CELEX: 62021CJ0277
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (ES) Nr. 549/2013
Eiropas nacionālo un reģionālo kontu sistēma Eiropas Savienībā
A pielikuma 20.15. punkts
Institut des comptes nationaux īstenota kontrole pār izglītības iestādes organizētāju, kas izveidots bezpeļņas organizācijas formā
Izglītības iestādes, kas var izmantot publisko finansējumu un konstitūcijā garantētu izglītības brīvību
A pielikuma 20.15. punkta otrais teikums
Jēdziens “publiska iejaukšanās, pieņemot vispārējus noteikumus, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību”
Tvērums
A pielikuma 20.15. punkta pirmais teikums
A pielikuma 2.39. punkta b) apakšpunkts, 20.15. punkta b) apakšpunkts un 20.309. punkta h) apakšpunkts
Jēdziens “pārmērīgs regulējums”
Tvērums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 549/2013 (2013. gada 21. maijs) par Eiropas nacionālo un reģionālo kontu sistēmu Eiropas Savienībā (
OV 2013, L 174, 1. lpp.
) A pielikuma 20.15. punktu un 20.309. punkta h) apakšpunktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Secrétariat général de l’enseignement catholique ASBL
(
SeGEC
) un sešām citām bezpeļņas biedrībām, kuras Beļģijā darbojas izglītības jomā (turpmāk tekstā visas kopā – “aplūkojamās biedrības”), no vienas puses, un
Institut des comptes nationaux
[Nacionālo kontu institūts] (turpmāk tekstā – “
ICN
”) un
Banque nationale de Belgique
[Beļģijas Nacionālo banku], no otras puses, par aplūkojamo biedrību klasificēšanu vispārējās valdības sektora pavalstu apakšsektorā, pamatojoties uz Eiropas kontu sistēmu 2010, kas ieviesta ar Regulu Nr. 549/2013 (turpmāk tekstā – “EKS 2010”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 549/2013 1. un 3. apsvērums ir formulēts šādi:
“(1)
Lai veidotu Savienības politiku un uzraudzītu dalībvalstu un ekonomiskajā un monetārajā savienībā (EMS) ietilpstošās ekonomikas, ir vajadzīga salīdzināma un uzticama jaunākā informācija par ekonomikas struktūru un ekonomiskās situācijas attīstību katrā dalībvalstī vai reģionā.
[..]
(3)
Savienības pilsoņiem ir nepieciešami ekonomiskie konti kā galvenais instruments, lai analizētu dalībvalsts vai reģiona ekonomisko situāciju. Salīdzināmības labad šādi konti būtu jāsagatavo, pamatojoties uz vienotiem principiem, kuri nepieļauj atšķirīgas interpretācijas. Sniegtajai informācijai vajadzētu būt pēc iespējas precīzai, pilnīgai un savlaicīgai, lai nodrošinātu maksimālu pārredzamību visos sektoros.”
Šīs regulas A pielikums par EKS 2010 metodoloģiju [metodiku] ietver 1. nodaļu “Vispārējs raksturojums un pamatprincipi”, kurā ietilpst arī 1.01., 1.19., 1.34.–1.36. un 1.57. punkts. Šajos punktos ir noteikts:
“1.01.
Eiropas Nacionālo un reģionālo kontu sistēma (turpmāk tekstā “EKS 2010” vai “EKS”) ir starptautiski saderīgs uzskaites ietvars, kas paredzēts, lai sistemātiski un detalizēti aprakstītu kopējo ekonomiku (proti, reģionu, valsti vai valstu grupu), tās sastāvdaļas un attiecības ar citām kopējām ekonomikām.
[..]
1.19.
[Eiropas Savienībā] un tās dalībvalstīs [EKS 2010] ietvara skaitļiem ir svarīga nozīme, veidojot un pārraugot to sociālo un ekonomisko politiku.
[..]
1.34.
Sektoru konti ir izveidoti, iedalot vienības sektoros, un dod iespēju darījumus un kontu balansposteņus attēlot pa sektoriem. Sektoru attēlojums atklāj daudzus galvenos mērus ekonomiskās un fiskālās politikas mērķiem. Galvenie sektori ir mājsaimniecības, valdība, sabiedrības (finanšu un nefinanšu), mājsaimniecības apkalpojošās bezpeļņas organizācijas (MABO) un pārējā pasaule.
Ir svarīga atšķirība starp tirgus un ārpustirgus darbību. Valdības kontrolē esošs subjekts, kas tiek parādīts kā tirgus sabiedrība, tiek klasificēts sabiedrību sektorā ārpus vispārējās valdības sektora. Tādējādi sabiedrības deficīta un parāda līmeņi nebūs vispārējās valdības deficīta un parāda sastāvdaļa.
1.35.
Ir svarīgi noteikt skaidrus un stabilus kritērijus subjektu iedalīšanai sektoros.
Publisko sektoru veido visas institucionālās vienības, kuras ir ekonomikas rezidenti un kuras kontrolē valdība. Privāto sektoru veido visas pārējās rezidentvienības.
1.1. tabulā noteikti kritēriji, ko izmanto publiskā un privātā sektora nošķiršanai, bet publiskajā sektorā – valdības sektora un publisko sabiedrību sektora nošķiršanai, un privātajā sektorā – MABO sektora un privāto sabiedrību sektora nošķiršanai.
1.1. tabula
Kritēriji
Kontrolē valdība
(publiskais sektors)
Privātā kontrolē
(privātais sektors)
Ārpustirgus izlaide
Vispārējā valdība
MABO
Tirgus izlaide
Publiskās sabiedrības
Privātās sabiedrības
1.36.
Kontroli definē kā spēju noteikt institucionālās vienības vispārējo politiku vai programmu. Sīkākas detaļas attiecībā uz kontroles definīciju sniegtas 2.35. līdz 2.39. punktā.
[..]
1.57.
Institucionālās vienības ir ekonomiski subjekti, kuriem var piederēt preces un aktīvi, kuri var uzņemties saistības un ar pilnām tiesībām iesaistīties ekonomiskās darbībās un darījumos ar citām vienībām. EKS 2010 sistēmas nolūkiem institucionālās vienības grupē piecos savstarpēji izslēdzošos iekšzemes institucionālos sektoros, kurus veido šāda veida vienības:
a)
nefinanšu sabiedrības;
b)
finanšu sabiedrības;
c)
vispārējā valdība;
d)
mājsaimniecības;
e)
[MABO].
Kopā šie pieci sektori veido kopējo ekonomiku. Katrs sektors ir sadalīts arī apakšsektoros. EKS 2010 sistēma nodrošina pilnīgu plūsmu kontu un bilanču kopumu, kas jāveido katram sektoram un apakšsektoram, kā arī kopējai ekonomikai. Ir iespējama nerezidentvienību mijiedarbība ar šiem pieciem iekšzemes sektoriem, un mijiedarbība ir parādīta starp pieciem iekšzemes sektoriem un sesto institucionālo sektoru – pārējās pasaules sektoru.”
Minētā pielikuma 2. nodaļa “Vienības un vienību grupējumi” ietver 2.12., 2.39., 2.113. un 2.130. pantu, kas ir formulēti šādi:
“2.12.
Definīcija
: institucionālā vienība ir ekonomisks subjekts, ko raksturo lēmumu pieņemšanas autonomija savu pamatfunkciju īstenošanā. Rezidentvienību uzskata par tādu, kas veido institucionālu vienību ekonomiskā teritorijā, kurā atrodas tās galveno ekonomisko interešu centrs, ja tai piemīt lēmumu pieņemšanas autonomija un tai ir pilns kontu komplekts, vai arī tai ir iespēja izveidot pilnu kontu komplektu.
Lai vienībai būtu lēmumu pieņemšanas autonomija attiecībā uz tās pamatfunkcijām, vienībai jābūt:
a)
spējīgai savā vārdā īstenot īpašumtiesības uz precēm un aktīviem; tā varēs apmainīt preču un aktīvu īpašumtiesības darījumos ar citām institucionālām vienībām;
b)
spējīgai pieņemt ekonomiskus lēmumus un iesaistīties ekonomiskās darbībās, par kurām tā ir atbildīga saskaņā ar tiesību aktiem;
c)
spējīgai uzņemties saistības savā vārdā, uzņemties citus pienākumus vai nākotnes saistības, kā arī stāties līgumattiecībās;
d)
spējīgai izveidot pilnu kontu komplektu, kas aptver uzskaites ierakstus par visiem uzskaites periodā veiktajiem darījumiem, kā arī sastādīt aktīvu un saistību bilanci.
[..]
2.39.
Attiecībā uz bezpeļņas organizācijām, kuras atzīst kā neatkarīgas juridiskas personas, jāņem vērā šādi pieci kontroles rādītāji:
a)
amatpersonu iecelšana;
b)
noteikumi par juridisko kompetenci;
c)
līgumi;
d)
finansēšanas pakāpe,
e)
valdības riska pakāpe.
Tāpat kā attiecībā uz sabiedrībām dažos gadījumos atsevišķs rādītājs var būt pietiekams kontroles noteikšanai, bet citos gadījumos uz kontroli var norādīt vairāku atsevišķu rādītāju kopums.
[..]
Vispārējā valdība (S.13)
[..]
2.113.
Vispārējās valdības sektors ir sadalīts četros apakšsektoros:
[..]
b)
pavalsts valdība (izņemot sociālās nodrošināšanas fondus) (S.1312);
[..].
[MABO] (S.15)
[..]
2.130.
[..] Vispārējās valdības kontrolētās ārpustirgus MABO tiek klasificētas vispārējās valdības sektorā (S.13).
[..]”
Tā paša pielikuma 3. nodaļa ietver 3.31. punktu, kas ir formulēts šādi:
“Attiecībā uz citiem privātajiem ražotājiem izšķir privātās bezpeļņas organizācijas un citus privātos ražotājus.
Definīcija
: privātu bezpeļņas organizāciju definē kā juridisku personu vai sociālu subjektu, kura radīta, lai ražotu preces un sniegtu pakalpojumus, un kuras statuss neļauj tai būt par ienākuma, peļņas vai citu finansiālu guvumu avotu vienībām, kas to izveido, kontrolē vai finansē. Ja to ražošanas darbības rada pārpalikumus, citas institucionālās vienības šādus pārpalikumus nevar iegūt savā īpašumā.
[..]
Privātu bezpeļņas organizāciju klasificē MABO sektorā, ja tā ir ārpustirgus ražotājs, izņemot gadījumus, kad tā ir valdības kontrolē. Ja privātu bezpeļņas organizāciju kontrolē valdība, to klasificē vispārējās valdības sektorā.
[..]”
Regulas Nr. 549/2013 A pielikums 20. nodaļa “Valdības konti” ietver 20.05., 20.13., 20.15., 20.18., 20.29., 20.306., 20.309. un 20.310. punktu, kas ir formulēti šādi:
“20.05.
Vispārējās valdības sektors (S.13) ietver visas valdības vienības un visas ārpustirgus bezpeļņas organizācijas (BO), ko kontrolē valdības vienības. [..]
[..]
Bezpeļņas organizācijas, ko klasificē vispārējās valdības sektorā
20.13.
Tās bezpeļņas organizācijas, kuras ir ārpustirgus ražotāji un ko kontrolē valdības vienības, ir vispārējās valdības sektora vienības.
[..]
20.15.
Bezpeļņas organizāciju kontrole ir definēta kā spēja noteikt bezpeļņas organizācijas vispārējo politiku vai programmu. Publiska iejaukšanās, pieņemot vispārējus noteikumus, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību, nav noteicošais faktors, lai lemtu, ka valdība kontrolē individuālu vienību. Lai noteiktu, vai bezpeļņas organizāciju kontrolē valdība, ņem vērā šādus piecus kontroles rādītājus:
a)
amatpersonu iecelšana;
b)
citi pamatakta noteikumi, piemēram, saistības bezpeļņas organizāciju statūtos,
c)
līgumi;
d)
finansēšanas līmenis,
e)
riska līmenis.
Var pietikt ar vienu rādītāju, lai konstatētu kontroli. Tomēr, ja bezpeļņas organizācija, kuru galvenokārt finansē valdība, var lielā mērā noteikt savu politiku vai programmu, ievērojot pārējos kritērijus, to neuzskata par valdības kontrolētu. Vairumā gadījumu vairāki rādītāji kopā norāda uz kontroli. Izšķirīgajā lēmumā jāņem vērā šie rādītāji.
[..]
Publiska kontrole
20.18.
Subjekta kontrole ir spēja noteikt tā vispārējo politiku vai programmu. [..]
[..]
Tirgus/ārpustirgus tests
20.29.
[..]
Spēju veikt tirgus darbību pārbauda, jo īpaši izmantojot parasto kvantitatīvo kritēriju (50 % kritērijs), izmantojot pārdošanas ieņēmumu attiecību pret ražošanas izmaksām (kā noteikts 20.30. un 20.31. punktā). Lai publisko vienību uzskatītu par tirgus ražotāju, vismaz 50 % tās izmaksu sedz ar pārdošanas ieņēmumiem vairāku gadu gaitā.
[..]
20.306.
Visas publiskā sektora institucionālās vienības ir rezidentvienības, ko kontrolē valdība tieši vai netieši kopā ar publiskā sektora vienībām. Subjekta kontroli nosaka kā spēju noteikt šā subjekta vispārējo politiku. Tas ir sīkāk aprakstīts turpmāk.
[..]
Publiskā sektora kontrole
20.309.
Publiskā sektora rezidentvienības kontrole ir spēja noteikt vienības vispārējo politiku. To var veikt, izmantojot vienas publiskā sektora vienības tiešās tiesības vai daudzu vienību kolektīvās tiesības. Jāņem vērā šādi kontroles rādītāji.
a)
Tiesības iecelt, aizliegt vai atlaist lielāko daļu ierēdņu, direktoru valdi utt. Ar tiesībām iecelt, atlaist, apstiprināt vai aizliegt lielāko daļu no subjekta valdes pietiek, lai noteiktu kontroli. Šādas tiesības var būt tieši vienai publiskā sektora vienībai vai netieši publiskā sektora vienībām kopā. Ja pirmās padomes iecelšanu kontrolē publiskais sektors, bet turpmāko aizstāšanu neveic šajā kontrolē, subjekts paliek publiskajā sektorā līdz brīdim, kad lielākā daļa vadītāju nav iecelti šajā kontrolē.
b)
Tiesības iecelt, aizliegt vai atlaist galvenos darbiniekus. Ja vispārējās politikas kontroli faktiski nosaka ietekmīgi valdes locekļi, piemēram, galvenais izpilddirektors, priekšsēdētājs un finanšu direktors, pilnvarām iecelt, aizliegt vai atlaist minētos darbiniekus ir lielāks spēks.
c)
Tiesības iecelt, aizliegt vai atlaist lielāko daļu subjekta galveno komiteju. Ja vispārējās politikas galvenie faktori, piemēram, samaksa augstākā līmeņa personālam un uzņēmējdarbības stratēģija, tiek deleģēti apakškomitejām, tad tiesības iecelt, atlaist vai aizliegt šo apakškomiteju direktorus ir kontroles noteicošais faktors.
[..]
g)
Tiesības kontrolēt saskaņā ar nolīgumu / atļauju aizņemties. Aizdevēji bieži nosaka kontroli kā nosacījumu aizdevumu piešķiršanai. Ja publiskais sektors uzliek kontroli, izmantojot aizdevumus vai aizsargājot sevi pret risku, ko rada garantija, kas ir grūtāk nekā privātā sektora subjektam parastos apstākļos saņemt bankas aizdevumu, tas ir rādītājs, ka pastāv kontrole. Ja subjekts pieprasa publiskā sektora atļauju aizņēmuma veikšanai, tas ir rādītājs, ka pastāv kontrole.
h)
Kontrole, izmantojot pārmērīgu regulējumu. Ja regulējums ir tik stingrs, ka tas faktiski diktē vispārējo uzņēmējdarbības politiku, tas ir kontroles veids. Publiskām iestādēm dažos gadījumos var būt spēcīga regulējoša līdzdalība, īpaši tādās jomās kā monopoli un privatizēti komunālie pakalpojumi, kuros ir publisko pakalpojumu elements. Regulējoša līdzdalība var pastāvēt tādās nozīmīgās jomās kā cenu noteikšana, subjektam neatdodot vispārējās politikas kontroli. Arī izvēle iekļauties vai darboties stingri regulētā vidē ir rādītājs, ka subjekts netiek kontrolēts.
i)
Citi. Kontroli var iegūt arī no statūtu pilnvarām vai tiesībām, kā noteikts subjekta dibināšanas dokumentā, piemēram, lai ierobežotu darbību, mērķus un pamatdarbības aspektus, apstiprinātu budžetu vai novērstu pārmaiņas subjekta dibināšanas dokumentā un subjekta sadalīšanos, apstiprinātu dividendes vai pārtrauktu tā attiecības ar publisko sektoru. Subjektu, kuru pilnībā vai gandrīz pilnībā finansē publiskais sektors, uzskata par kontrolētu, ja tā finansēšanas plūsmas kontroles ir pietiekami ierobežojošas, lai diktētu vispārējo politiku šajā jomā.
20.310.
Katrs klasificēšanas gadījums jāvērtē atsevišķi, un daži šie rādītāji var nebūt svarīgi konkrētā gadījumā. Daži rādītāji, piemēram, 20.309. punkta a), c) un d) apakšpunktā minētie rādītāji, paši par sevi ir pietiekami, lai izveidotu kontroli. Citos gadījumos vairāki atsevišķi rādītāji kopā var norādīt uz kontroli.”
Beļģijas tiesības
Konstitūcijas 24. pantā ir noteikts:
“§ 1.   Izglītība ir brīva; ir aizliegti jebkādi ierobežojoši pasākumi; vajāšana par noziedzīgiem nodarījumiem tiek regulēta tikai ar likumu vai dekrētu.
Kopiena nodrošina vecākiem brīvu izvēli.
Kopiena organizē izglītību, kas ir neitrāla. Neitralitāte citastarp nozīmē bērnu vecāku filozofisko, ideoloģisko vai reliģisko uzskatu ievērošanu.
Valsts iestāžu organizētās skolas līdz obligātās izglītības beigām nodrošina izvēli, ka izglītību piedāvā kādā no atzītajām reliģijām vai arī nekonfesionālas ētikas garā.
§ 2.   Ja kopiena kā organizētājiestāde nolemj deleģēt savas pilnvaras vienai vai vairākām autonomām organizācijām, tā var šādi rīkoties, vienīgi pieņemot dekrētu ar divu trešdaļu balsu vairākumu.
§ 3.   Ikvienam ir tiesības uz izglītību, ievērojot pamatbrīvības un pamattiesības. Piekļuve izglītībai ir bez maksas līdz obligātās izglītības beigām.
Ikvienam skolēnam, uz kuru attiecas obligātās izglītības pienākums, ir tiesības uz kopienas rēķina saņemt nekonfesionālā ētikā vai reliģijā balstītu izglītību.
§ 4.   Visi skolēni vai studenti, vecāki, personāls un izglītības iestādes ir vienlīdzīgi likuma vai dekrēta priekšā. Likumā un dekrētā ņemtas vērā objektīvas atšķirības, tostarp katrai organizētājiestādei raksturīgās īpašības, kas attaisno attiecīgu attieksmi.
§ 5.   Izglītības organizēšanu, atzīšanu un subsidēšanu kopienā nosaka ar likumu vai dekrētu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Beļģijas konstitūcijā jau kopš tās pieņemšanas 1831. gadā ir nostiprināts izglītības brīvības princips. Pirmsskolas, pamatskolas, vidusskolas un augstākās (izņemot universitātes) izglītības organizēšana ir reglamentēta šīs valsts tiesību aktos; tajos izglītības iestādes ir iedalītas, no vienas puses, “oficiālās izglītības” iestādēs, kas sastāv no valsts, pavalstu, pašvaldību vai pašvaldību apvienību, vai jebkuras publisko tiesību personas organizētā skolu tīkla un, no otras puses, “subsidētas neatkarīgās izglītības” iestādēs, kuras var būt saistītas ar kādu no konfesijām un sastāv no tādu skolu tīkla, kuras finansējumu saņem no attiecīgās pavalsts – šajā gadījumā no Beļģijas franču kopienas, bet tās organizē kāda privāttiesību juridiskā persona. Aplūkojamās biedrības ietilpst subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu tīklā un veido federāciju, kas pārstāv katoļu izglītības organizētājus, federāciju, kas apvieno nekonfesionālas neatkarīgās izglītības organizētājus, kā arī piecus konfesionāli subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu organizētājus.
ICN
Beļģijā ir pilnvarota vākt EKS 2010 vajadzībām nepieciešamos statistikas datus un šīm vajadzībām klasificēt dažādos ekonomikas dalībniekus Regulā Nr. 549/2013 definētajos sektoros, nozarēs un kategorijās; galvenie sektori ir mājsaimniecības, valdība, sabiedrības (finanšu un nefinanšu), [mājsaimniecības apkalpojošās bezpeļņas organizācijas] MABO un pārējā pasaule.
ICN
direktoru padome savā 2018. gada 28. marta lēmumā pauda uzskatu, ka aplūkojamās biedrības ir “atsevišķas institucionālas vienības” šīs regulas A pielikuma 2.12. punkta izpratnē, kuras kontrolē valdība, konkrētāk, Beļģijas franču kopiena. Līdz ar to
ICN
pauda uzskatu, ka organizētāji, būdami ārpustirgus vienības, ir klasificējami kā pavalsts valdība (sektors S.1312) minētās regulas A pielikuma 2.113. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
ICN
citastarp precizēja, ka valdības kontrole EKS 2010 izpratnē, kas tiek īstenota pār subsidētas neatkarīgās izglītības iestādēm, esot pierādīta, jo citastarp darbību izglītības jomā pilnīgi vai gandrīz pilnīgi finansē publiskais sektors, un šis finansējums ir atkarīgs no tā, vai tiek ievērotas regulējuma normas.
Aplūkojamās biedrības 2018. gada 14. jūnijā iesniedzējtiesai, proti,
Conseil d’État
(Valsts padome, Beļģija) iesniedza pieteikumu par šā klasificēšanas lēmuma atcelšanu. Tās citastarp iebilst pret
ICN
novērtējumu, ka tās atrodas Beļģijas franču kopienas kontrolē, un uzskata, ka tās vispārējās valdības sektorā nepareizi tikušas klasificētas kā MABO.
Iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka subsidētas neatkarīgās izglītības organizētājiestādes, kas dibinātas bezpeļņas organizācijas formā, var tikt uzskatītas par bezpeļņas organizācijām (BPO) Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma izpratnē un ka aplūkojamās biedrības nav vienisprātis ar
ICN
attiecībā uz to, kā ir interpretējams jēdziens “publiska kontrole” šā pielikuma izpratnē, ņemot vērā, ka 2018. gada 28. marta lēmumā šajā ziņā uzsvars ir likts uz trim no pieciem kontroles rādītājiem, kuri minēti šā pielikuma 20.15. punktā, proti, uz finansēšanas līmeni, “citiem pamatakta noteikumiem” un riska līmeni.
Turpinot, minētā tiesa uzskata, ka, lai gan subsidētu neatkarīgo izglītību galvenokārt finansē Beļģijas franču kopiena, tātad vispārējā valdība, tomēr finansējuma kritērijs viens pats nedod iespēju konstatēt, ka publiskais sektors kontrolē kādu BPO, ja pēdējā minētā joprojām lielā mērā spēj noteikt savu politiku vai programmu. Turklāt minētā tiesa, pamatojoties uz 2019. gada 11. septembra sprieduma FIG un FISE (
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
) 77. punktu, uzskata, ka jautājumu par to, vai vispārējā valdība īsteno kontroli pār BPO, nevar salīdzināt ar jautājumu, vai vispārējā valdība īsteno izšķirošu ietekmi uz attiecīgās institucionālās vienības pārvaldību vai lēmumu pieņemšanu, kurai pēc definīcijas esot pilnīga autonomija šajā jomā, bet nolūks esot konstatēt, vai, lai gan pastāvēja šāda autonomija, šī valdība spēj vadīt un īstenot dažādu ierobežošanu attiecībā pret šo institucionālo vienību saistībā ar tās mērķu, darbības veidu un stratēģijas virzienu formulēšanu un īstenošanu.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa uzskata, ka
ICN
lēmums par subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu organizētāju klasificēšanu vispārējās valdības sektorā pēc būtības ir balstīts uz atšķirīgiem pienākumiem, kuri tiem ir uzlikti, lai tie varētu izmantot Beļģijas franču kopienas piešķirto finansējumu. Tomēr šie pienākumi bija jāizvērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunktā minēto kontroles rādītāju, proti, “kontroli, izmantojot pārmērīgu regulējumu”. Tomēr, kā norāda minētā tiesa, šajā gadījumā, ja
ICN
dažādie priekšplānā izvirzītie elementi liecina par to, ka aplūkojamo biedrību darbība lielā mērā ir reglamentēta dalībvalsts tiesību aktos, tomēr ir grūti to kvalificēt kā “pārmērīgu” šīs normas izpratnē, ja Tiesas judikatūrā nav attiecīgu norāžu. Minētā tiesa pirmo prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, lai saņemtu skaidrojumus par šo tematu.
Turklāt saistībā ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot – attiecībā uz tvērumu Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punktam, kura pirmajā teikumā pēc būtības ir paredzēts, ka vispārējās valdības kontrole pār kādu BPO ir definēta kā spēja noteikt tās vispārējo politiku vai programmu, tomēr tā otrajā teikumā ir paredzēts, ka tāds faktors kā publiska iejaukšanās, pieņemot vispārējus noteikumus, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību, nav izšķirošs tam, lai konstatētu, vai šī valdība īsteno kontroli pār individuālu vienību. Šajā lietā iesniedzējtiesa norāda, ka
ICN
lēmums ir balstīts arī uz apstākli, ka tiesiskais regulējums, kas piemērojams subsidētas neatkarīgās izglītības iestādes darbiniekiem, līdzinās statūtiem, kuri attiecas uz oficiālās izglītības iestāžu personālu un līdzinās civildienesta noteikumiem. Tātad būtu jākonstatē, vai “statūti”, kas piemērojami subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu darbiniekiem, ir uzskatāmi par “vispārējiem noteikumiem, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību”. Ja atbilde būtu apstiprinoša, tad, piemērojot ar šīs normas otro teikumu ieviesto “negatīvo kritēriju”, būtu uzskatāms, ka šo “statūtu” esamība nav nozīmīga tam, lai uzskatītu, ka vispārējā valdība “īsteno kontroli pār institucionālu vienību”. Tomēr iesniedzējtiesa precizē, ka, ja “viena un tā pati darbība” šā otrā teikuma izpratnē ir izglītības joma, būtu jāņem vērā apstāklis, ka, lai gan abi tiesiskie regulējumi, kas attiecīgi piemērojami abām aplūkojamajām darbinieku kategorijām, ir savstarpēji radniecīgi, vairāki šīs valsts noteikumi ir piemērojami tikai subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu darbiniekiem, un nav tā, ka tie būtu raksturīgi katrai no tās “individuālajām vienībām”, kuras veido dažādie organizētāji.
Šādos apstākļos
Conseil d’État
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 549/2013] A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka regulējums, ar kuru kompetentā valdības iestāde izglītības darbību jomā:
–
apstiprina mācību programmas,
–
paredz regulējumu gan mācību struktūrai, gan prioritārajiem un specifiskajiem uzdevumiem, organizē un kontrolē skolnieku iestāšanās un atskaitīšanas nosacījumus, klases pedagoģiskās sapulces lēmumus un finansiālo līdzdalību, organizē skolu apvienošanu strukturētos tīklos un paredz pienākumu izstrādāt mācību, pedagoģisko un izglītības iestādes plānu, kā arī darbību atskaites sniegšanu,
–
organizē, kontrolē un it sevišķi pārbauda mācītās nozares, mācību līmeni un valodas likumu piemērošanu, izņemot pedagoģiskās metodes, un
–
nosaka minimālo skolēnu skaitu klasē, nodaļā, līmenī vai atbilstoši citiem apakšiedalījumiem, izņemot, ja ir ministrijas piešķirta atkāpe,
ir uzskatāms par “pārmērīgu” šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl ar to faktiski nosaka vai paredz saistības attiecīgās darbības nozares vienību vispārējai politikai vai programmai?
2)
Vai šīs pašas regulas A pielikuma 20.15 punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir ietverts vispārējs regulējums, paredzot specifiskus noteikumus, kas veido personāla “noteikumus”, kuri ir piemērojami bezpeļņas organizācijām, kas saņem valdības finansējumu un veic savas darbības izglītības jomā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārmērīgs regulējums” ietver arī dalībvalsts tiesisko regulējumu attiecībā uz bezpeļņas organizācijām (BPO), kas darbojas izglītības jomā un kas, lai gan tās saņem subsīdijas no šīs dalībvalsts attiecīgās valdības, var izmantot konstitūcijā garantēto izglītības brīvību, ja vien ar šo regulējumu minētajai pārvaldes iestādei ir piešķirtas funkcijas vai tiesības:
–
apstiprināt mācību programmas,
–
reglamentēt gan mācību struktūru, gan prioritāros un konkrētos uzdevumus, organizēt kontroli pār skolēnu uzņemšanas un atskaitīšanas noteikumiem, pedagoģiskās padomes lēmumiem un finansiālo līdzdalību, organizēt skolu apvienošanu strukturētos tīklos un paredzēt pienākumu izstrādāt mācību, pedagoģiskos un organizatoriskos plānus, kā arī iesniegt ziņojumus par savu darbību,
–
organizēt kontroli un speciālas pārbaudes īpaši attiecībā uz mācību priekšmetiem, mācību kvalitāti un valodas normu ievērošanu (izņemot pedagoģijas metodes) un
–
noteikt minimālo skolēnu skaitu katrā klasē, nodaļā, pakāpē vai citā apakšvienībā, izņemot ministrijas apstiprinātas atkāpes.
Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa ar šo jautājumu pēc būtības aicina Tiesu pārbaudīt šo pienākumu, kas ar Beļģijas tiesību aktiem ir uzlikti subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu organizētājiem, tvērumu un apjomu un nospriest, vai tie ir uzskatāmi par “pārmērīgiem” tādā ziņā, lai konkrētos faktiskos apstākļos noteiktu vai saistītu attiecīgās darbības jomas vienību vispārējo politiku vai programmu, ņemot vērā EKS 2010 noteiktos kritērijus un rādītājus.
Tādējādi iesniedzējtiesas lūgums šajā ziņā īstenībā ir vērsts uz to, lai panāktu, ka Tiesa pārbauda piemērojamos dalībvalsts tiesību aktus, ņemot vērā subsidētās izglītības darbības jomā īstenotās Beļģijas franču kopienas ietekmes apjomu.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru LESD 267. pantā noteiktajā procedūrā, kuras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, pēdējās minētās kompetencē neietilpst valsts tiesību interpretēšana un tikai valsts tiesai ir jākonstatē un jānovērtē pamatlietas fakti, kā arī jānosaka valsts normatīvo un administratīvo aktu konkrētais tvērums (spriedums, 2020. gada 4. marts, Schenker,
C‑655/18
,
EU:C:2020:157
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesas, kas ir aicināta sniegt valsts tiesai noderīgu atbildi, kompetencē ir tai sniegt norādes, kuras izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, un kuras ļauj šai tiesai pieņemt nolēmumu (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Fonds du Logement de la Région de Bruxelles‑Capitale,
C‑632/18
,
EU:C:2019:833
,
49.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispirms ir jāatgādina, ka šajā lietā no Regulas Nr. 549/2013 1. un 3. apsvēruma, kā arī tās A pielikuma 1.01. un 1.19. punkta izriet, ka līdz ar EKS 2010 ir ieviests ietvardokuments, kas paredzēts tam, lai sagatavotu dalībvalstu kontus gan Savienības pilsoņu, gan pašas Savienības vajadzībām. Šī sagatavošana ir jāveic, pamatojoties uz vienotiem principiem, kuri nepieļauj atšķirīgas interpretācijas, un tā, lai varētu iegūt salīdzināmus rezultātus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
32.
punkts).
EKS 2010 uzskaites vajadzībām jebkura institucionāla vienība, kas Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 1.57. un 2.12. punktā būtībā ir definēta kā ekonomisks subjekts, kam raksturīga lēmumu pieņemšanas autonomija savas galvenās funkcijas veikšanā, ir jāiekļauj vienā no sešiem galvenajiem sektoriem, kas norādīti šīs regulas A pielikuma 1.34. punktā, proti, mājsaimniecības, valdība, sabiedrības (finanšu un nefinanšu), mājsaimniecības apkalpojošās bezpeļņas organizācijas (MABO) un pārējā pasaule (spriedums, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
33.
punkts).
Pamatlietā katra no aplūkojamajām biedrībām ir uzskatāma par “institucionālu vienību” Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 1.57. un 2.12. punkta izpratnē. Tomēr, tā kā tās neiebilst pret to, ka iesniedzējtiesa tās klasificējusi kategorijā “ārpustirgus BPO” Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 3.31. un 20.29. punkta izpratnē, pamatlietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai aplūkojamajās biedrībās kontroli īsteno valdība.
Apstiprinošas atbildes gadījumā BPO kā ārpustirgus ražotāja tiks klasificēta vispārējās valdības sektorā, savukārt, ja atbilde būtu noliedzoša, tā tiks klasificēta kā MABO. Šāda klasificēšanas metodika izriet, piemēram, no Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 1.35., 2.130., 3.31., 20.05. un 20.13. punkta kopīgas interpretācijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
34.
punkts).
Līdzīgi tam vispārīgais jēdziens “kontrole” Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 1.36., 20.15., 20.18., 20.306. un 20.309. punktā ir definēts kā pilnvaras jeb spēja noteikt vienības jeb subjekta vispārējo politiku, stratēģiju vai programmu. Šā pielikuma 20.309. punktā, kas ietilpst tās 20. nodaļā, kas veltīta publiskajam sektoram, kurā ietilpst, piemēram, valdība un tās kontrolētas vienības jeb subjekti, ir minēti deviņi vispārīgi kontroles rādītāji, kas dod iespēju noteikt, vai rezidentvienība ir uzskatāma par tādu, pār kuru kontroli īsteno publisks subjekts, lai to varētu klasificēt publiskajā sektorā, paturot prātā, ka saskaņā ar minētā pielikuma 20.310. punktu daži no šiem rādītājiem attiecīgā gadījumā var būt nenozīmīgi (spriedums, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
35.
punkts).
Konkrētāk, Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkts attiecas uz jautājumu par valdības kontroli pār bezpeļņas organizācijām, un tajā ir minēti pieci kontroles rādītāji, kuri jāņem vērā, konstatējot, vai BPO ir pakļauta valdības kontrolei. Šie pieci rādītāji ar dažiem redakcionāliem variantiem atkarībā no valodas versijas ir pārņemti arī Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 2.39. punktā. Ir uzskatāms, ka, ņemot vērā, ka šā pielikuma 2.39. un 20.15. punktā runa ir par vienu un to pašu jautājumu un ka tiem ir viens un tas pats mērķis, proti, precizēt kontroles rādītājus, kas piemērojami bezpeļņas organizācijām, neatkarīgi no šiem redakcionālajiem variantiem tie ir jāinterpretē kopā, un ir uzskatāms, ka tie veido vienu un to pašu normu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
37.
punkts).
Turklāt ir konstatējams, ka, tā kā Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punktā ir definēts jēdziens “kontrole” – nolūkā noteikt publiskā sektora vispārējos apmērus – un tā kā 2.39. un 20.15. punkta vienotajā normā šis pats jēdziens ir definēts, lai nošķirtu bezpeļņas organizācijas, kas ietilpst publiskajā sektorā, no BPO, kas tajā neietilpst, šīm divām definīcijām ir viens un tas pats mērķis, un tādēļ attiecībā uz BPO tās ir piemērojamas tām pašām vienībām. Tātad var uzskatīt, ka šīs divas normas viena otru papildina, un tādējādi tās ir jāpiemēro kopā un saskaņoti, lai noteiktu, vai vienība ietilpst publiskajā sektorā vai privātajā sektorā un līdz ar to – attiecībā uz BPO –, vai tā ietilpst vispārējās valdības sektorā, kā paredzēts Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 3.31. punktā kopsakarā ar tās 20.13. punktu, vai tomēr tā ir uzskatāma par MABO (spriedums, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
38.
punkts).
Šajā gadījumā, lai konstatētu, vai vispārējā valdība īsteno kontroli pār aplūkojamajām biedrībām, iesniedzējtiesa, uzsvērdama apstākli, ka finansējuma kritērijs vēl nedod iespēju konstatēt, vai tiek īstenota kontrole, nolēma uzdot Tiesai jautājumus tikai par Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkta interpretāciju un jautājumu par to, vai to tiesību un uzdevumu kopums, ko valsts likumdevējs ir piešķīris [Beļģijas] franču kopienai, ir uzskatāms par “kontroli, izmantojot pārmērīgu regulējumu” šīs normas izpratnē.
Saskaņā ar pēdējo minēto normu, “ja regulējums ir tik stingrs, ka tas faktiski diktē vispārējo uzņēmējdarbības politiku, tas ir kontroles veids”. Tiesa ir precizējusi, ka minētā norma ir saistīta ar kontroles rādītāju “noteikumi par juridisko kompetenci” vai “citi pamatakta noteikumi, piemēram, saistības bezpeļņas organizāciju statūtos”, kas minēts attiecīgi Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 2.39. punkta b) apakšpunktā un 20.15. punkta b) apakšpunktā, jo uz minēto rādītāju attiecas dažādi piemēri, kas minēti šā pielikuma 20.309. punkta a)–c) un g)–i) apakšpunktā (spriedums, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
64.
punkts).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka no Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkta izriet, ka reglamentējoša iejaukšanās, kas – neatkarīgi no tās vispārīguma vai konkrētuma – būtu pietiekoši tālejoša, lai faktiski noteiktu kādas vienības vai pat visu vienas un tās pašas darbības jomas vienību vispārējo politiku vai programmu, var būt uzskatāma par kontroles rādītāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
48.
punkts).
Ir jāuzsver, ka Tiesa jēdzienu “spēja noteikt bezpeļņas organizācijas vispārējo politiku vai programmu” Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta pirmā teikuma izpratnē ir definējusi kā valdības spēju ilgstoši un pastāvīgi īstenot reālu un būtisku ietekmi uz bezpeļņas organizācijas mērķu, darbības veidu un pamatdarbības aspektu, kā arī stratēģiskās virzības un to pamatnostādņu noteikšanu un īstenošanu, kuras bezpeļņas organizācija ir paredzējusi ievērot, veicot šo darbību (spriedums, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
90.
punkts).
Tomēr, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta un 20.309. punkta normas ir savstarpēji papildināmas – kā uzsvērts šā sprieduma 28. un 29. punktā –, šāda Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta pirmā teikuma interpretācija, kā savos rakstveida apsvērumos pamatoti norāda Eiropas Komisija, pēc analoģijas ir piemērojama, arī interpretējot šīs regulas A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkta otro teikumu, kurā paredzēts, ka “ja regulējums ir tik stingrs, ka tas faktiski diktē vispārējo uzņēmējdarbības politiku, tas ir kontroles veids”.
Līdz ar to ir uzskatāms, ka Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkts kopsakarā ar minētā pielikuma 2.39. punkta b) apakšpunktu un 20.15. punkta b) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums attiecībā uz BPO, kuras darbojas izglītības jomā un kuras, lai gan tās saņem subsīdijas no šīs dalībvalsts valdības, var izmantot konstitūcijā garantēto izglītības brīvību, ir kvalificējams kā “pārmērīgs” A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkta izpratnē, ja vien ar šo regulējumu minētajai valdībai piešķirtās funkcijas vai tiesības ir pietiekoši tālejošas, lai konkrētajos apstākļos noteiktu attiecīgās izglītības iestādes vispārējo politiku vai programmu, dodot iespēju ilgstoši un pastāvīgi īstenot reālu un būtisku ietekmi uz šīs vienības mērķu, darbības un ar to saistīto aspektu, kā arī stratēģijas virzienu un pamatnostādņu, kuras minētā vienība plāno ievērot savā darbībā, formulēšanu un īstenošanu.
Tādēļ iesniedzējtiesai, kura ir vienīgā, kas ir tieši informēta par pamatlietu, ņemot vērā visus nozīmīgos faktiskos un juridiskos apstākļus, būs jāveic pārbaudes, kas nepieciešamas, lai konstatētu, vai dalībvalsts regulējumā paredzētās Beļģijas franču kopienas pilnvaras attiecībā uz aplūkojamajām biedrībām ir pietiekoši tālejošas, lai konkrētajos apstākļos varētu noteikt aplūkojamo biedrību vispārējo politiku vai programmu, citastarp tādēļ, ka šai valdībai ir uzticēta programmu izstrāde, kā arī kursu satura un līdz ar to arī izglītības mērķu definēšana, vai tomēr to, ka šo pilnvaru iedarbība ir reducēta, kā savos rakstveida apsvērumos apgalvo šīs biedrības, uz vienkāršu
a posteriori
īstenotu kontroli, kas neietver izšķirošo ietekmi uz vispārējo politiku vai mācību vai akadēmisko programmu (ciktāl tā neattiecas uz konkrēto izglītības saturu), bet kā rezultātā tomēr var tikt piešķirts sertifikāts, kas apliecina mācību vai akadēmiskā gada sekmīgu pabeigšanu.
Tomēr jebkurā gadījumā iesniedzējtiesai būs jānovērtē visi rādītāji kopumā, tostarp rādītājs par finansējuma pakāpi; ir gan jāprecizē, ka šis kopvērtējums – saskaņā ar Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta pēdējo teikumu – nenovēršami būs “vērtējošs” lēmums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
87.
un
88.
punkts). Proti, saskaņā ar šīs regulas A pielikuma 20.310. punktu katrs klasificēšanas gadījums jāvērtē atsevišķi, un daži atsevišķi rādītāji var nebūt svarīgi konkrētā gadījumā, savukārt citos gadījumos vairāki rādītāji kopā var norādīt uz kontroli. Minētās regulas A pielikuma 2.39. punkta pēdējā teikumā un 20.15. punkta sestajā teikumā ir minēts tas pats princips, saskaņā ar kuru vairākumā gadījumu uz kontroles esamību var norādīt vairāku rādītāju kopuma pārbaude.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkts kopsakarā ar šā pielikuma 2.39. punkta b) apakšpunktu un 20.15. punkta b) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārmērīgs regulējums” ietver arī dalībvalsts tiesisko regulējumu attiecībā uz BPO, kas darbojas izglītības jomā un kas, lai gan tās saņem subsīdijas no šīs dalībvalsts attiecīgās valdības, var izmantot konstitūcijā garantēto izglītības brīvību, ja vien ar šo regulējumu minētajai pārvaldes iestādei ir piešķirtas funkcijas vai tiesības:
–
apstiprināt mācību programmas,
–
reglamentēt gan mācību struktūru, gan prioritāros un konkrētos uzdevumus, organizēt kontroli pār skolēnu uzņemšanas un atskaitīšanas noteikumiem, pedagoģiskās padomes lēmumiem un finansiālo līdzdalību, organizēt skolu apvienošanu strukturētos tīklos un paredzēt pienākumu izstrādāt mācību, pedagoģiskos un organizatoriskos plānus, kā arī iesniegt ziņojumus par savu darbību,
–
organizēt kontroli un speciālas pārbaudes īpaši attiecībā uz mācību priekšmetiem, mācību kvalitāti un valodas normu ievērošanu (izņemot pedagoģijas metodes) un
–
noteikt minimālo skolēnu skaitu katrā klasē, nodaļā, pakāpē vai citā apakšvienībā, izņemot ministrijas apstiprinātas atkāpes,
ja vien šie uzdevumi un tiesības ir pietiekami tālejoši, lai konkrētajos apstākļos noteiktu attiecīgās BPO vispārējo politiku vai programmu, tādējādi dodot iespēju ilgstoši un pastāvīgi īstenot reālu un būtisku ietekmi uz šīs BPO mērķu formulēšanu un īstenošanu, tās darbību un ar darbību saistītajiem aspektiem, kā arī stratēģijas virzieniem un pamatnostādnēm, kuras minētā BPO plāno ievērot savā darbībā, bet par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “vispārēji noteikumi, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību” neietver tādus dalībvalsts noteikumus, kuri ietilpst tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams vienīgi tādu izglītības jomā darbojošos bezpeļņas organizāciju darbiniekiem, kuras saņem finansējumu no valdības.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka šis jēdziens jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz jebkuru tādas publiskā sektora vienības iejaukšanos, kura pieņem vai piemēro noteikumus, ar kuriem visas vienības attiecīgajā darbības jomā vienādi un vienveidīgi ir pakļautas vispārējiem, vispārīgiem un abstraktiem noteikumiem vai vispārīgām vadlīnijām, tomēr šāds regulējums nevar – savas būtības vai īpaši “pārmērīguma” Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkta izpratnē dēļ – faktiski noteikt attiecīgās darbības jomas vienību vispārējo politiku vai programmu (spriedums, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
54.
punkts).
Tiesa ir arī precizējusi, ka Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta otrajā teikumā ir noteikts, ka “publiska iejaukšanās, pieņemot vispārējus noteikumus, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību, nav noteicošais faktors, lai lemtu, ka valdība kontrolē individuālu vienību”. No šīs normas formulējuma izriet, ka ar šo pēdējo minēto bija paredzēts no “kontroles” jēdziena izslēgt jebkādu publiskā sektora vienības iejaukšanos, kuras priekšmets būtu tādu noteikumu pieņemšana vai piemērošana, kuros attiecīgās darbības jomas vienību kopumu paredzēts vienādi un vienveidīgi pakļaut vispārējiem, vispārīgiem un abstraktiem principiem vai vispārīgām vadlīnijām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris, FIG un FISE,
C‑612/17 un C‑613/17
,
EU:C:2019:705
,
42.
un
43.
punkts).
Šajā lietā nav strīda par to, ka “statūtos” būtu ietverti speciāli noteikumi, kas piemērojami to iestāžu darbiniekiem, kuras darbojas izglītības jomā un kuras saņem finansējumu no vispārējās valdības. Proti, kā rakstveida apsvērumos pamatoti norādījusi Komisija, regulējums, kas piemērojams subsidētas neatkarīgās izglītības iestādēm, tajā skaitā “statūti”, kas piemērojami darbiniekiem, neattiecas uz privātajām skolām, kuras nesaņem finansējumu no Beļģijas franču kopienas. Tāpat aplūkojamās biedrības savos rakstveida apsvērumos ir norādījušas, ka “aplūkojamā norma” ir piemērojama vienīgi tiem darbiniekiem, kuru darbvietas tiek subsidētas. Savukārt iesniedzējtiesa precizē, ka “lai gan aplūkotā darbības joma ir tieši izglītība, ir konstatējams, ka atsevišķas dekrētos ietvertās tiesību normas ir piemērojamas tikai subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu darbiniekiem”.
Tomēr šajā gadījumā subsidētas neatkarīgās izglītības darbības joma nevar tikt uzskatīta par darbības jomu, kas nošķirama no publiskās izglītības jomas vai izglītības Beļģijā vispār. No tā izriet, ka līdz ar to speciālie noteikumi, kas iekļauti “statūtos”, kuri piemērojami tikai subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu darbiniekiem, attiecas nevis uz darbību izglītības jomā kopumā, bet tikai uz daļu no tās, proti, uz subsidētas neatkarīgās izglītības iestāžu tīklu. Tātad, tā kā aplūkojamais regulējums nav piemērojams visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību, proti, darbojas izglītības jomā, šie “statūti” nevar ietilpt jēdzienā “vispārēji noteikumi” Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta otrā teikuma izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “vispārēji noteikumi, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību” neietver tādus dalībvalsts noteikumus, kuri ietilpst tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams vienīgi tādu izglītības jomā darbojošos bezpeļņas organizāciju darbiniekiem, kuras saņem finansējumu no valdības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 549/2013 (2013. gada 21. maijs) par Eiropas nacionālo un reģionālo kontu sistēmu Eiropas Savienībā A pielikuma 20.309. punkta h) apakšpunkts kopsakarā ar šā pielikuma 2.39. punkta b) apakšpunktu un 20.15. punkta b) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārmērīgs regulējums” ietver arī dalībvalsts tiesisko regulējumu attiecībā uz bezpeļņas organizācijām (BPO), kas darbojas izglītības jomā un kas, lai gan tās saņem subsīdijas no šīs dalībvalsts attiecīgās valdības, var izmantot konstitūcijā garantēto izglītības brīvību, ja vien ar šo regulējumu minētajai pārvaldes iestādei ir piešķirtas funkcijas vai tiesības:
–
apstiprināt mācību programmas,
–
reglamentēt gan mācību struktūru, gan prioritāros un konkrētos uzdevumus, organizēt kontroli pār skolēnu uzņemšanas un atskaitīšanas noteikumiem, pedagoģiskās padomes lēmumiem un finansiālo līdzdalību, organizēt skolu apvienošanu strukturētos tīklos un paredzēt pienākumu izstrādāt mācību, pedagoģiskos un organizatoriskos plānus, kā arī iesniegt ziņojumus par savu darbību,
–
organizēt kontroli un speciālas pārbaudes īpaši attiecībā uz mācību priekšmetiem, mācību kvalitāti un valodas normu ievērošanu (izņemot pedagoģijas metodes) un
–
noteikt minimālo skolēnu skaitu katrā klasē, nodaļā, pakāpē vai citā apakšvienībā, izņemot ministrijas apstiprinātas atkāpes,
ja vien šie uzdevumi un tiesības ir pietiekami tālejoši, lai konkrētajos apstākļos noteiktu attiecīgās BPO vispārējo politiku vai programmu, tādējādi dodot iespēju ilgstoši un pastāvīgi īstenot reālu un būtisku ietekmi uz šīs BPO mērķu formulēšanu un īstenošanu, tās darbību un ar darbību saistītajiem aspektiem, kā arī stratēģijas virzieniem un pamatnostādnēm, kuras minētā BPO plāno ievērot savā darbībā, bet par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

2)
Regulas Nr. 549/2013 A pielikuma 20.15. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “vispārēji noteikumi, kas piemērojami visām vienībām, kuras veic vienu un to pašu darbību”, neietver tādus dalībvalsts noteikumus, kuri ietilpst tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams vienīgi tādu izglītības jomā darbojošos bezpeļņas organizāciju darbiniekiem, kuras saņem finansējumu no valdības.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.