се произнася по качеството на работата на това лице. Впрочем всяко длъжностно лице или служител трябва не само да се въздържа без основание да поставя под въпрос авторитета на преките си ръководители, но и да проявява сдържаност и предпазливост, по-специално при избора на множество адресати, когато изпраща електронни писма, вписващи се в подобен подход или целящи да оспорят качеството на работа на някого от колегите си.
При това положение, макар началникът на отдела за аудио-визуални материали да е можел да използва по-малко фамилиарен израз от „[т]рябва да се откажем от желанието да поставяме хората на мястото им“, това не променя факта, че е целесъобразно и оправдано той да обясни на жалбоподателката, че е преминала границите на своята компетентност, и в същото време да успокои атакуваното за качеството на работата му лице, за чиято оценка приоритетно отговаря посоченият началник на отдела. Впрочем, докато жалбоподателката формулира упрека си към X под формата на указание в изпратено до множество адресати електронно писмо, началникът на отдела се е постарал да адресира своя отговор само до жалбоподателката, X и лицето, което отговаря за планирането на производствените ресурси.
Що се отнася до въпроса за заместването на Z при посрещането на журналисти в Парламента, категоричният тон в електронното писмо от 13 ноември 2012 г. несъмнено разкрива наличието на конфликт с жалбоподателката по този въпрос и очевидни трудности в общуването. Това критично електронно писмо обаче, впрочем адресирано до всички засегнати членове на екипа, само по себе си не представлява писмено изявление, което уронва личността и достойнството или накърнява физическата или психологическата цялост на жалбоподателката или на другите членове на този екип.
Накрая, що се отнася до твърдените многобройни заплахи на началника на отдела за аудио-визуални материали, че възнамерява да не поднови договора на жалбоподателката, ако тя не промени поведението си, видно от преписката, началникът на отдела безспорно е изразил подобна позиция по отношение на всички членове на Newsdesk Hotline, по-специално в електронното писмо от 13 ноември 2012 г. (вж. т. 135 по-горе), но жалбоподателката все пак не успява да докаже, че същият действително е заплашил конкретно нея във връзка с подновяването на договора и'. По-специално, един свидетел действително посочва, що се отнася до самия него, че ръководителят на отдела за аудио-визуални материали му е напомнил, че е „само срочно нает служител“, а друг „[счита], че [собственият му] договор е [бил] подновен, защото не [е подал] жалба“, но това не засяга въпроса за договора на самата жалбоподателка.
Впрочем и във всички случаи, от една страна, докато жалбоподателката е била на работа, договорът и' е бил подновяван, и по-специално, видно от точка 94 от решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
), началникът на отдела е направил необходимото, за да може договорите на лицата в положение като това на жалбоподателката да бъдат подновени за една пълна година, и се е опитал в рамките на правомощията си да постигне, доколкото е възможно, подновяване на договорите им в рамките на отдела за срок, по-дълъг от преди. От друга страна, макар тонът на електронното писмо от 13 ноември 2012 г., изпратено до всички служители на Newsdesk Hotline, да може да се възприеме като фамилиарен, и да не може да се изключи, че по време на споменатата в това писмо среща началникът на отдела е намекнал, че е възможно да прецени необходимостта от подновяване на договорите на някои срочно наети служители в зависимост от това дали спазват неговите указания, не е непременно неразумно прекият ръководител да може да изрази своето недоволство от поведението и качеството на работата на своите подчинени.
–
По цялостната преценка на спорните действия
Предвид различните спорни факти, разгледани по-горе поотделно, и предвид всички останали обстоятелства или събития — макар те да не са непременно изцяло документирани — описани от жалбоподателката в писмените и' изявления, и по-специално емоционалните реплики, разменени на събранията от 4 декември 2012 г. и от 25 септември 2014 г., Общият съд счита, че макар стилът и тонът на някои писмени изявления на началника на отдела за аудио-визуални материали и поведението му по време на тези събрания, както и по време на преките двустранни обсъждания с жалбоподателката да могат да се възприемат, включително от гледна точка на езиковия избор, като особено директни и безцеремонни, а в някои инцидентни случаи и като саркастични, това не променя факта, че с оглед на контекста, в който са били използвани, и по-специално на съществуващите затруднения от организационно естество, но също и с оглед на тона на самата жалбоподателка, по-специално в някои от електронните и' писма, изпратени до ръководството или до други колеги, както се посочва в показанията на някои свидетели, безпристрастен и разумен наблюдател не би възприел непременно поведението на началника на отдела като непристойно по смисъла на член 12а, параграф 3 от Правилника.
В това отношение, колкото до възможността за ООСД да преценява укоримите деяния с оглед на съществуващите затруднения в работата на службата следва да се подчертае, че съгласно съдебната практика, припомнена в точка 121 по-горе, преценката за наличието на психически тормоз предполага да се провери дали твърдените деяния имат достатъчно обективно проявление в действителността, в смисъл че безпристрастен и разумен, нормално чувствителен наблюдател, поставен при същите условия, може да ги определи като прекомерни и укорими. В настоящия случай затрудненията в работата на отдела са част от контекста, в който са извършени твърдените деяния, така че тези затруднения могат да бъдат взети предвид при възстановката на условията, в които трябва да бъде поставен този наблюдател, за да се определи как той би преценил твърдените деяния, ако същите се бяха случили пред него.
Впрочем в това отношение Общият съд отбелязва, че забележките на началника на отдела за аудио-визуални материали, направени в електронни писма или по време на събрания, не са адресирани изключително и само до жалбоподателката и че в качеството си на пряк ръководител същият има право да дава указания, да ги припомня и при необходимост да изразява недоволството си от равнището и качеството на работата на членовете на отдела, включително тези на жалбоподателката. Освен това, макар работната атмосфера в отдела за аудио-визуални материали да не е била непременно от най-приятните, както, изглежда, показва напускането на двама сътрудници на началника на отдела за аудио-визуални материали, това не позволява да се установи наличието на психически тормоз спрямо жалбоподателката. Накрая, представените от жалбоподателката документи, както и протоколите от изслушването на свидетелите сочат, че самата тя може да е допринесла за напрежението, за което ООСД споменава в обжалваното решение, разглеждано във връзка с писмото от 8 декември 2015 г., например с електронните си писма от 25 септември 2011 г. и от 28 февруари и 8 май 2012 г.
Що се отнася до протоколите от изслушването на свидетелите, противно на поддържаното от жалбоподателката, начинът, по който тези свидетелски показания са записани за нуждите на подобен документ, а именно за изготвянето на становището на Консултативния комитет, не позволява да се констатира, че същите са изложени непълно и че не могат да бъдат използвани като подходящо фактическо доказателство в рамките на разглеждането на настоящото основание. В частност, жалбоподателката няма основание да упреква Консултативния комитет, че задава неясни и ирелевантни въпроси, предвид широкото право на преценка при воденето на повереното му от ООСД административно разследване.
Що се отнася до съдържанието на свидетелските показания, то несъмнено потвърждава клановото разделение на длъжностните лица или служителите в рамките на отдела за аудио-визуални материали, като единият от тези „кланове“ очевидно е бил структуриран около координираната от жалбоподателката секция Newsdesk Hotline, както и затрудненията от организационно естество между различните секции на този отдел, имащи отражение върху начина, по който партньорите на посочения отдел във и извън Парламента разбират техните правомощия, но също така и върху взаимодействията между тези секции, както личи в настоящия случай от дадените примери с трудностите, свързани със заместването на лице през обедните почивки, с реда и условията за изпращане на определена информация или още с установяването на подходящия път за вземане на решения при организацията на прояви.
Няколко свидетелски показания, изглежда, потвърждават основателността на някои твърдения на жалбоподателката относно властния характер на началника на отдела за аудио-визуални материали, известна агресивност от негова страна спрямо нея и наличието на проблеми във взаимоотношенията между началника на отдела и други служители в него, макар нито един от тях да не е подал искане за съдействие на основание член 24 от Правилника. От друга страна, в толкова, ако не и в повече на брой свидетелски показания се споменава за неуместно поведение от страна на жалбоподателката, даващо основание за критиките на началника на отдела спрямо нея, както и за наличието на спорове от професионално естество между жалбоподателката и други сътрудници в отдела за аудио-визуални материали, за склонността и' да не споделя информация, за да минава за незаменима в работата на Newsdesk Hotline и на отдела за аудио-визуални материали, за липсата на желание от страна на жалбоподателката да подпомага работата на другите секции на отдела за аудио-визуални материали и дори за нейната агресивност и за лъжи относно някои от служебните и' постижения. Впрочем в някои свидетелски показания се посочва, че критиките на началника на отдела не са били насочени конкретно към жалбоподателката, а към работата и резултатите на секция Newsdesk Hotline, на практика координирана от последната.
В заключение Общият съд счита, че макар различните доказателства в преписката по настоящото дело, включително становището на Консултативния комитет и протоколите от изслушването на свидетелите, да показват някои безспорни слабости в стила на управление на началника на отдела за аудио-визуални материали, и по-специално неуместни внушения по адрес на редица членове на екипа на този отдел, сред които и жалбоподателката, че са „свободни да потърсят другаде работа“, ООСД не е нарушил член 12а от Правилника, нито е допуснал грешка в преценката на фактите, като е приел в обжалваното решение, препращайки към съображенията, изложени в писмото от 8 декември 2015 г., че твърдените деяния, преценени в тяхната цялост, не доказват наличието на непристойно поведение от страна на началника на отдела спрямо жалбоподателката, доколкото обективен, нормално чувствителен наблюдател не би определил, че описаната фактическа обстановка е от естество да урони личността и достойнството или да накърни физическата или психологическата цялост на жалбоподателката.
Обстоятелството, че началникът на отдела за аудио-визуални материали е уведомен за подаденото от жалбоподателката искане за съдействие и че на събранието от 13 януари 2015 г. той на свой ред информира членовете на своя отдел за това, не поставя под съмнение този извод. Всъщност, за да се гарантират както закрилата на предполагаемата жертва, така и професионалният престиж на предполагаемия извършител на тормоза, по принцип несъмнено е за предпочитане като първа стъпка ООСД да не уведомява нито последния, нито трети лица относно подаването на искане за съдействие и относно самоличността на лицето, подало такова искане. Въпреки това, доколкото Правилникът не съдържа конкретна разпоредба по този въпрос, при разглеждане на искане за съдействие ООСД във всеки случай може да реши, когато в полза на предполагаемата жертва е предприета мярка за отдалечаване, както в настоящия случай, да уведоми лицето, срещу което има отправено обвинение в такова искане, за подаването на последното, стига разкриването на тази информация да не засяга ефективността на разследването, като това условие е изпълнено в случая. Освен това в настоящия случай членовете на отдела за аудио-визуални материали неминуемо е трябвало да бъдат своевременно информирани за провеждането на административното разследване, тъй като са поканени да дадат показания пред Консултативния комитет.
От това следва, че изложеното в рамките на настоящото основание оплакване на жалбоподателката, че ООСД е допуснал „явна грешка в преценката“ и нарушение на член 12а от Правилника, трябва да се отхвърли.
–
По останалите оплаквания
Що се отнася до оплакването, че ООСД е нарушил член 24 от Правилника, Общият съд констатира, че доколкото този орган не е допуснал грешка при прилагане на определението за „психически тормоз“, предвидено в член 12а от Правилника, като е установил, че деянията, посочени в искането за съдействие и предмет на административното разследване, в крайна сметка не трябва да бъдат считани за съставляващи психически тормоз, посоченият орган не е бил длъжен да приема допълнителни мерки за съдействие. Всъщност в настоящия случай първоначално взетите от ООСД мерки, а именно отдалечаването на жалбоподателката и образуването на административно разследване, се основават на констатацията, че в искането за съдействие жалбоподателката представя достатъчни косвени доказателства за истинността на твърдените факти. Въпреки това, доколкото след приключването на административното разследване ООСД преценява, че не е налице случай на психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника, последният не е длъжен, по-специално с оглед на широкото си право на преценка, да приеме други мерки за съдействие и следователно може да отхвърли искането за съдействие по член 24 от Правилника.
Що се отнася до оплакването във връзка със задължението на ООСД за полагане на грижа, противно на поддържаното от жалбоподателката, макар този орган несъмнено да е длъжен да прояви разбиране при разглеждането на искането за съдействие, вмененото му задължение за полагане на грижа все пак не му налага да проявява по-голямо разбиране, заради това че жалбоподателката представя медицински удостоверения, сочещи, че същата е неспособна да работи поради „прегряване“, и дори че е поставена в положение на психически тормоз. Всъщност ООСД е длъжен да разгледа искането за съдействие с оглед на определението в член 12а, параграф 3 от Правилника. В това отношение обаче от постоянната съдебна практика следва, че макар представените от жалбоподателката медицински удостоверения да могат да покажат наличието на психични смушения у нея, те не позволяват да се докаже, че посочените смущения непременно са резултат от психически тормоз по смисъла на Правилника, тъй като, за да установят наличието на такъв тормоз, консултираните лекари неизбежно са се основавали единствено на направеното от жалбоподателката описание на условията ѝ на труд в Парламента (вж. в този смисъл решения от 2 декември 2008 г., K/Парламент,
F‑15/07
,
EU:F:2008:158
, т.
и от 17 септември 2014 г., CQ/Парламент,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, т.
), и че във всеки случай същите не са длъжни да прилагат определението по член 12а, параграф 3 от Правилника.
Накрая, доколкото в рамките на настоящото основание жалбоподателката иска да оспори законосъобразността на решението за неподновяване на договора и', а не, както твърди, на решението за уволнение, се налага изводът, че този довод е явно недопустим с оглед на силата на пресъдено нещо на решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент (
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
).
Предвид всички изложени по-горе съображения следва да се приеме, че не е налице третото основание, а оттам и да се отхвърли искането за отмяна в неговата цялост.
По искането за обезщетение
В подкрепа на искането си за обезщетение жалбоподателката твърди, че е претърпяла неимуществени вреди вследствие на допуснатите от ООСД нарушения при разглеждането на искането за съдействие. По-специално тя изпитвала несигурност и безпокойство, като здравословно и' състояние се влошило особено много след септември 2014 г. С тези мотиви тя претендира за изплащането на обезщетение в размер на 70000 EUR.
Освен това жалбоподателката претендира за допълнителна сума в размер на 20000 EUR като обезщетение за неимуществени вреди, произтичащи от нарушенията, допуснати в производството по разследване, по-специално що се отнася до работата на Консултативния комитет.
Всъщност жалбоподателката счита, че при разглеждането на искането за съдействие ООСД е нарушил принципа на разумен срок, както и че Консултативният комитет, макар и сезиран от нея при условия, отговарящи на гъвкавите изисквания, предвидени във вътрешните правила относно тормоза, не спазва тези правила, и по-специално не я изслушва в рамките на посочения в тези правила десетдневен срок, и не се опитва действително да се свърже с нея преди 3 март 2015 г. Освен това тя критикува графика на изслушванията на свидетелите от Консултативния комитет, като изтъква по-специално, че между нейното изслушване на 25 март 2015 г. и това на последните свидетели, състояло се на 6 октомври същата година, минават повече от шест месеца. Към това се добавял фактът, че първоначално ООСД погрешно приема в решението от 4 февруари 2015 г., че разглеждането на преписката е приключило. Накрая, жалбоподателката счита, че е претърпяла неимуществени вреди и поради факта, че на изслушванията в Консултативния комитет са присъствали лица, които не са част от този комитет и пред които съответно е разкрита засягаща я поверителна информация.
Парламентът моли искането за обезщетение да се отхвърли, като подчертава, че в настоящия случай ООСД незабавно приема мерки за съдействие, по-специално като взема решение за преназначаване на жалбоподателката, която към онзи момент е в отпуск по болест, и за образуване на административно разследване. Освен това той счита, че жалбоподателката не е сезирала Консултативния комитет с жалба по смисъла на вътрешните правила относно тормоза, доколкото председателят на Консултативния комитет е получил копие от искането за съдействие само в качеството си на началник на отдел „Човешки ресурси“ към дирекция „Ресурси“ при ГД „Персонал“, а не в качеството си на председател на Консултативния комитет. Накрая, Парламентът счита, че жалбоподателката не успява да посочи коя поверителна информация е разкрита на трети лица.
В това отношение следва да се припомни, че исканията за поправяне на имуществена или неимуществена вреда трябва да бъдат отхвърлени, когато се намират в тясна връзка с исканията за отмяна, които от своя страна са били отхвърлени като недопустими или неоснователни (решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, т.
; вж. също в този смисъл решения от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
, т.
и от 14 септември 2006 г., Комисия/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, т.
).
Следователно в частта, тясно свързана с искането за отмяна, искането за обезщетение трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
Що се отнася до искането за обезщетение за неимуществена вреда, за която се твърди, че е настъпила в резултат на нарушения, отделими от тези, поради които е опорочено обжалваното решение, в случая проблеми в работата на Консултативния комитет, Общият съд припомня, че във всички случаи жалбоподателката е в правото си да подаде искане за съдействие на основание член 24 от Правилника пред ООСД, без да има задължение да сезира преди това Консултативния комитет (решение от 16 май 2017 г., CW/Парламент,
T‑742/16
RENV, непубликувано,
EU:T:2017:338
, т.
).
По-нататък следва да се констатира, че жалбоподателката адресира искането за съдействие до генералния секретар с копие до председателя на Консултативния комитет, председателя на Парламента и генералния директор по персонала. От това следва, че жалбоподателката изпраща копие от искането за съдействие до последните трима само с информативна цел. Следователно жалбоподателката не може да твърди, че Консултативният комитет е редовно сезиран с нейния случай. В този смисъл тя не може да упреква Парламента, че не е следил за спазването на вътрешните правила относно тормоза от страна на този отделен от ООСД вътрешен орган, и по-специално на задължението на Консултативния комитет, посочено в член 11 от тези правила, да изслуша предполагаемата жертва в срок от десет работни дни от подаването на искането му.
Относно продължителността на периода, през който е разглеждано искането за съдействие, подадено на 11 декември 2014 г., тя е от почти 18 месеца, което е по-скоро дълъг срок. Налага се обаче изводът, че в писмата си от 4 февруари и от 4 март 2015 г. директорът по персонала първоначално дава неточни и дори противоречиви отговори относно постановяването на мълчалив отказ по искането за съдействие. Въпреки това, съгласно принципа на добра администрация, в решението от 20 август 2015 г. в отговор на жалбата по административен ред, подадена от жалбоподателката по този въпрос, генералният секретар впоследствие констатира, че предоставените от ООСД сведения са погрешни. Освен това този аспект на спора вече е дал основание за осъждането на Парламента да заплати половината от съдебните разноски на жалбоподателката по делото, по което е постановено решение от 24 април 2017 г., HF/Парламент (
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
).
Що се отнася до разследването на Консултативния комитет, последното в действителност се провежда само в периода между датата на сезиране на Консултативния комитет от генералния директор по персонала, а именно 2 февруари 2015 г., и датата, на която първият излиза с консултативно становище, а именно 12 октомври 2015 г., т.е. период от над осем месеца. Този период от над осем месеца показва, че Консултативният комитет работи относително бавно, но в същото време не е неразумен предвид броя на свидетелите, които е трябвало да бъдат изслушани, предвид вида и броя на твърденията на жалбоподателката, предвид факта, че доколкото лицата в състава на този консултативен орган работят в различни отдели, заседанията му не могат да се провеждат редовно и че по време на тези заседания последният трябва да изслушва и други свидетели, призовани от комитета да дадат показания по случаи, различни от този на жалбоподателката.
Що се отнася до периода от датата на изпращане на консултативното становище на генералния секретар до датата на обжалваното решение, а именно повече от седем месеца, той се обяснява с факта, че жалбоподателката е упражнила правото си да бъде изслушана по мотивите, поради които ООСД е възнамерявал да отхвърли жалбата и' по административен ред.
Ето защо Общият съд счита, че в настоящия случай продължителността на производството по разглеждане на искането за съдействие от страна на ООСД като цяло не е неразумна.
Що се отнася до твърдението на жалбоподателката, че засягаща я поверителна информация била предоставена на лица, които не са членове на Консултативния комитет, освен че то по никакъв начин не е подкрепено с доказателства, Общият съд отбелязва, че от протоколите от изслушването е видно, че всички присъствали лица са пълноправни членове на Консултативния комитет или техни заместници и че в състава му влизат общо деветима членове и двама секретари. Следователно доводите в това отношение трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
От изложеното по-горе следва, че искането за обезщетение трябва да бъде отхвърлено.
Следователно жалбата трябва да бъде отхвърлена като неоснователна в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно член 135 от Процедурния правилник обаче, когато справедливостта изисква това, Общият съд може, от една страна, да реши страна, която е загубила делото, да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, само част от съдебните разноски на другата страна и дори да не бъде осъдена да ги заплаща. От друга страна, Общият съд може да осъди дори спечелила делото страна да заплати част от или всички съдебни разноски, ако това е оправдано от поведението на спечелилата страна, включително преди образуване на съдебното производство, по-специално ако прецени, че тя необосновано или злонамерено е причинила разходи на другата страна.
В настоящия случай Общият съд отбелязва, че ООСД не предоставя на жалбоподателката становището на Консултативния комитет, за да и' позволи да представи своите коментари по мотивите, изложени в писмото от 8 декември 2015 г. в подкрепа на отхвърлянето на искането за съдействие. Освен това, що се отнася до въпроса дали генералният директор по персонала и генералният секретар са разполагали с това становище, както и с протоколите от изслушването на свидетелите пред Консултативния комитет за целите на приемането съответно на обжалваното решение и на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, Парламентът дава очевидно противоречиви отговори, както жалбоподателката правилно отбелязва в становището си от 26 март 2018 г. Всъщност, докато в отговорите си на един и същи въпрос на Общия съд в това отношение, а именно в отговора си от 15 декември 2017 г. и в съдебното заседание Парламентът поддържа, че те са разполагали само с устен доклад на председателя на Консултативния комитет, на 7 март 2018 г. в отговор на изрично запитване на Общия съд след съдебното заседание и независимо от посочена от жалбоподателката грешка в датите, генералният секретар в крайна сметка потвърждава, че генералният директор по персонала и той самият са разполагали със становището на Консултативния комитет и с протоколите от изслушването на свидетелите.
При това положение Общият съд счита, че поведението на Парламента оправдава той да понесе направените от него съдебни разноски и освен това да бъде осъден да заплати една четвърт от съдебните разноски на жалбоподателката.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи разширен състав),
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Европейския парламент да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати една четвърт от съдебните разноски на HF.

3)
HF понася три четвърти от направените от нея съдебни разноски.

Pelikánová
Valančius
Nihoul
Svenningsen
Öberg
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 29 юни 2018 година.
Подписи
Съдържание

Обстоятелствата по спора

Производство и искания на страните

От правна страна

По предмета на жалбата

По искането за отмяна

По първото основание: нарушение на правото на защита, на член 41 от Хартата на основните права, на правото на изслушване и на принципа на състезателност

– Предварителни съображения по разглеждането на искане за съдействие съгласно Правилника

– По задължението на ООСД да изпрати на жалбоподателката становището на Консултативния комитет преди приемането на обжалваното решение

– По задължението на ООСД да изпрати на жалбоподателката протоколите от изслушването на свидетелите преди приемането на обжалваното решение

– По последиците от нарушението на правото на изслушване, състоящо се в неизпращането в досъдебната фаза на становището на Консултативния комитет

По второто основание: процесуални нарушения, доколкото проведеното от Консултативния комитет производство било неправомерно и пристрастно

По третото основание: „явни грешки в преценката“, нарушение на задължението за съдействие и на задължението за полагане на грижа, както и нарушение на членове 12а и 24 от Правилника

– По понятието „психически тормоз“ съгласно Правилника

– По твърдените спорни действия

– По индивидуалната преценка на различните спорни действия

– По цялостната преценка на спорните действия

– По останалите оплаквания

По искането за обезщетение

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: френски.