CELEX: 62016CJ0065
Zahtjev za prethodnu odluku
Sporazum o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske
Članak 9.
Odluka br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ-Turska
Članci 4., 5. i 7.
Carinska unija
Cestovni prijevoz
Porez na promet motornih vozila
Oporezivanje prometa teških teretnih vozila registriranih u Turskoj koja prelaze preko Mađarske u tranzitu

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. Sporazuma o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske, koji su 12. rujna 1963. u Ankari potpisale Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge strane, te koji je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (
SL 1964., 217, str. 3685
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 115., str. 5.; u daljnjem tekstu: Sporazum EEZ – Turska), članaka 4., 5. i 7. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ – Turska od 22. prosinca 1995. o provedbi završne faze carinske unije (
SL 1996., L 35, str. 1
.; u daljnjem tekstu: Odluka br. 1/95 Vijeća za pridruživanje), članka 3. stavka 2. UFEU‑a kao i članka 1. stavka 2. i stavka 3. točke (a) Uredbe (EZ) br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (
SL 2009., L 300, str. 72
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Istanbul Lojistika Ltd, turskog prijevoznika, i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság (Nacionalna porezna i carinska uprava, Uprava za žalbe, Mađarska; u daljnjem tekstu: drugostupanjsko porezno tijelo), povodom odluke potonjeg da podvrgne teško teretno vozilo u vlasništvu tog društva plaćanju poreza zbog prelaska mađarske granice.
Pravni okvir
Pravo Unije
U skladu s člankom 9. Sporazuma EEZ – Turska:
„Ugovorne stranke prepoznaju da je u području primjene Sporazuma, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe koje bi mogle biti utvrđene u skladu s člankom 8., svaka diskriminacija na nacionalnoj osnovi zabranjena u skladu s načelom navedenim u članku 7. Ugovora o osnivanju Zajednice.”
Člankom 62. Dodatnog protokola, potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu, priloženog Sporazumu EEZ‑Turska te sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (
SL 1972., L 293, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3.; u daljnjem tekstu: Dodatni protokol) propisano je da je Dodatni protokol sastavni dio Sporazuma EEZ – Turska.
Članak 42. stavak 1. Dodatnog protokola glasi kako slijedi:
„Vijeće za pridruživanje, u skladu s pravilima koja utvrdi te uzimajući posebno u obzir geografski položaj Turske, proširuje na Tursku odredbe Ugovora o osnivanju Zajednice koje se primjenjuju na promet. Ono može pod istim uvjetima na Tursku proširiti mjere koje je Zajednica poduzela prilikom primjene tih odredaba na željeznički i cestovni promet te promet unutrašnjim plovnim putovima.”
U skladu s člankom 1. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe [Sporazuma o pridruživanju EEZ – Turska] te njegove dodatne i dopunske protokole, Vijeće za pridruživanje EEZ – Turska u daljnjem tekstu utvrđuje načine provedbe završne faze carinske unije predviđene člancima 2. i 5. navedenog sporazuma”. [neslužbeni prijevod]
Poglavlje I. te odluke o slobodnom kretanju robe i trgovinskoj politici sadržava odjeljak I., naslovljen „Ukidanje carina i davanja s istovrsnim učinkom”. Člankom 4. te odluke, koji se nalazi u tom odjeljku, propisano je:
„Uvozna ili izvozna carina i davanja s istovrsnim učinkom kao carina u potpunosti su ukinuti između Zajednice i Turske na dan stupanja na snagu ove odluke. Zajednica i Turska od tog se datuma suzdržavaju od uvođenja potpuno nove uvozne ili izvozne carine ili bilo kakvog davanja s istovrsnim učinkom kao carina. Te se odredbe primjenjuju i na carine fiskalne naravi.” [neslužbeni prijevod]
Odjeljak II. tog poglavlja, naslovljen „Ukidanje količinskih ograničenja ili mjera s istovrsnim učinkom”, sastoji se od članaka 5. do 11. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje. Člankom 5. te odluke propisano je:
„Količinska ograničenja uvoza i sve mjere s istovrsnim učinkom zabranjeni su među ugovornim stranama.” [neslužbeni prijevod]
Članak 6. navedene odluke glasi kako slijedi:
„Količinska ograničenja izvoza i sve mjere s istovrsnim učinkom zabranjeni su među ugovornim stranama.” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 7. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje:
„Članci 5. i 6. ne isključuju zabrane ili ograničenja uvoza, izvoza ili provoza koji su opravdani razlozima javnog morala, javnog poretka ili javne sigurnosti, zaštite zdravlja i života ljudi, životinja ili biljaka, zaštite nacionalnog blaga umjetničke, povijesne ili arheološke vrijednosti ili zaštite industrijskog i trgovačkog vlasništva. Takve zabrane ili ograničenja ne smiju ipak predstavljati sredstvo samovoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničavanja trgovine među ugovornim stranama.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 66. te odluke propisano je:
„Odredbe ove odluke, ako su u bitnome istovjetne odgovarajućim pravilima Ugovora o osnivanju Europske zajednice u njihovoj provedbi i primjeni na proizvode na koje se odnosi carinska unija, tumače se u skladu s presudama Suda Europskih zajednica.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 1. Uredbe br. 1072/2009, naslovljenim „Područje primjene”, propisano je:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na međunarodni cestovni prijevoz tereta kao javne usluge, za vožnje koje se obavljaju na području Zajednice.
2.   Kod prijevoza iz države članice u treću zemlju i obratno, ova se Uredba primjenjuje na dio vožnje na državnom području bilo koje prijeđene tranzitne države članice. Ne primjenjuje se na onaj dio vožnje na državnom području države članice utovara ili istovara, sve dok se ne sklope potrebni sporazumi između Zajednice i dotične treće zemlje.
3.   Do sklapanja sporazuma iz stavka 2., ova Uredba ne utječe na:
(a)
odredbe koje se odnose na prijevoz iz države članice u treću zemlju i obratno, i koje su sadržane u bilateralnim sporazumima sklopljenim između država članica i tih trećih zemalja;
[…]”
Mađarsko pravo
Članak 18. Sporazuma sklopljenog između predsjedničkog vijeća i vlade Narodne Republike Mađarske, s jedne strane, i vlade Republike Turske, s druge strane, čiji je predmet međunarodni cestovni prijevoz, potpisanog 14. rujna 1968. u Budimpešti (Magyar Közlöny 1969/78 (X. 11.); u daljnjem tekstu: Sporazum Mađarska – Turska), u stavku 3. propisuje:
„Vozila kojima se prevozi roba preko državnog područja druge ugovorne strane, uključujući praznu vožnju, podliježu porezima, dodacima, davanjima i pristojbama koji se moraju platiti za prijevoz robe i pokrivanje troškova održavanja i popravaka cesta, uključujući poreze predviđene za vozila koja prekoračuju najveću dopuštenu masu u skladu s nacionalnim propisima druge ugovorne strane.”
Preambula gépjárműadóról szóló 1991. évi LXXXII. törvény (Zakon br. LXXXII o porezu na promet motornih vozila iz 1991. godine) (Magyar Közlöny 1991/145 (XII. 26.); u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na promet motornih vozila), glasi kako slijedi:
„Nacionalna skupština, u svrhu bolje podjele javnih troškova za cestovni pomet, povećanja prihoda općinskih uprava ili, u slučaju glavnog grada, uprava gradskih četvrti, kao i u svrhu proširenja izvora financiranja potrebnih za održavanje i razvoj javne cestovne mreže [donosi ovaj Zakon] o porezu na promet motornih vozila.”
U skladu s člankom 1. tog zakona:
„1.   Porez na promet motornih vozila treba plaćati za sva vozila ili prikolice s mađarskim registracijskim pločicama kao i za sva teška teretna vozila registrirana u inozemstvu koja prometuju na državnom području Mađarske (u daljnjem tekstu zajedno: vozilo) […]
2.   Područje primjene ovog zakona ne obuhvaća […], u kategoriji teških teretnih vozila registriranih u inozemstvu, vozila registrirana u državi članici Europske unije.”
Člankom 10. tog zakona propisano je da „[p]orez je dužan plaćati imatelj vozila”.
U skladu s člankom 11. Zakona o porezu na promet motornih vozila, „[p]orezna obveza nastaje na dan ulaska na državno područje Mađarske”.
Člankom 15. tog zakona propisano je sljedeće:
„1.   U slučaju vozila (ili, u svrhe primjene ovog stavka, skupa vozila) najveće ukupne mase do 12 tona koje prometuje s dozvolom za obavljanje prijevoza koja se upotrebljava za lokalni prijevoz treba platiti porez u iznosu od 10000 [(mađarskih forinti (HUF) (otprilike 33 eura)] za dolazak i povratak, dok u slučaju vozila najveće ukupne mase veće od 12 tona koje prometuje s dozvolom za obavljanje prijevoza koja se upotrebljava za lokalni prijevoz treba platiti porez u iznosu od 30000 HUF [(otprilike 100 eura)] za dolazak i povratak. U slučaju vozila najveće ukupne mase do 12 tona koje prometuje s dozvolom za obavljanje prijevoza koja se upotrebljava u svrhu provoza (uključujući korištenjem odobrenja koje izda treća zemlja) treba platiti porez u iznosu od 20000 HUF [(otprilike 66 eura)] za dolazak i povratak, dok u slučaju vozila najveće ukupne mase veće od 12 tona koje prometuje s dozvolom za obavljanje prijevoza koja se upotrebljava u svrhu provoza treba platiti porez u iznosu od 60000 HUF [(otprilike 200 eura)] za dolazak i povratak. Obveza plaćanja poreza na temelju prethodnih odredbi postoji i u slučaju u kojem dozvola za obavljanje prijevoza nije valjana ili u slučaju da se porezni obveznik njome nezakonito koristio ili u slučaju da je vozio bez dozvole za obavljanje prijevoza.
2.   Iznosi poreza utvrđeni u stavku 1. odnose se na dolazak ili povratak i na boravak na mađarskom državnom području do 48 sati po putu. Ako je boravak dulji, porez treba platiti u skladu s odredbama gore navedenog stavka 1. za svako započeto novo razdoblje od 48 sati. […]
3.   Iznos poreza dugovan u skladu sa stavkom 1. plaća se kupnjom poreznog biljega koji mora biti zalijepljen na dozvolu za obavljanje cestovnog prijevoza – u slučaju lokalnog prijevoza za cjelokupno trajanje prijevoza, a u slučaju tranzitnog prijevoza zasebno za dolazak i povratak – od ulaska na državno područje Mađarske. Kada je zalijepljen jedan porezni biljeg ili više njih, porezni obveznik mora na njih obvezno naznačiti datum i vrijeme ulaska (godina – mjesec – dan – sat). Ako obveza plaćanja nije ispunjena (porezni biljeg), s dozvolom za obavljanje prijevoza, koja podliježe porezu, moguće je voziti bez sankcija samo u radijusu do 5 km od mjesta ulaska na državno područje Mađarske.”
Članak 17. stavak 2. navedenog zakona glasi kako slijedi:
„Ako porezni obveznik djelomično ili u potpunosti nije ispunio svoju obvezu plaćanja poreza, carinsko tijelo utvrđuje porezni dug kao i poreznu novčanu kaznu jednaku zbroju pet iznosa tog duga […]”.
Közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (Zakon br. I iz 1988. o cestovnom prometu) (Magyar Közlöny 1988/15 (IV. 21.)) u članku 20. stavku 1. točki (a) propisuje da se „novčana kazna može izreći svakoj osobi koja je povrijedila odredbe o nacionalnim ili međunarodnim uslugama cestovnog prijevoza (prijevoz putnika ili robe) za koje treba imati odobrenje i dokumente, kao što je predviđeno tim zakonom, zakonodavnim ili posebnim regulatornim aktima ili pak aktima prava Unije”.
Na temelju članka 4. díj ellenében végzett közúti árutovábbítási, a saját számlás áruszállítási, valamint az autóbusszal díj ellenében végzett személyszállítási és a saját számlás személyszállítási tevékenységről, továbbá az ezekkel összefüggő jogszabályok módosításáról szóló 261/2011. (XII. 7) Korm. rendelet (Vladin dekret br. 261/2011 (XII. 7) o djelatnostima cestovnog prijevoza robe uz naknadu i prijevoza robe za vlastiti račun te djelatnostima prijevoza osoba autobusom uz naknadu i prijevoza osoba za vlastiti račun kao i izmjeni pravnih pravila koja se odnose na te djelatnosti) (Magyar Közlöny 2011/146 (XII. 7.)):
„1.   Cestovni prijevoz robe uz naknadu ili cestovni prijevoz robe za vlastiti račun obavljen u okviru međunarodnog prijevoza na mađarskom državnom području može se obaviti
a)
uz licenciju Zajednice – izdanu u svrhe međunarodnog cestovnog prijevoza robe – kako je propisano člankom 4. [Uredbe br. 1072/2009] […]
b)
uz odobrenje Međunarodnog prometnog foruma […] ili
c)
uz dozvolu za teška teretna vozila izdanu na temelju bilateralnog ili multilateralnog sporazuma,
koja se odnosi na predmetnu djelatnost.”
U skladu s člankom 2. közúti árufuvarozáshoz, személyszállításhoz és a közúti közlekedéshez kapcsolódó egyes rendelkezések megsértése esetén kiszabható bírságok összegéről, valamint a bírságolással összefüggő hatósági feladatokról szóló 156/2009 (VII. 29.) Korm. rendelet (Vladin dekret br. 156/2009 (VII. 29.) o iznosu novčanih kazni koje se mogu izreći u slučaju povrede određenih odredbi o cestovnom prijevozu robe i putnika, o cestovnom prometu kao i o javnim zadaćama vezanima uz određivanje novčane kazne) (Magyar Közlöny 2009/107 (VII. 29.)):
„Za potrebe članka 20. stavka 1. točke (a) [Zakona br. I iz 1988. o cestovnom prometu], osim ako je odredbama drukčije predviđeno, novčanu kaznu u iznosu predviđenom u Prilogu 1. mora platiti svaka osoba koja
[…]
b)
povrijedi odredbe o odobrenjima i dokumentima potrebnima za pružanje usluga cestovnog prijevoza predviđenih [člankom 4. stavkom 1. točkom (c) Vladinog dekreta br. 261/2011 o prijevozu robe].
Na temelju točke 5. podtočke (a) Priloga 1., prijevoznik koji nema dozvolu za obavljanje cestovnog prijevoza robe mora platiti novčanu kaznu u iznosu od 300000 HUF (otprilike 1000 eura).”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Istanbul Lojistik društvo je registrirano u Turskoj koje se bavi cestovnim prijevozom robe iz Turske u različite države članice, ponajprije Njemačku, za račun poduzetnikâ s poslovnim nastanom u Turskoj i Europskoj uniji.
Dana 30. ožujka 2015. Nemzeti Adó- és Vámhivatal (Nacionalna porezna i carinska uprava, Mađarska) proveo je kontrolu u okolici Nagylaka (Mađarska), blizu granice s Rumunjskom, nad skupom vozila najveće ukupne mase veće od 12 tona, registriranim u Turskoj, koji je upotrebljavao Istanbul Lojistik. To je društvo bilo nositelj dozvole za provoz Mađarska – Turska za predmetno teško teretno vozilo kojim se služilo za prijevoz tekstilnih proizvoda iz Turske u Njemačku preko Mađarske kao tranzitne države. Dozvola za provoz sadržavala je sve podatke koji se zahtijevaju mađarskim propisima, ali porezni biljeg, koji odgovara iznosu poreza na promet motornih vozila i dokazuje da je potonji plaćen, nije bio zalijepljen na navedenu dozvolu.
Nacionalna porezna i carinska uprava u upravnim odlukama koje je donijela 31. ožujka 2015., nakon navedene kontrole, utvrdila je da Istanbul Lojistik nije ispunio svoju poreznu obvezu predviđenu Zakonom o porezu na promet motornih vozila i da posljedično njegova dozvola za provoz nije valjana. To je tijelo društvu Istanbul Lojistik naložilo plaćanje poreza u iznosu od 60000 HUF (otprilike 200 eura) i novčane kazne u iznosu od 300000 HUF (otprilike 1000 eura) te upravne novčane kazne u istom iznosu, odnosno ukupan iznos od 660000 HUF (otprilike 2200 eura).
Istanbul Lojistik podnio je upravno pravno sredstvo protiv tih odluka drugostupanjskom poreznom tijelu, koje ih je potvrdilo odlukama od 13. svibnja 2015.
To je društvo zatim protiv odluka drugostupanjskog poreznog tijela podnijelo tužbu Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságu (Sud za upravne i radne sporove u Szegedu, Mađarska).
U prilog svojoj tužbi Istanbul Lojistik iznosi da se predmetnim odredbama Zakona o porezu na promet motornih vozila krše članci 4. do 6. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje. Navodi da se porez na promet motornih vozila može smatrati davanjima s istovrsnim učinkom kao carina u smislu članka 30. UFEU‑a i stoga u smislu članka 4. navedene odluke. Prema njegovu mišljenju, ubiranje tog poreza ima diskriminirajući i zaštitni učinak te predstavlja ograničenje slobodnom kretanju robe koje se protivi pravu Unije.
Drugostupanjsko porezno tijelo zahtijeva da se tužba odbije.
Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szegedu) postavlja pitanje u odnosu na činjenicu predstavlja li predmetni porez na promet motornih vozila davanje s istovrsnim učinkom kao carina, protivno članku 4. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje. Naime, on ističe da, u skladu s predmetnim nacionalnim zakonodavstvom, imatelji motornih vozila u državi članici ne moraju plaćati porez na motorna vozila, dok ga imatelji motornih vozila registriranih u Turskoj imaju obvezu plaćati za provoz kroz Mađarsku.
U slučaju da Sud bude mišljenja da porez na motorna vozila nije davanje s istovrsnim učinkom kao carina, sud koji je uputio zahtjev smatra da će se postaviti pitanje je li taj porez mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje i stoga mjera protivna članku 5. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje.
U slučaju potvrdnog odgovora na potonje pitanje, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje može li se taj porez opravdati, na temelju članka 7. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje, zahtjevima cestovne sigurnosti i kaznenog progona. On navodi da su ciljevi Zakona o porezu na promet motornih vozila, osobito, bolja podjela javnih troškova za cestovni pomet, povećanje prihoda općinskih uprava kao i dobivanje sredstava potrebnih za održavanje i razvoj javne cestovne mreže. Sud koji je uputio zahtjev također postavlja pitanje u odnosu na činjenicu je li porez na motorna vozila proporcionalan, prikladan za osiguranje ostvarenja ciljeva koji se nastoje postići i nediskriminirajući.
U slučaju da taj porez nije ni davanje s istovrsnim učinkom kao carina ni mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li primjena Sporazuma Mađarska – Turska sukladna članku 3. stavku 2. UFEU‑a i Uredbi br. 1072/2009, s obzirom na to da je, u skladu s njegovim mišljenjem, područje prometa u isključivoj nadležnosti Unije.
Sud koji je uputio zahtjev također postavlja pitanje je li taj porez diskriminirajući u odnosu na turske prijevoznike u smislu članka 9. Sporazuma EEZ – Turska.
U tim je okolnostima Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szegedu, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 4. [Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje] tumačiti na način da porez na promet motornih vozila, poput onoga koji je predviđen Zakonom o porezu na promet motornih vozila, [koji] se u skladu s [tim zakonom] plaća na teška teretna vozila registrirana u Turskoj koja upotrebljava turski prijevoznik za prijevoz robe zbog prelaska mađarske granice tim vozilima kako bi iz Turske, prelazeći preko Mađarske kao tranzitne države članice, stigao u drugu državu članicu, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina i stoga se protivi toj odredbi?
2.
(a)
Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, treba li članak 5. [Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje] tumačiti na način da porez na promet motornih vozila, poput onoga [koji je] predviđen Zakonom o porezu na promet motornih vozila, [koji] se u skladu s [tim zakonom] plaća na teška teretna vozila registrirana u Turskoj koja upotrebljava turski prijevoznik za prijevoz robe zbog prelaska mađarske granice tim vozilima kako bi iz Turske, prelazeći preko Mađarske kao tranzitne države članice, stigao u drugu državu članicu, predstavlja mjeru s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje i stoga se protivi toj odredbi?
(b)
Treba li članak 7. [Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje] tumačiti na način da se, pozivajući se na zahtjeve cestovne sigurnosti i kaznenog progona, može primijeniti porez na promet motornih vozila, poput onoga [koji je] predviđen Zakonom o porezu na promet motornih vozila, [koji] se u skladu s [tim zakonom] plaća na teška teretna vozila registrirana u Turskoj koja upotrebljava turski prijevoznik za prijevoz robe zbog prelaska mađarske granice tim vozilima kako bi iz Turske, prelazeći preko Mađarske kao tranzitne države članice, stigao u drugu državu članicu?
3.
Treba li članak 3. stavak 2. UFEU‑a i članak 1. stavak 2. i stavak 3. točku (a) Uredbe br. 1072/2009 tumačiti na način da s tim odredbama nije u skladu to da tranzitna država članica, na temelju bilateralnog sporazuma u području prometa sklopljenog s Turskom, primjenjuje porez na promet motornih vozila, poput onoga [koji je] predviđen Zakonom o porezu na promet motornih vozila, [koji] se u skladu s [tim zakonom] plaća na teška teretna vozila registrirana u Turskoj koja upotrebljava turski prijevoznik za prijevoz robe zbog prelaska mađarske granice tim vozilima kako bi iz Turske, prelazeći preko Mađarske kao tranzitne države članice, stigao u drugu državu članicu?
4.
Treba li članak 9. [Sporazuma EEZ – Turska] tumačiti na način da porez na promet motornih vozila, poput onoga [koji je] predviđen Zakonom o porezu na promet motornih vozila, [koji] se u skladu s [tim zakonom] plaća na teška teretna vozila registrirana u Turskoj koja upotrebljava turski prijevoznik za prijevoz robe zbog prelaska mađarske granice tim vozilima kako bi iz Turske, prelazeći preko Mađarske kao tranzitne države članice, stigao u drugu državu članicu, predstavlja diskriminaciju na nacionalnoj osnovi i stoga nije u skladu s tom odredbom?”
O prethodnim pitanjima
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje tumačiti na način da porez na promet motornih vozila poput onoga u glavnom postupku, koji trebaju plaćati imatelji teških teretnih vozila registriranih u Turskoj prelazeći preko mađarskog državnog područja, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina u smislu tog članka.
Iz članka 1. te odluke proizlazi da su njome utvrđeni načini provedbe završne faze carinske unije između Europske unije i Republike Turske. Člankom 4. navedene odluke zahtijeva se da se na datum njezina stupanja na snagu između Unije i Republike Turske u potpunosti ukinu uvozna ili izvozna carina i davanja s istovrsnim učinkom kao carina.
Člankom 66. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje propisano je da se odredbe te odluke, koje su u bitnome istovjetne odgovarajućim pravilima Ugovora o EZ‑u, koji je postao UFEU, trebaju tumačiti u skladu s presudama Suda u tom području. Budući da je članak 4. te odluke u biti istovjetan članku 30. UFEU‑a, posljedično ga treba tumačiti sukladno sudskoj praksi Suda koja se odnosi na potonji.
Stoga valja podsjetiti da svako novčano davanje, makar i minimalno, bez obzira na naziv ili način primjene, kojim se opterećuje roba zato što je prešla granicu, a nije riječ o carini u strogom značenju te riječi, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom u smislu članaka 28. i 30. UFEU‑a (presude od 18. siječnja 2007., Brzeziński,
C‑313/05
,
EU:C:2007:33
, t.
22.
i navedena sudska praksa i od 2. listopada 2014., Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, t.
23.
). Opravdanje zabrane davanja s istovrsnim učinkom kao carina temelj nalazi u prepreci koju ta davanja predstavljaju za kretanje robe tako što umjetno povećavaju cijenu uvezene ili izvezene robe u odnosu na domaću (presuda od 21. ožujka 1991., Komisija/Italija,
C‑209/89
,
EU:C:1991:139
, t.
7.
).
Nadalje, davanja s istovrsnim učinkom zabranjena su neovisno o bilo kakvom uzimanju u obzir cilja radi kojeg su uspostavljena ili namjene prihoda koji se njima ostvaruju (presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Italija,
C‑173/05
,
EU:C:2007:362
, t.
42.
i navedena sudska praksa).
Također valja podsjetiti da su razlozi opravdanja koji su propisani člankom 36. UFEU‑a primjenjivi isključivo u odnosu na mjere s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje, a ne u odnosu na davanja s istovrsnim učinkom kao carina (vidjeti, među ostalim, presudu od 14. lipnja 1988., Dansk Denkavit,
29/87
,
EU:C:1988:299
, t.
32.
).
Nadalje, carinska unija nužno podrazumijeva osiguranje slobodnog kretanja robe među državama članicama. Ta sloboda po sebi ne bi bila potpuna kada bi države članice imale mogućnost na bilo koji način spriječiti ili ometati kretanje robe u provozu. Stoga valja priznati, kao posljedicu carinske unije i u razmjernom interesu država članica, postojanje općeg načela slobode provoza robe unutar Unije (presuda od 21. lipnja 2007., Komisija/Italija,
C‑173/05
,
EU:C:2007:362
, t.
31.
i navedena sudska praksa). Naime, države članice povrijedile bi to načelo ako bi na robu u provozu na svojem državnom području primijenile davanja za provoz ili bilo kakav drugi namet koji se odnosi na provoz (presuda od 16. ožujka 1983., SIOT,
266/81
,
EU:C:1983:77
, t.
19.
).
Također valja istaknuti da je Sud već presudio da davanje koje se ubire na temelju prijevoza robe i koje se ne primjenjuje na sam proizvod, nego na nužnu djelatnost koja se odnosi na proizvod, može biti obuhvaćeno člankom 30. UFEU‑a (presuda od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, t.
44.
i navedena sudska praksa). Naime, takvo davanje odnosi se na proizvode čak i ako se ubire prilikom njihova prijevoza ili korištenja cestama te ga najprije plaća imatelj teškog teretnog vozila (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 1997., Haahr Petroleum,
C‑90/94
,
EU:C:1997:368
, t.
38.
).
Zbog razloga izloženih u točkama 37. i 38. ove presude, tumačenje odredbi UFEU‑a koje se odnose na slobodno kretanje robe unutar Unije može se prenijeti na odredbe koje se odnose na slobodno kretanje robe unutar carinske unije koja proizlazi iz Sporazuma EEZ – Turska.
U predmetnom slučaju Zakon o porezu na promet motornih vozila o kojem je riječ u glavnom postupku propisuje da se porez na ta vozila, kad je riječ o teškim teretnim vozilima koja su registrirana u trećoj zemlji, treba platiti u trenutku njihova ulaska na mađarsko državno područje, kako za dolazak tako i za povratak. Iznos tog poreza ovisi o kriterijima koji su povezani, među ostalim, s količinom robe koja se može prevesti i njezinim odredištem.
Stoga, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 40. do 43. ove presude, valja utvrditi da, čak i ako se porez na promet motornih vozila ne naplaćuje na proizvode kao takve, njime se oporezuje roba koja se prevozi vozilima registriranima u trećoj zemlji, odnosno Turskoj, pri prelasku mađarske granice, a ne, kao što to tvrde mađarska i talijanska vlada, usluga prijevoza.
U tom je pogledu, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 39. do 41. ove presude, bez utjecaja činjenica da, kao što to tvrdi mađarska vlada, iznos tog poreza nije visok ili da je njegovo ubiranje opravdano nužnošću osiguranja održavanja javne cestovne mreže i negativnim učincima na okoliš koji nastaju kao posljedica takvog načina prijevoza.
Proizlazi da porez na promet motornih vozila poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina u smislu članka 4. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje, ako ono predstavlja jednostrano naloženo novčano davanje kojim se opterećuje roba zato što je prešla granicu.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 4. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje treba tumačiti na način da porez na promet motornih vozila poput onoga u glavnom postupku, koji trebaju plaćati imatelji teških teretnih vozila registriranih u Turskoj prelazeći preko mađarskog državnog područja, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina u smislu tog članka.
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo do četvrtog pitanja.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 4. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ – Turska od 22. prosinca 1995. o provedbi završne faze carinske unije treba tumačiti na način da porez na promet motornih vozila poput onoga u glavnom postupku, koji trebaju plaćati imatelji teških teretnih vozila registriranih u Turskoj prelazeći preko mađarskog državnog područja, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina u smislu tog članka.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski