CELEX: 62018CJ0049
Begäran om förhandsavgörande
Åtgärder för budgetåtstramning
Lönesänkningar inom nationell offentlig förvaltning
Procedur
Andra konsekvenser
Socialpolitik
Likabehandling i arbetslivet
Direktiv 2000/78/EG
Artikel 2.1 och 2.2 b
Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Artikel 21
Domares oavhängighet
Artikel 19.1 andra stycket FEU

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) samt artikel 2.1 och 2.2 b i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (
EGT L 303, 2000, s. 16
, och rättelse i
EGT L 2, 2001, s. 42
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Carlos Escribano Vindel och Ministerio de Justicia (Justitieministeriet, Spanien) avseende sänkningen av hans lön i enlighet med spanska statens riktlinjer för finanspolitiken.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Artikel 1 i direktiv 2000/78 har följande lydelse:
”Syftet med detta direktiv är att fastställa en allmän ram för bekämpning av diskriminering i arbetslivet på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, för att principen om likabehandling skall kunna genomföras i medlemsstaterna.”
I artikel 2.1 och 2.2 b i detta direktiv föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv avses med principen om likabehandling att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskriminering på någon av de grunder som anges i artikel 1.
2.   Enligt punkt 1 skall
…
b)
indirekt diskriminering anses förekomma när en skenbart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt särskilt missgynnar personer med en viss religion eller övertygelse, ett visst funktionshinder, en viss ålder, eller en viss sexuell läggning jämfört med andra personer, om inte
i)
bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt motiveras av ett berättigat mål och om medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga, …
…”
Artikel 6.1 b i direktivet har följande lydelse:
”Utan hinder av artikel 2.2 får medlemsstaterna föreskriva att särbehandling på grund av ålder inte skall utgöra diskriminering om särbehandlingen på ett objektivt och rimligt sätt inom ramen för nationell rätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör särskilt sysselsättningspolitik, arbetsmarknad och yrkesutbildning, och sätten för att genomföra detta syfte är lämpliga och nödvändiga.
I sådan särbehandling kan i synnerhet följande inbegripas:
…
b)
Fastställande av minimivillkor avseende ålder, yrkeserfarenhet eller anställningstid för tillträde till anställningen eller för vissa förmåner förknippade med anställningen.”
Spansk rätt
I artikel 299 i Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (lag 6/1985 om domstolsväsendet) av den 1 juli 1985 (BOE nr 157 av den 2 juli 1985, s. 20632) föreskrivs att domarkåren har tre tjänstegrader, nämligen domare av högsta graden (
magistrado
) vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien), övriga domare av högsta graden (
magistrado
) och domare av andra graden (
juez
).
I artikel 32.Uno II.1 i Ley 26/2009 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2010 (lag 26/2009 om de offentliga finanserna för år 2010) av den 23 december 2009 (BOE nr 309 av den 23 december 2009, s. 108804) (nedan kallad LPGE 2010) föreskrivs att från och med den 1 juni 2010 ska grundlönerna för de olika kategorier som ingår i domarkåren sänkas med 9,73 procent jämfört med de löner som gällt fram till dess.
Artikel 32.Uno II.4 andra stycket LPGE 2010 har följande lydelse:
”På årsbasis ska lönetilläggen för domare och allmänna åklagare minskas med 6 procent för domare av högsta graden och åklagare av högsta graden, och med 5 procent för domare av andra graden och åklagare av andra graden, jämfört med de lönetillägg som gällde fram till den 31 maj 2010.”
Genom artikel 1 i Real Decreto-Ley 8/2010 (kungligt lagdekret 8/2010) av den 20 maj 2010 (BOE nr 126 av den 24 maj 2010, s. 45070) ändrades artikel 32 LPGE 2010 vad gäller domarnas löner för perioden från den 1 januari till den 31 maj 2010.
I artikel 31.Uno i Ley 39/2010 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2011 (lag 39/2010 om de offentliga finanserna för år 2011) av den 22 december 2010 (BOE nr 311 av den 23 december 2010, s. 105744) (nedan kallad LPGE 2011), föreskrivs dels att lönebeloppen för de olika kategorier som ingår i domarkåren ska vara desamma som de som fastställs i artikel 32.Uno II.1 LPGE 2010, i dess lydelse enligt kungligt lagstiftningsdekret nr 8/2010 av den 20 maj 2010, dels att lönetilläggen inte ska höjas jämfört med vad som gällde fram till den 31 december 2010.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Carlos Escribano Vindel, är domare av högsta graden och är verksam som ensamdomare vid Juzgado de lo Social no 26 de Barcelona (arbetsdomstol nr 26 i Barcelona, Spanien). Han väckte talan vid Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Kataloniens överdomstol, Spanien). Talan rörde hans lönebesked för år 2011. Han hävdade att dessa lönebesked utgör administrativa rättsakter som antagits på grundval av artikel 31.Uno LPGE 2011 och att de medför ”en väsentlig minskning [av hans lön] jämfört med samma period ett år tidigare”, vilket strider mot den spanska konstitutionen.
Genom beslut av den 30 mars 2015 ställde den hänskjutande domstolen en fråga till Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen, Spanien). Frågan rörde huruvida artikel 31.Uno LPGE 2011 är förenlig med den spanska konstitutionen. Den hänskjutande domstolen angav att det framgår av en rapport från justitieministeriet att lönesänkningen är på 7,16 procent för domare av andra graden i löneklass 5, vars löner är lägre, 6,64 procent för domare av första graden som är ensamdomare i löneklass 4, vilket är Escribano Vindels löneklass, och 5,90 procent för domare av första graden i löneklass 1, vilka har den högsta lönen.
Genom beslut av den 15 december 2015 förklarade Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen) i plenum att frågan inte kunde tas upp till sakprövning och att bestämmelsen i fråga inte strider mot likabehandlingsprincipen som fastställs i artikel 14 i den spanska konstitutionen. Nämnda domstol ansåg nämligen att alla berörda medlemmar av den spanska domarkåren inte befinner sig i objektivt jämförbara situationer, eftersom de är uppdelade i olika kategorier och har olika tjänster.
Genom beslut av den 24 februari 2016 uppmanade den hänskjutande domstolen parterna att yttra sig i frågan huruvida lönesänkningarna var diskriminerande mot bakgrund av stadgan. Som svar gjorde Carlos Escribano Vindel gällande att dessa åtgärder innebär indirekt diskriminering på grund av ålder eller anställningstid, eftersom lönesänkningen är högre för domare av andra graden i löneklass 5, vilket är instegskategorin för domare och samlar de domare som är yngst och som har kortast anställningstid. En skenbart neutral bestämmelse leder därför till en oproportionerligt mer negativ effekt beroende på ålder eller anställningstid.
Den hänskjutande domstolen frågar sig, för det första, om den aktuella nationella lagstiftningen, som ingår som ett led bland åtgärder för att minska statskulden, såsom påbjudits av Europeiska unionen, inte medför diskriminering på grund av ålder, som är förbjuden enligt stadgan och direktiv 2000/78. Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att den lönesänkning som föreskrivs i denna lagstiftning är större för domare av andra graden i löneklass 5, och för domare av första graden som är ensamdomare i löneklass 4, än för andra kategorier av domare. Enligt den hänskjutande domstolen tvingas således de yngsta domarna med kortast anställningstid att i högre grad än andra bära bördan av åtgärderna för att minska statskulden, utan att detta motiveras på objektiva relevanta grunder.
Den hänskjutande domstolen undrar, för det andra, om den aktuella nationella lagstiftningen, i den del den föreskriver en lönesänkning enligt kriterier som varken tar hänsyn till arbetsuppgifter eller anställningstid och föreskriver en proportionellt sett större lönesänkning för de minst välbetalda domarna, inte strider mot den allmänna principen om domstolsväsendets oberoende.
Den hänvisar, i detta hänseende, till artikel 6 i den europeiska stadgan om regler för domarnas rättsställning, antagen av Europarådet den 8–10 juli 1998, rekommendation CM/Rec(2010)12 från Europarådets ministerkommitté till medlemsstaterna om domare: oberoende, skicklighet och ansvar, som antogs den 17 november 2010, och, slutligen till punkterna 74–79 i det förslag till avgörande som avgavs av generaladvokaten Saugmandsgaard Øe i målet Associação Sindical dos Juízes Portugueses (
C‑64/16
,
EU:C:2018:395
).
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Kataloniens överdomstol) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska den allmänna unionsrättsliga principen om förbud mot diskriminering tolkas så, att den inte utgör hinder för den nationella bestämmelse som föreskrivs i [artikel 31.Uno LPGE 2011], i vilken det fastställdes olika procentenheter för sänkningen med följden att sänkningen var mer betungande för den del av domarkåren som uppbar lägst löner och medförde en större uppoffring från deras sida för att stödja de offentliga utgifterna (principen om förbud mot diskriminering)?
2)
Ska den allmänna unionsrättsliga principen om att upprätthålla domarnas oavhängighet genom en ersättning som är rimlig, stabil och motsvarar de uppgifter som domarkåren ska utföra, tolkas så att den utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som den som föreskrivs i [artikel 31.Uno LPGE 2011], vilken inte tar hänsyn till arten av deras åligganden, deras anställningstid, betydelsen av deras arbetsuppgifter och endast innebär att de som tjänar minst inom yrkeskåren ska göra en större uppoffring för att stödja de offentliga utgifterna (principen om domstolsväsendets oberoende)?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning
Den spanska regeringen anser inte att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning, eftersom tillräcklig information för att lämna ett svar på frågorna inte har inlämnats till domstolen. Denna begäran innehåller nämligen inte tillräckliga uppgifter vare sig om omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, tillämplig nationell lagstiftning eller om unionsrätten, vars tolkning begärs.
Den spanska regeringen påpekar särskilt att begäran inte innehåller några uppgifter om Escribano Vindels ålder, anställningstid och lön. Justitieministeriets rapport behandlar dessutom inte löneklass 1, vilken Escribano Vindel tillhör, utan löneklasserna 4 och 5.
Vad avser redogörelsen för de tillämpliga nationella bestämmelserna räcker inte hänvisningarna till artikel 31.Uno LPGE 2011 och artikel 301 i lag 6/1985 om domstolsväsendet för att förstå vilket lönesystem som gäller för den spanska domarkåren och hur lönesänkningen för samtliga anställda i den offentliga sektorn har tillämpats på just denna grupp.
Europeiska kommissionen har, utan att göra någon invändning om rättegångshinder, gjort gällande att beslutet om hänskjutande inte innehåller några uppgifter om de faktiska ekonomiska konsekvenserna av lönesänkningen vare sig för Escribano Vindel eller andra domare av första eller andra graden. Endast procentsatser anges, utan närmare uppgifter om respektive lönesumma.
Dessutom lämnas ingen information om effekten av lönesänkningen för domare av första graden i Audiencia Provincial (Provinsdomstolen, Spanien) och Audiencia Nacional (Centrala specialdomstolen, Spanien) eller domare av första graden vid Tribunal Supremo (Högsta domstolen). Dessutom anger justitieministeriets rapport endast situationen för tre typiska tjänster ”som exempel” för att ”illustrera” hur den allmänna lönesänkningen varierar beroende på hur stor andel av den totala lönen lönetilläggen står för.
Det ska här erinras om att det följer av EU-domstolens fasta praxis att det, inom ramen för det samarbete mellan nationella domstolar och EU‑domstolen som införts genom artikel 267 FEUF, uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Frågor om tolkningen av unionsrätten presumeras således vara relevanta. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i sistnämnda avseende påpekas att det krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av unionsrätten som är användbar för den nationella domstolen (se dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania oficiales,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ska det till att börja med konstateras att den hänskjutande domstolen, tvärtemot vad den spanska regeringen har hävdat, tydligt har angett vilka unionsrättsliga principer som avses i frågorna.
Den spanska regeringen har rätt i att redogörelsen för de aktuella nationella bestämmelserna i beslutet om hänskjutande är rudimentär. Med hänsyn särskilt till den spanska regeringens och kommissionens skriftliga yttranden, vilka bekräftar och förtydligar vilket regelverk som gäller, anser domstolen emellertid att de uppgifter som domstolen förfogar över tillsammans beskriver de viktigaste punkterna i det regelverk som tolkningsfrågorna rör.
När det gäller beskrivningen av den faktiska bakgrunden har den spanska regeringen och kommissionen med rätta påpekat att informationen är behäftad med stora luckor. Beslutet om hänskjutande innehåller dock tillräckligt med uppgifter för att förstå såväl tolkningsfrågorna som deras räckvidd.
Således ska beslutet om hänskjutande anses innehålla de uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som behövs för att EU‑domstolen ska kunna ge ett användbart svar till den hänskjutande domstolen.
Härav följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Inledande synpunkter
Det följer av fast rättspraxis att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. Den omständigheten att en nationell domstol formellt sett har formulerat sin tolkningsfråga med hänvisning till vissa bestämmelser i unionsrätten, utgör inte hinder för att EU-domstolen tillhandahåller den domstolen alla uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågorna eller inte. EU-domstolen ska härvid, av samtliga uppgifter som den hänskjutande domstolen tillhandahållit, särskilt skälen till begäran om förhandsavgörande, utläsa vilka delar av unionsrätten som påkallar en tolkning, med hänsyn tagen till saken i målet (se dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania oficiales,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen finner i förevarande fall, med hänsyn till de uppgifter som den nationella domstolen har lämnat och de synpunkter som lämnats av den spanska regeringen och kommissionen, att den måste omformulera tolkningsfrågorna för att kunna ge den hänskjutande domstolen uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet.
För det första, i den del den första frågan avser tolkningen av ”den allmänna unionsrättsliga principen om förbud mot diskriminering”, framgår det nämligen av beslutet om hänskjutande att den hänskjutande domstolen närmare bestämt söker klarhet i huruvida artikel 21 i stadgan och artikel 2.1 och 2.2 b i direktiv 2000/78 ska tolkas så, att de utgör hinder mot en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.
För det andra, i den del denna fråga särskilt rör lönesänkningar för ”den del av domarkåren som uppbar lägst löner”, framgår det av nämnda beslut att denna grupp består av domare av andra graden i löneklass 5, och att Escribano Vindel inte tillhör denna grupp. Även om den spanska regeringen och kommissionen anser att de faktiska omständigheter som den hänskjutande domstolen har angett visar att Escribano Vindel tillhör löneklass 1, verkar den hänskjutande domstolen nämligen anse att han tillhör löneklass 4.
För det tredje ska det påpekas att även om den andra frågan enligt sin lydelse syftar till att få till stånd en tolkning av ”den allmänna unionsrättsliga principen om att upprätthålla domarnas oavhängighet genom en ersättning som är rimlig, stabil och motsvarar de uppgifter som domarkåren ska utföra”, framgår det av beslutet om hänskjutande att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU ska tolkas så, att principen om domarnas oavhängighet utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid densamma.
För det fjärde för Escribano Vindel endast talan för egen räkning, varför endast hans situation ska beaktas när denna tolkningsfråga besvaras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
).
Den första frågan: Diskriminering på grund av ålder eller anställningstid
Genom sin första fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 21 i stadgan och artikel 2.1 och 2.2 b i direktiv 2000/78 ska tolkas så, att de utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, vilken, inom ramen för allmänna åtgärder för att minska lönekostnader för att eliminera ett alltför stort budgetunderskott, fastställer olika lönesänkningskoefficienter för grundlöner och lönetillägg för medlemmar av domarkåren, som, enligt den hänskjutande domstolen, visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön, tenderar att vara yngre och i allmänhet har kortare anställningstid än de sistnämnda.
I detta sammanhang bör det, för det första, påpekas att förbudet mot all diskriminering på grund av bland annat ålder finns inskrivet i artikel 21 i stadgan, vilken, sedan den 1 december 2009, har samma rättsliga värde som fördragen, och att detta förbud konkretiserats genom direktiv 2000/78 vad avser området sysselsättning och arbete (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2011 i målet Hennings och Mai,
C‑297/10 och C‑298/10
,
EU:C:2011:560
, punkt
).
För det andra framgår det av fast rättspraxis att lönevillkoren för statstjänstemän, däribland domare, omfattas av detta direktivs tillämpningsområde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 juni 2014, Specht m.fl.,
C‑501/12–C‑506/12, C‑540/12 och C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, punkt
, och dom av den 9 september 2015, Unland,
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
, punkt
).
För det tredje ska det påpekas att enligt artikel 1 och artikel 2.1 och 2.2 b i direktiv 2000/78 är indirekt diskriminering i arbetslivet på grund av ”religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning” förbjuden.
För det fjärde, vad gäller frågan om indirekt diskriminering på grund av ålder, ska det erinras om att enligt artikel 2.2 b i direktiv 2000/78 anses indirekt diskriminering föreligga när en skenbart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt särskilt missgynnar personer av en viss ålder jämfört med andra personer, om inte bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt motiveras av ett berättigat mål och medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga (dom av den 14 mars 2018, Stollwitzer,
C‑482/16
,
EU:C:2018:180
, punkt
).
Det ska därför undersökas huruvida en arbetstagare som Carlos Escribano Vindel, på grund av sin ålder, behandlas mindre förmånligt än en annan person i en jämförbar situation, eller huruvida den i det nationella målet aktuella bestämmelsen särskilt missgynnar den ålderskategori han tillhör, i den mening som avses i artikel 2.2 b i direktivet (se, analogt, dom av den 28 februari 2018, John,
C‑46/17
,
EU:C:2018:131
, punkt
).
I detta avseende bör det till att börja med påpekas att den hänskjutande domstolen inte har preciserat Escribano Vindels ålder eller identifierat någon annan person som befinner sig i en situation som är jämförbar med hans situation, utan endast hänvisat till omständigheten att den aktuella lagstiftningen har mindre ingripande effekter för domare i löneklass 1 än för domare i löneklasserna 4 och 5.
Vidare står det klart att även om man utgår från den spanska regeringens och kommissionens slutsats att Escribano Vindel är placerad i löneklass 1, så innebär inte detta att han ska anses vara utsatt för diskriminering på grund av ålder, eftersom han, enligt den hänskjutande domstolen, ingår bland de domare som genom den i det nationella målet aktuella lagstiftningen gynnas i förhållande till övriga domare.
Det ska slutligen påpekas att även om Escribano Vindel, såsom den hänskjutande domstolen förefaller mena, är placerad i löneklass 4, så måste det avgöras huruvida denna löneklass samlar domare i en viss åldersgrupp som särskiljer dem från domare som är placerade i löneklass 1.
I detta avseende ska det påpekas att den hänskjutande domstolen inte har identifierat någon särskild åldersgrupp som är missgynnad, utan nöjt sig med att påpeka att i genomsnitt är domare i löneklass 5 yngre än domare i löneklasserna 4 och 1. Det ska i synnerhet påpekas att inget i beslutet om hänskjutande tyder på att den hänskjutande domstolen har identifierat en specifik åldersskillnad mellan löneklass 4 och löneklass 1.
Vidare har den spanska regeringen gjort gällande att nämnda löneklasser inte samlar domare i en viss åldersgrupp, eftersom den enda åldersgräns som gäller för att bli domare är att inte ha uppnått den pensionsålder som gäller för domare, och att domare inte är skyldiga att inneha högre tjänster, kategorier eller löneklasser, utan kan kvarstå som domare av andra graden, oavsett ålder.
Det ankommer emellertid på den nationella domstolen, som ensam har direkt kännedom om tvisten den har att avgöra, att utföra nödvändiga kontroller för att fastställa huruvida dessa grupper samlar domare i en viss åldersgrupp.
Vad, för det femte, beträffar kravet att det ska vara fråga om jämförbara situationer, ska det understrykas att det inte krävs att situationerna är identiska, utan endast att de är jämförbara. Vidare ska bedömningen av om situationerna är jämförbara inte ske på ett allmänt och abstrakt sätt utan specifikt och konkret med avseende på den berörda förmånen (dom av den 19 juli 2017, Abercrombie & Fitch Italia,
C‑143/16
,
EU:C:2017:566
, punkt
).
Det ankommer på den hänskjutande domstolen, som ensam är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna, att avgöra huruvida domare som är placerade i löneklass 4 befinner sig i en situation som är jämförbar med situationen för domare som är placerade i löneklass 1 (se, analogt, dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, punkt
).
Det framgår dock av de uppgifter som domstolen förfogar över att det är ostridigt att grundlönerna i de olika löneklasser som gäller domarkåren på ett enhetligt sätt har sänkts med 9,73 procent och att den påstådda skillnaden i behandling som det nationella målet rör har sin grund i att lönetilläggen sänkts mindre för vissa domare, och att lönetilläggets respektive grundlönens andel av den totala lönen skiljer sig mellan olika löneklasser.
I detta sammanhang har den spanska regeringen och kommissionen preciserat att det för lönetillägget tillämpas ett tjänsteårstillägg, ett placeringstillägg, som beaktar bland annat ortsplaceringen och objektiva krav som är knutna till tjänstens innehåll, och en särskild ersättning som kompenserar för ansvarsområden, utbildning, komplexitet eller utsatthet. Nämnda regering och nämnda institution anser att lönetilläggen således varierar beroende på objektiva faktorer som särskiljer olika kategorier av domare, varför domare i dessa olika kategorier inte befinner sig i jämförbara situationer.
Dessutom har den hänskjutande domstolen själv angett att Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen) i plenum den 15 december 2015 förklarat att alla berörda medlemmar av den spanska domarkåren inte befinner sig i objektivt jämförbara situationer, eftersom de är uppdelade i olika kategorier och har olika tjänster.
Med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, finns det således inget som tyder på att den skillnad i behandling som är aktuell i det nationella målet rör jämförbara situationer eller att denna skillnad är indirekt kopplad till ålder.
De omständigheter som den hänskjutande domstolen har beskrivit kan således inte anses visa att den aktuella nationella lagstiftningen medför en diskriminering på grund av ålder.
Vad, för det sjätte, rör frågan om diskriminering på grund av anställningstid, konstaterar domstolen att detta kriterium inte ingår bland de kriterier som anges i artikel 2.1 och 2.2 b i direktiv 2000/78. Tvärtom ingår detta kriterium bland de kriterier som enligt artikel 6.1 b i direktivet kan motivera en särbehandling på grund av ålder.
Även om man antar att artikel 21 i stadgan i förevarande fall är tillämplig utanför nämnda direktivs tillämpningsområde, bör det noteras att den hänskjutande domstolen varken har preciserat Escribano Vindels anställningstid, eller identifierat någon annan person som befinner sig i en situation som är jämförbar med hans situation, eller identifierat en kategori med en viss anställningstid som missgynnas. Mot bakgrund av den spanska regeringens synpunkter, som sammanfattas i punkt 48 i denna dom, kan det i synnerhet inte presumeras att de olika löneklasserna återspeglar en specifik anställningstid.
Under dessa omständigheter kan de omständigheter som den hänskjutande domstolen har beskrivit inte anses visa att den aktuella nationella lagstiftningen medför en särbehandling på grund av anställningstid som strider mot artikel 21 i stadgan eller artikel 2.1 och 2.2 b i direktiv 2000/78.
Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 21 i stadgan och artikel 2.1 och 2.2 b i direktiv 2000/78 ska tolkas så, att de – med förbehåll för vad som framkommer vid den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra – inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, vilken, inom ramen för allmänna åtgärder för att minska lönekostnader för att eliminera ett alltför stort budgetunderskott, fastställer olika lönesänkningskoefficienter för grundlöner och lönetillägg för medlemmar av domarkåren, som, enligt den hänskjutande domstolen, visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön, tenderar att vara yngre och i allmänhet har kortare anställningstid än de sistnämnda.
Den andra frågan: Domarnas oberoende
Genom sin andra fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU ska tolkas så, att principen om domarnas oavhängighet utgör hinder för att på sökanden i målet vid den nationella domstolen tillämpa en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, som utan hänsyn till arten av domarnas åligganden, deras anställningstid eller betydelsen av deras arbetsuppgifter, inom ramen för allmänna åtgärder för att minska lönekostnader för att eliminera ett alltför stort budgetunderskott, fastställer olika lönesänkningskoefficienter för grundlöner och lönetillägg för medlemmar av domarkåren, som, enligt den hänskjutande domstolen, visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön än de sistnämnda.
I detta avseende ska det erinras om att det i artikel 19.1 andra stycket FEU föreskrivs att medlemsstaterna ska fastställa de möjligheter till överklagande som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten. Det ankommer härvid på medlemsstaterna att inrätta ett system med rättsmedel och förfaranden som garanterar en effektiv domstolsprövning på dessa områden (se dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
).
Av detta följer att varje medlemsstat ska säkerställa att de instanser som i egenskap av ”domstol”, i den mening som avses i unionsrätten, hör till dess system med rättsmedel inom de områden som omfattas av unionsrätten uppfyller kraven på ett effektivt domstolsskydd (dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
).
Vid bedömningen av huruvida ett organ utgör en ”domstol” ska ett antal omständigheter beaktas, såsom huruvida organet är upprättat enligt lag, organet är av stadigvarande karaktär, dess jurisdiktion är av tvingande art, förfarandet är kontradiktoriskt, organet tillämpar rättsregler och huruvida det har en oberoende ställning (dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
).
Garantin för oavhängighet, vilken inte kan skiljas från den dömande uppgiften, gör sig inte enbart gällande på unionsnivå, för unionens domare och generaladvokaterna vid EU-domstolen, såsom föreskrivs i artikel 19.2 tredje stycket FEU, utan även i medlemsstaterna, för de nationella domstolarna (dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
).
Begreppet oavhängighet förutsätter i synnerhet att den aktuella instansen fullgör sina uppgifter helt självständigt, utan att vara underställd någon annan och utan att ta emot order eller instruktioner från något håll och att den således är skyddad mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan äventyra dess ledamöters oberoende prövning och påverka deras avgöranden. I likhet med det förhållandet att den aktuella instansens ledamöter är oavsättliga, är den omständigheten att de erhåller lön vars storlek motsvarar vikten av de funktioner de utövar en garanti som är grundläggande för domarnas oavhängighet (dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkterna
och
).
I förevarande fall framgår det av den hänskjutande domstolens uppgifter att, i likhet med vad som var fallet i det mål som gav upphov till domen av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkterna
–
), att de i det nationella målet aktuella lönesänkningarna genomförts på grund av tvingande omständigheter som är knutna till nödvändigheten att eliminera den berörda medlemsstatens alltför stora budgetunderskott och att de var begränsade, enligt en viss procentsats, beroende på lönenivå. Lönesänkningarna gällde inte enbart spanska domare utan, mer allmänt, innehavare av olika ämbeten och personer anställda inom den offentliga sektorn, inklusive företrädare för de lagstiftande, verkställande och dömande församlingarna. Lönesänkningarna framstår således som generella åtgärder som syftar till att en rad ämbetsmän inom nationell offentlig förvaltning ska bidra till de åtstramningar som föranletts av tvingande krav för att minska den spanska statens alltför stora budgetunderskott.
Eftersom, såsom har angetts i punkt 37 i denna dom, endast Escribano Vindels situation ska beaktas, kommer förevarande bedömning, vad avser artikel 19.1 andra stycket FEU, att begränsas till att kontrollera att den berörda personen efter åtgärderna för lönesänkning i det nationella målet fortfarande erhåller en lön vars storlek motsvarar vikten av de funktioner han utövar
Såsom kommissionen korrekt har påpekat finns det inget som tyder på att följande är relevant för den bedömning den hänskjutande domstolen har att göra: Metoden för att genomföra de aktuella lönesänkningarna, för vilka, enligt den hänskjutande domstolen, hänsyn inte tagits till arten av de berördas åligganden, deras anställningstid eller betydelsen av deras arbetsuppgifter, eller det faktum att, enligt denna domstol, denna metod visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön än de sistnämnda.
Vad slutligen gäller frågan huruvida Escribano Vindel med tillämpning av den i det nationella målet aktuella åtgärden för lönesänkning erhåller en lön vars storlek motsvarar vikten av de funktioner han utövar ska det påpekas att beslutet om hänskjutande inte innehåller några specifika uppgifter om Escribano Vindels lön. Kommissionen har i sitt yttrande i huvudsak anfört följande. Den lön som, enligt justitieministeriets rapport, efter den aktuella lönesänkningen som en domare som är verksam som ensamdomare i Barcelona, såsom Escribano Vindel, uppbär i löneklass 4 är tillräcklig med tanke på den socioekonomiska situationen i den staden och det genomsnittliga löneläget för spanska statstjänstemän, som också framgår av denna rapport, för att skydda mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan undergräva neutraliteten i de beslut han måste fatta.
Det ska tilläggas att, om man antar att Escribano Vindel hör till löneklass 1, såsom den spanska regeringen och kommissionen har gjort gällande, så blir kommissionens argument i så fall än mer giltiga, eftersom, såsom har angetts i punkt 12 i denna dom, lönen i denna löneklass är högre än i löneklass 4.
Det ankommer emellertid på den nationella domstolen, som ensam har direkt kännedom om tvisten den har att avgöra, att utföra nödvändiga kontroller för att fastställa om storleken på den lön Escribano Vindel erhåller efter den i det nationella målet aktuella lönesänkningen motsvarar vikten av de funktioner han utövar och garanterar oavhängigheten i hans dömande verksamhet.
De omständigheter som den nationella domstolen har redogjort för visar emellertid inte att den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen strider mot principen om domstolarnas oavhängighet, som garanteras genom artikel 19.1 andra stycket FEU.
Mot denna bakgrund ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 19.1 andra stycket FEU ska tolkas så, att principen om domarnas oavhängighet inte utgör hinder för att på sökanden i målet vid den nationella domstolen tillämpa en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, som utan hänsyn till arten av domarnas åligganden, deras anställningstid eller betydelsen av deras arbetsuppgifter, inom ramen för allmänna åtgärder för att minska lönekostnader för att eliminera ett alltför stort budgetunderskott, fastställer olika lönesänkningskoefficienter för grundlöner och lönetillägg för medlemmar av domarkåren, som, enligt den hänskjutande domstolen, visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön än de sistnämnda, förutsatt att storleken på den lön som sökanden i det nationella målet erhåller efter den i det nationella målet aktuella lönesänkningen motsvarar vikten av de funktioner han utövar och garanterar oavhängigheten i hans dömande verksamhet, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Artikel 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna samt artikel 2.1 och 2.2 b i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet ska tolkas så, att de – med förbehåll för vad som framkommer vid den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra – inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, vilken, inom ramen för allmänna åtgärder för att minska lönekostnader för att eliminera ett alltför stort budgetunderskott, fastställer olika lönesänkningskoefficienter för grundlöner och lönetillägg för medlemmar av domarkåren, som, enligt den hänskjutande domstolen, visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön, tenderar att vara yngre och i allmänhet har kortare anställningstid än de sistnämnda.

2)
Artikel 19.1 andra stycket FEU ska tolkas så, att principen om domarnas oavhängighet inte utgör hinder för att på sökanden i målet vid den nationella domstolen tillämpa en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, som utan hänsyn till arten av domarnas åligganden, deras anställningstid eller betydelsen av deras arbetsuppgifter, inom ramen för allmänna åtgärder för att minska lönekostnader för att eliminera ett alltför stort budgetunderskott, fastställer olika lönesänkningskoefficienter för grundlöner och lönetillägg för medlemmar av domarkåren, som, enligt den hänskjutande domstolen, visat sig medföra större lönesänkningar, procentuellt sett, för de domare som är placerade i två lägre löneklasser än för domare som är placerade i en högre löneklass, trots att de förstnämnda erhåller lägre lön än de sistnämnda, förutsatt att storleken på den lön som sökanden i det nationella målet erhåller efter den i det nationella målet aktuella lönesänkningen motsvarar vikten av de funktioner han utövar och garanterar oavhängigheten i hans dömande verksamhet, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.