CELEX: 62020CJ0347
Predhodno odločanje
Strukturni skladi
Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR)
Uredba (EU) št.1303/2013
Program sofinanciranja
Državne pomoči
Uredba (EU) št. 651/2014
Področje uporabe
Meje
Pojma ‚vpisan osnovni kapital‘ in ‚podjetje v težavah‘
Izključitev podjetij v težavah iz pomoči ESRR
Podrobne določbe glede začetka učinkovanja povečanja vpisanega osnovnega kapitala
Datum predložitve dokazov tega povečanja
Načeli prepovedi diskriminacije in preglednosti

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 125(3)(a)(ii) Uredbe (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o skupnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu, Evropskem kmetijskem skladu za razvoj podeželja in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo, o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 (
UL 2013, L 347, str. 320
) in člena 2, točka 18(a), Uredbe Komisije (EU) št. 651/2014 z dne 17. junija 2014 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom pri uporabi členov 107 in 108 [PDEU] (
UL 2014, L 187, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med SIA „Zinātnes parks“ in Finanšu ministrija (ministrstvo za finance, Latvija) glede odločbe zadnjenavedenega z dne 4. novembra 2019 o zavrnitvi njenega predloga projekta v okviru programa sofinanciranja Evropskega sklada za regionalni razvoj (ESRR) (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi).
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EU) št. 1301/2013
V uvodni izjavi 1 Uredbe (EU) št. 1301/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o Evropskem skladu za regionalni razvoj in o posebnih določbah glede cilja „naložbe za rast in delovna mesta“ ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1080/2006 (
UL 2013, L 347, str. 289
) je navedeno:
„Člen 176 [PDEU] določa, da je [ESRR] namenjen pomoči pri odpravljanju največjih razvojnih neravnovesij v regijah Unije. […]“
Člen 3 te uredbe, naslovljen „Obseg podpore iz ESRR“, v odstavku 3 določa:
„ESRR ne podpira:
[…]
(d)
podjetij v težavah, kot je določeno v pravilih Unije o državnih pomočeh;
[…]“
Uredba št. 1303/2013
Uredba št. 1303/2013 določa skupna pravila in splošne določbe za ESRR, Evropski socialni sklad, Kohezijski sklad, Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja in Evropski sklad za pomorstvo in ribištvo, skupaj imenovani evropski strukturni skladi in investitorji (v nadaljevanju: skladi ESI).
V skladu z določbami iz člena 4(7) te uredbe se načeloma del proračuna Unije, dodeljen skladom ESI, izvaja v okviru deljenega upravljanja med državami članicami in Komisijo.
Člen 26(1) in (2) navedene uredbe določa:
„1.   Skladi ESI se izvajajo prek programov v skladu s partnerskim sporazumom. Vsak program zajema obdobje od 1. januarja 2014 do 31. decembra 2020.
2.   Programe pripravijo države članice ali kateri koli organ, ki ga imenujejo države članice, v sodelovanju s partnerji iz člena 5. Države članice pri pripravi programov upoštevajo za javnost pregledne postopke v skladu s svojim institucionalnim in pravnim okvirom.“
Člen 123 iste uredbe vsaki državi članici nalaga obveznost, da za vsak operativni program imenuje organ upravljanja, organ za potrjevanje in revizijski organ.
V členu 125 Uredbe št. 1303/2013 so opredeljene naloge organa upravljanja. V skladu z odstavkom 1 tega člena je ta organ odgovoren za upravljanje operativnega programa v skladu z načelom dobrega finančnega poslovodenja.
V zvezi z izbiro operacije člen 125(3) te uredbe določa, da navedeni organ:
„(a)
pripravi in po odobritvi uporablja ustrezne izbirne postopke in merila, ki:
(i)
zagotavljajo, da operacije prispevajo k doseganju posebnih ciljev in rezultatov zadevnih prednostnih nalog;
(ii)
so nediskriminatorni in pregledni;
(iii)
upoštevajo splošna načela iz členov 7 in 8;
[…]
(d)
pred odobritvijo dejavnosti se prepriča, ali ima upravičenec upravne, finančne in operativne zmogljivosti za izpolnitev pogojev iz točke (c);
[…]“
Uredba št. 651/2014
V uvodni izjavi 14 Uredbe št. 651/2014 je navedeno:
„Pomoč, dodeljeno podjetjem v težavah, bi bilo treba izključiti iz področja uporabe te uredbe, saj bi bilo takšno pomoč treba oceniti v skladu s Smernicami Skupnosti o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah z dne 1. oktobra 2004, [
UL 2004, C 244, str. 2
] podaljšane s Sporočilom Komisije o podaljšanju uporabe Smernic Skupnosti o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah z dne 1. oktobra 2004, [
UL 2012, C 296, str. 3
)] ali smernicami, ki jih nasledijo, da bi preprečili njihovo izogibanje, z izjemo pomoči za odpravo škode, ki jo povzročijo nekatere naravne nesreče. Zaradi zagotovitve pravne varnosti je primerno za opredelitev, da gre za podjetje v težavah za namene te uredbe, določiti jasna merila, ki ne zahtevajo ocene vseh posebnosti stanja podjetja.“
Člen 1(4) te uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„Ta uredba se ne uporablja za:
[…]
(c)
pomoč podjetjem v težavah, z izjemo sheme pomoči za povrnitev škode, ki so jo povzročile nekatere naravne nesreče.“
Člen 2 te uredbe, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
18.
‚podjetje v težavah‘ pomeni podjetje, za katerega velja vsaj ena od naslednjih okoliščin:
(a)
če je v primeru družbe z omejeno odgovornostjo […] zaradi nakopičenih izgub izginila več kot polovica vpisanega osnovnega kapitala. To je v primeru, ko nakopičene izgube, ki se odštejejo od rezerv (in vseh drugih elementov, ki se na splošno štejejo kot del lastnih sredstev družbe), povzročijo negativen kumulativni znesek, ki presega polovico vpisanega osnovnega kapitala. Za namene te določbe se ‚družba z omejeno odgovornostjo‘ nanaša predvsem na vrste podjetij iz Priloge I k Direktivi 2013/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 26. junija 2013 o letnih računovodskih izkazih, konsolidiranih računovodskih izkazih in povezanih poročilih nekaterih vrst podjetij, spremembi Direktive 2006/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi direktiv Sveta 78/660/EGS in 83/349/EGS (
UL 2013, L 182, str. 19
)], ,osnovni kapital‘ pa vključuje po potrebi vse vplačane presežke kapitala,
[…]
(c)
če je podjetje v kolektivnem postopku zaradi insolventnosti ali če v skladu z nacionalno zakonodajo izpolnjuje merila za uvedbo kolektivnega postopka zaradi insolventnosti na zahtevo njegovih upnikov,
[…]“
Direktiva (EU) 2017/1132
V uvodnih izjavah 7 in 8 Direktive (EU) 2017/1132 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o nekaterih vidikih prava družb (
UL 2017, L 169, str. 46
) je navedeno:
„(7)
Uskladitev nacionalnih določb v zvezi z razkritjem, veljavnostjo sprejetih obveznosti in ničnostjo delniških družb in drugih kapitalskih družb je še posebej pomembna, zlasti glede varstva interesov tretjih strani.
(8)
Osnovni dokumenti družbe bi morali biti razkriti, zato da se lahko tretje strani seznanijo z njihovo vsebino in drugimi informacijami v zvezi z družbo, zlasti s podatki o osebah, ki so pooblaščene za zastopanje in sprejemanje obveznosti v imenu družbe.“
Člen 4 te direktive, naslovljen „Obvezne informacije, ki jih je treba zagotoviti v statutih ali ustanovitvenih aktih ali ločenih dokumentih“, določa:
„V statutu ali ustanovitvenem aktu ali ločenem dokumentu, ki je objavljen v skladu s postopkom, predpisanim v zakonodaji vsake države članice v skladu s členom 16, se navedejo najmanj naslednje informacije:
[…]
(b)
nominalna vrednost vpisanih delnic in, najmanj enkrat na leto, njihovo število;
[…]
(g)
znesek vpisanega kapitala, vplačanega ob ustanovitvi družbe ali ob pridobitvi dovoljenja za začetek opravljanja dejavnosti“.
Člen 14 iste direktive, naslovljen „Dokumenti in podatki, ki jih morajo razkriti družbe“, določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev obveznosti družb, da razkrijejo najmanj naslednje dokumente in podatke:
(a)
ustanovitveni akt in statut, če imata obliko posebnega dokumenta;
(b)
vse spremembe dokumentov iz točke (a), vključno z vsakim podaljšanjem časa trajanja družbe;
[…]
(e)
najmanj enkrat na leto znesek vpisanega kapitala, kadar ustanovitveni akt ali statut navaja odobreni kapital, razen če je zaradi povečanja vpisanega kapitala potrebna sprememba statuta;
[…]“
Člen 16 Direktive 2017/1132, naslovljen „Razkritje v registru“, v odstavkih 3 in od 5 do 7 določa:
„3.   Vsi dokumenti in podatki, ki se morajo razkriti v skladu s členom 14, se shranijo v spisu ali vpišejo v register; vsebina vpisa v register mora biti v vsakem primeru razvidna iz spisa.
[…]
5.   Razkritje dokumentov in podatkov iz odstavka 3 se opravi z objavo v uradnem listu, ki ga za ta namen določi država članica, v celotnem besedilu ali njegovem delu ali z navedbo napotila na dokument, ki je shranjen v spisu ali vpisan v register. Uradni list, določen v ta namen, lahko izhaja v elektronski obliki.
[…]
6.   Družba se lahko sklicuje na dokumente in podatke proti tretjim stranem šele potem, ko so razkriti v skladu z odstavkom 5, razen če družba dokaže, da so bile tretje strani z njimi seznanjene.
Kljub temu se družba pri transakcijah, ki so opravljene v šestnajstih dneh od razkritja, ne sme sklicevati na dokumente in podatke proti tretjim stranem, ki dokažejo, da z njimi niso mogle biti seznanjene.
7.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da preprečijo neskladje med tem, kar je razkrito v skladu z odstavkom 5, in tem, kar je vneseno v register ali spis.
Vendar ob morebitnem neskladju razkritje besedila v skladu z odstavkom 5 ne sme biti podlaga za sklicevanje proti tretjim stranem; te tretje strani se lahko kljub temu sklicujejo nanjo, razen če družba dokaže, da so poznale besedila, shranjena v spisu ali vpisana v register.
Tretje strani se lahko vedno sklicujejo na vse dokumente in podatke, za katere še niso končane formalnosti v zvezi z razkritjem, razen če je razkritje pogoj za njihovo učinkovanje.“
V skladu s Prilogo II k tej direktivi zadevne oblike družb za Latvijo zajemajo med drugim sabiedrība ar ierobežotu atbildību (družba z omejeno odgovornostjo), ki je pravna oblika tožeče stranke v postopku v glavni stvari.
Latvijsko pravo
Zakon o upravljanju skladov
Izvajanje podpore iz sklada Unije v Latviji je urejeno v Eiropas Savienības struktūrfondu un Kohēzijas fonda 2014.–2020. gada plānošanas perioda vadības likums (zakon o upravljanju strukturnih skladov in kohezijskega sklada Evropske unije za programsko obdobje 2014–2020; v nadaljevanju: zakon o upravljanju skladov). Člen 21 tega zakona, naslovljen „Izbira predlogov projektov“, določa:
„(1)   Izbira predlogov projektov je:
1.
javna, če si ponudniki med seboj konkurirajo pod enakimi pogoji pri odobritvi predlogov projektov in dodelitvi sredstev iz sklada Evropske unije;
[…]
2.
Povezovalni organ izbere predloge projekta v skladu z metodami izbire in razpisno dokumentacijo. Uredbo o izbiri predlogov projektov pripravi in s soglasjem odgovornega organa in organa upravljanja potrdi povezovalni organ.
[…]
5.
Ponudniki izdelajo in predložijo predloge projektov v skladu z določbami razpisne dokumentacije.
[…]“
Člen 25 zakona o upravljanju skladov, naslovljen „Odobritev, pogojna odobritev ali zavrnitev predlogov v okviru javnih razpisov za predložitev predlogov projektov“, v odstavkih 3 in 4 določa:
„(3)   Predlog projekta se zavrne, če je podana vsaj ena od naslednjih okoliščin:
[…]
2.
Predlog projekta ne izpolnjuje meril za ocenjevanje in bi odprava napak, na katere se nanaša odstavek 4 tega člena, vplivala na vsebino projekta.
[…]
(4)   Odločba o pogojni odobritvi predloga projekta se sprejme, če mora ponudnik izvesti določene ukrepe, ki jih določi povezovalni organ, da projekt v celoti izpolnjuje merila ocenjevanja in se lahko ustrezno izvede. V odločbi morajo biti navedeni ustrezni pogoji, izpolnjevanje teh pogojev pa se dokazuje glede na razpisno dokumentacijo. Če kateri od pogojev, določen v navedeni odločbi, ni izpolnjen oziroma ni izpolnjen v roku, določenem z odločbo, se projekt šteje za zavrnjen.“
Člen 30 tega zakona, naslovljen „Pojasnila glede predlogov projektov“, določa:
„Med predložitvijo predlogov projektov in sprejetjem odločbe o odobritvi, pogojni odobritvi ali zavrnitvi se glede teh predlogov projektov ne smejo podati nobena dodatna pojasnila.“
Izvedbena uredba
Ukrep pomoči v postopku v glavni stvari urejajo Ministru kabineta noteikumi Nr. 612 „Darbības programmas ‚Izaugsme un nodarbinātība‘ 3.1.1. specifiskā atbalsta mērķa ‚Sekmēt MVK izveidi un attīstību, īpaši apstrādes rūpniecībā un RIS3 prioritārajās nozarēs‘ 3.1.1.5. pasākuma ‚Atbalsts ieguldījumiem ražošanas telpu un infrastruktūras izveidei vai rekonstrukcijai‘ otrās projektu iesniegumu atlases kārtas īstenošanas noteikumi“ (uredba št. 612 sveta ministrov o pravilih izvajanja druge faze izbire projektov za operativni program „Rast in delovna mesta“, posebni cilj 3.1.1 („Prispevanje k ustanovitvi in razvoju malih in srednje velikih podjetij, zlasti v proizvodni industriji in prednostnih sektorjih regionalnih inovacijskih strategij za pametno specializacijo (RIS3“), ukrep 3.1.1.5 („Pomoč za naložbo v podporo vzpostavitvi ali rekonstrukciji proizvodnih prostorov in infrastrukture“) z dne 25. septembra 2018 (
Latvijas Vēstnesis
, 2018, št. 101; v nadaljevanju: izvedbena uredba). Člen 7 te izvedbene uredbe določa:
„Izvajanje druge faze izbire projektov v okviru ukrepa se izvede z javnim razpisom.“
Člen 15 te izvedbene uredbe določa:
„Financiranja projektov ni mogoče uveljavljati, če:
[…]
15.3. Ponudnik ima status podjetja v težavah v skladu s členom 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014;
[…]“
Uredba o izbiri predlogov projektov
Praktični vidiki izbora predlogov so urejeni z uredbo o izbiri predlogov projektov, ki jo je pripravil Centrālā Finanšu un līgumu aģentūra (centralna agencija za financiranje in pogodbe; v nadaljevanju: pristojna nacionalna agencija), in v prilogah k njej.
Oddelek II(6) Priloge 5 k tej uredbi, naslovljen „Metodologija v zvezi z uporabo meril za ocenjevanje predlogov“, določa:
„‚Pozitivna‘ ocena se da, če ponudnik ni gospodarski subjekt v težavah. Ugotovitev, da je podjetje v težavah v trenutku odločbe o odobritvi pomoči, mora imeti objektivno podlago, ki temelji na preverljivih in zanesljivih podatkih o ponudniku in podjetjih, ki so z njim povezana:
(a)
preverijo se informacije, ki so navedene v zadnjem javnem končnem letnem poročilu;
(b)
če se predloži medletno računovodsko poročilo, ki ga je potrdil pooblaščeni revizor, da bi se ugotovilo, ali gre za podjetje v težavah, se uporabijo podatki iz navedenega poročila;
(c)
če ponudnik predloži informacijo, ki je javna (torej je preverljiva), ter se sklicuje na povečanje osnovnega kapitala po zadnjem končnem letnem poročilu, se upošteva ta informacija, ki se predloži skupaj z medletnim računovodskim poročilom, ki ga je potrdil pooblaščeni revizor.
[…]
Predlog se oceni ‚pogojno pozitivno‘, če so predložene informacije nepopolne ali niso dovolj natančne. Ponudnika se pozove, naj predloži pojasnila o predloženih informacijah. Pojasnila se lahko nanašajo samo na tehnične, računske ali besedilne vidike. […]“
Trgovinski zakonik
Člen 12 Komerclikums (trgovinski zakonik), naslovljen „Razkritje registra“, določa:
„1.   Vpis v trgovinski register ima nasproti tretjim osebam učinek šele od trenutka njegove objave. […]
2.   Kadar podatki, ki se morajo vpisati v sodni register, niso vpisani, ali pa so vpisani, pa niso objavljeni, jih oseba, v korist katere bi se morali vpisati, ne more uveljavljati nasproti tretjim osebam, razen v primeru, če so te tretje osebe že vedele za te podatke.
[…]“
Člen 196 trgovinskega zakonika, naslovljen „Sklepi o spremembi osnovnega kapitala“, določa:
„1.   Osnovni kapital se lahko poveča ali zmanjša samo s sklepom skupščine družbenikov, v katerem se določijo podrobna pravila za navedeno povečanje ali zmanjšanje.
[…]
3.   V primeru sklepa o spremembi osnovnega kapitala je treba hkrati ustrezno spremeniti družbeno pogodbo.“
Člen 202 trgovinskega zakonika, naslovljen „Predlogi za vpis povečanja osnovnega kapitala v sodni register“, v odstavku 3 določa:
„Šteje se, da je prišlo do povečanja osnovnega kapitala na datum, ko je bil novi znesek tega kapitala vpisan v sodni register.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Zinātnes parks, družba latvijskega prava z omejeno odgovornostjo, je v okviru javnega razpisa za dodelitev financiranja v okviru programa sofinanciranja iz ESRR „Rast in delovna mesta“ predlog projekta predložila pristojni nacionalni agenciji 30. aprila 2019, ki je bil rok za oddajo predlogov projekta. Skupaj z vlogo je ta tožeča stranka predložila sklep skupščine družbenikov z dne 29. aprila 2019 o spremembi družbene pogodbe in o povečanju osnovnega kapitala, tako da konkretni družbenik v določenem roku vplača nov del osnovnega kapitala skupaj z vplačanim presežkom kapitala
Med ocenjevanjem predloga projekta je ta tožeča stranka obvestila pristojno nacionalno agencijo, da je bilo 24. julija 2019 povečanje osnovnega kapitala vpisano v sodni register, in je pozneje dodatno predložila medletno računovodsko poročilo podjetja, ki ga je potrdil pooblaščeni revizor.
Ministrstvo za finance je z odločbo zavrnilo predlog družbe Zinātnes parks zavrnilo z obrazložitvijo, da je bilo treba to družbo na dan vložitve njenega predloga šteti za „podjetje v težavah“ v smislu člena 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014.
Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče, Latvija), ki odloča o tožbi za odpravo te odločbe, navaja, da med strankama ni sporno, da bi imela ta družba, če bi bilo treba upoštevati podatke iz zadnjega finančnega poročila družbe Zinātnes parks za leto 2018, status „podjetja v težavah“ v smislu člena 2, točka 18(a), te uredbe. Prav tako naj ne bi bilo spora glede dejstva, da po povečanju osnovnega kapitala in vpisu sprememb v poslovni register navedena družba ni več izpolnjevala merila iz člena 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014, da bi jo bilo mogoče opredeliti kot „podjetje v težavah“. Nasprotno pa naj bi med strankama obstajala razhajanja glede vprašanja, v kolikšnem obsegu bi morala pristojna nacionalna agencija upoštevati vpis povečanja kapitala družbe v sodni register in dokazni predlog družbe Zinātnes parks med postopkom preučitve predlogov.
V tem okviru predložitveno sodišče najprej dvomi o tem, ali je ministrstvo za finance s sprejetjem zavrnilne odločbe pravilno razlagalo pojem „vpisani osnovni kapital“ iz člena 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014 glede na pojem „osnovni kapital“ iz latvijske nacionalne zakonodaje, kot da označuje le osnovni kapital, ki je bil predmet javnega obvestila, v skladu s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji.
V latvijskem pravnem redu naj bi se namreč v skladu s členom 202(3) trgovinskega zakonika štelo, da se osnovni kapital družbe poveča na dan vpisa novega osnovnega kapitala v sodni register, tako povečanje pa naj bi šele od tega datuma veljalo proti tretjim osebam. Vendar predložitveno sodišče poudarja, prvič, da člen 2, točka 18 (a), Uredbe št. 651/2014 ne vsebuje nobenega izrecnega napotila na pravo držav članic za opredelitev pojma „osnovni kapital“. Po drugi strani naj Direktiva 2017/1132, zlasti njena člena 14 in 16, za vprašanje veljavnosti odločitev o povečanju osnovnega kapitala ne bi zahtevala predhodnega pogoja in prav tako naj državam članicam ne bi izrecno prepuščala ureditve tega vprašanja.
Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali so zahteve, določene v okviru izbirnega postopka na področju dokumentov, ki jih je treba predložiti, in zlasti datuma, kdaj jih je treba predložiti, upoštevne za oceno finančnega položaja ponudnika in, če je to potrebno, ali je mogoče morebitne pomanjkljivosti predloga v smislu dokazovanja finančnega položaja ponudnika popraviti med izbirnim postopkom. Predložitveno sodišče namreč med drugim navaja, da morajo biti v skladu s členom 125(3)(a)(ii) Uredbe št. 1303/2013 postopki in merila za izbor pregledni in nediskriminatorni.
To sodišče meni, da na prvi pogled ta načela izhajajo iz načela, določenega v členu 30 zakona o upravljanju skladov in razvitega v uredbi o izbiri predlogov, v skladu s katerim predlogov projekta, potem ko so predloženi, ni mogoče pojasnjevati ali dopolnjevati. Zato bi morala pristojna nacionalna agencija upoštevati merila, ki naj bi jih sama določila, tako da bi morala iz izbora projektov izključiti ponudnike, ki niso priložili dokumenta ali poslali informacij, katerih predložitev je bila zahtevana z določbami, ki urejajo ta postopek izbora. Vendar predložitveno sodišče poudarja, da čeprav je Sodišče v okviru javnih naročil že ugotovilo, da obstaja tudi obveznost spoštovanja podobnih načel pri izbiri ponudb, naj taka ugotovitev ne bi izhajala izrecno iz sodne prakse Sodišča s področja državnih pomoči.
V teh okoliščinah je Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče, Latvija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba pojem ,vpisani osnovni kapital‘ iz člena 2, točka 18(a), [Uredbe št. 651/2014] v povezavi z drugimi določbami prava Unije o dejavnostih družb razlagati tako, da se je treba za določitev vpisanega osnovnega kapitala opreti samo na podatke, ki so se objavili v skladu s formalnostmi, predvidenimi z nacionalno zakonodajo vsake države članice, ob upoštevanju, da je torej treba za take podatke šteti, da učinkujejo samo od navedenega trenutka dalje?
2.
Ali je treba ob presoji pojma ‚podjetje v težavah‘ iz člena 2, točka 18(a), [Uredbe št. 651/2014] šteti za pomembne zahteve, določene v okviru postopka izbire projektov za evropska sredstva, glede tega, katere dokumente je treba predložiti, da se dokaže finančni položaj zadevnega podjetja?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali je nacionalna ureditev izbire projektov, ki določa, da predlogi za projekt po njihovi predložitvi ne morejo biti pojasnjeni, v skladu z načeloma prepovedi diskriminacije in preglednosti iz člena 125(3)(a)(ii) [Uredbe št. 1303/2013]?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014 razlagati tako, da je treba za ugotovitev, ali je družba „v težavah“ v smislu te določbe, izraz „vpisani osnovni kapital“ razumeti tako, da se nanaša zgolj na vložke, ki so postali javni, v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v nacionalni zakonodaji države članice, v kateri je ta družba ustanovljena.
Najprej je treba opozoriti, da člen 3 Uredbe št. 1301/2013 izključuje vsako pomoč iz ESRR za podjetja v težavah, kot so opredeljena v pravilih Unije o državnih pomočeh.
V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je bil pojem „podjetje v težavah“ opredeljen s pravili Unije o državnih pomočeh iz člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014. Ta določba, namesto da bi uporabila enotno opredelitev pojma „podjetje v težavah“, določa več alternativnih meril, med katerimi je v točki (a) to, da je družba z omejeno odgovornostjo soočena z nakopičenimi izgubami, ki presegajo več kot polovico vpisanega osnovnega kapitala.
V zvezi s pojmom „vpisani osnovni kapital“ iz člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014 pa je v tej določbi zgolj pojasnjeno, da ta pojem po potrebi zajema vse vplačane presežke kapitala. Vendar niti v tej določbi niti v nobeni drugi določbi te uredbe ni določena njena opredelitev niti ni pojasnjeno, kdaj je treba šteti, da povečanje tega kapitala začne učinkovati.
V skladu z ustaljeno sodno prakso tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki se za opredelitev smisla in obsega ne sklicujejo posebej na pravo držav članic, navadno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji. Poleg tega je treba pomen in obseg pojmov, za katere v pravu Unije ni nobene opredelitve, določiti v skladu z njihovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati okvir, v katerem se uporabljajo, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del so (glej v tem smislu med drugim sodbo z dne 17. decembra 2020, BAKATI PLUS,
C‑656/19
,
EU:C:2020:1045
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se v okviru družb z omejeno odgovornostjo izraz „osnovni kapital“ običajno nanaša na vrednost vložkov, ki so jih družbeniki ali delničarji družbe dali ali se zavezali, da bodo tej družbi v zameno za izdajo deležev ali delnic dali na voljo. Izraz „vpisani“ se običajno uporablja za označitev zneska, za katerega so se sedanji ali prihodnji družbeniki ali delničarji nepreklicno zavezali, da ga bodo doprinesli družbi, ne glede na to, ali so bili ustrezni vložki že vplačani ali ne. Samo kadar temu izrazu sledi pridevnik „še ni vplačan“, se izraz „vpisani osnovni kapital“ izjemoma uporablja tako, da se nanaša samo na osnovni kapital, ki so ga navedeni družbeniki ali delničarji dejansko vplačali.
Iz tega sledi, da je treba v delu, v katerem je v členu 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014 uporabljen izraz „vpisani osnovni kapital“ brez druge podrobnosti, šteti, da se nanaša na vse vložke, ki so jih sedanji ali prihodnji družbeniki ali delničarji že vplačali ali so se nepreklicno zavezali, da bodo to storili.
To ugotovitev potrjujejo cilji Uredbe št. 651/2014 v povezavi z njenim sobesedilom.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen alternativnih meril za opredelitev pojma „podjetje v težavah“ iz člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014 pojasniti obseg člena 1(4) te uredbe, v skladu s katerim se navedena uredba ne uporablja za pomoči, dodeljene podjetjem v težavah, razen za sheme pomoči, namenjene odpravi škode, ki so jo povzročile nekatere naravne nesreče.
V skladu z uvodno izjavo 14 te uredbe je cilj navedenega člena 1(4) in posledično pojma „podjetje v težavah“ zagotoviti, da se pomoči, dodeljene zadevnim podjetjem, presojajo glede na smernice, ki se nanašajo posebej na državne pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah, in to zato, da bi se preprečilo obidenje teh smernic.
V zvezi s tem je v točkah 20 in 23 sporočila Komisije o Smernicah o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah, razen finančnih institucij (
UL 2014, C 249, str. 1
), na katere izrecno napotuje uvodna izjava 14 Uredbe št. 651/2014, pojasnjeno, da „se podjetje šteje za podjetje v težavah takrat, kadar bi bil brez posredovanja države njegov obstoj skoraj gotovo kratkoročno ali srednjeročno ogrožen. […] Ker je podjetje v težavah ogroženo v samem obstoju, ga ni mogoče šteti za ustrezen instrument za prispevanje k doseganju ciljev iz drugih javnih politik, dokler njegovo preživetje ni zagotovljeno.“
Glede na navedbe v tem sporočilu Komisije je treba cilj, naveden v uvodni izjavi 14 Uredbe št. 651/2014, in s tem povezano merilo iz člena 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014 razlagati tako, da se nanaša na presojo zmožnosti zadevne družbe, da kratkoročno ali srednjeročno ohrani svojo dejavnost.
Za preučitev tega merila je treba zato upoštevati vse vložke, za katere so se družbeniki ali delničarji nepreklicno zavezali, da jih bodo vplačali. Tudi če ti vložki še niso vplačani, namreč tako kot vplačani vložki pomenijo upoštevno informacijo glede sposobnosti zadevne družbe, da v tem obdobju ohrani svojo dejavnost.
Zato je treba pojem „vpisani osnovni kapital“ v smislu člena 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014 razlagati kot avtonomen pojem, ki se nanaša na vse vložke, ki so jih vplačali sedanji ali prihodnji družbeniki ali delničarji družbe oziroma so se nepreklicno zavezali, da jih bodo vplačali.
V obravnavanem primeru je iz elementov spisa, ki je bil predložen Sodišču, in ki so bili navedeni v točki 29 te sodbe, razvidno, da je skupščina družbenikov družbe Zinātnes parks, preden je ta projekt predložila pristojni nacionalni agenciji za financiranje v okviru programa sofinanciranja ESRR, dala soglasje za povečanje njenega osnovnega kapitala družbe tako, da določen družbenik v določenem roku plača nove deleže družbe s plačanimi presežki kapitala. Glede na avtonomno in enotno razlago pojma „vpisani osnovni kapital“ iz prejšnje točke te sodbe mora predložitveno sodišče presoditi, ali ta dejstva, ugotovljena ob predložitvi tega predloga, dokazujejo obstoj nepreklicne zaveze tega družbenika, da poveča ta kapital, pri čemer se opre na merila, ki jih za to določa nacionalno pravo, na podlagi katerega je bila zadevna družba ustanovljena.
V zvezi s tem je treba namreč poudariti, da so s pravom Unije v poglavjih III in IV naslova I Direktive 2017/1132 res usklajena nacionalna pravila o razkritju glede povečanja kapitala v zvezi z družbami, za katere se uporabljajo ta poglavja. Vendar iz uvodnih izjav 7 in 8 ter člena 1, prva alinea, te direktive izhaja, da je namen te uskladitve zlasti omogočiti tretjim osebam, da se seznanijo z osnovnimi dokumenti zadevne družbe. Nasprotno pa niti iz uvodnih izjav navedene direktive niti iz nobene določbe te direktive ne izhaja, da naj bi ta pravila o razkritju dokumentov pomenila pogoje, ki jih je treba spoštovati, da bi bilo mogoče zavezo o vložku šteti za nepreklicno.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2, točka 18(a), Uredbe št. 651/2014 razlagati tako, da je treba za ugotovitev, ali je družba „v težavah“ v smislu te določbe, izraz „vpisani osnovni kapital“ razumeti tako, da se nanaša na vse vložke, ki so jih vplačali sedanji ali prihodnji družbeniki ali delničarji družbe oziroma so se nepreklicno zavezali, da jih bodo vplačali.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(3) Uredbe št. 1301/2013 razlagati tako, da mora pristojni organ upravljanja pri ugotavljanju, ali je treba za ponudnika šteti, da ni „v težavah“ v smislu člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014, upoštevati le dokazne predloge, ki so v skladu z zahtevami, ki so bile določene pri določitvi postopka izbire projektov.
V zvezi s tem je treba navesti, da člen 3(3) Uredbe št. 1301/2013 določa le, da ESRR ne podpira podjetij v težavah, kot so opredeljena v pravilih Unije o državnih pomočeh. Zato je treba ugotoviti, da ta določba ne vsebuje navedbe v zvezi z naravo dokazov, ki jih je mogoče upoštevati za ugotovitev, da podjetje ni v težavah.
Tako je iz člena 125(3) Uredbe št. 1303/2013, ki opredeljuje vlogo organov upravljanja, pooblaščenih za upravljanje operativnih programov, razvidno, da morajo ti pripraviti in po odobritvi uporabiti ustrezne izbirne postopke in merila za izbor ter se prepričati zlasti, ali imajo upravičenci do pomoči finančno sposobnost, da izpolnjujejo pogoje za podporo, in torej v zvezi s pomočjo ESRR, da navedeni upravičenci niso „v težavah“ v smislu člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014.
Da bi organi upravljanja izpolnili to obveznost, se morajo nujno opirati na dovolj zanesljive informacije, da se izključi vsak razumen dvom o finančnem stanju zadevnih družb.
Glede določitve natančne narave dokazov, ki jih je mogoče upoštevati, ker v ureditvi Unije ni nobene navedbe v zvezi s tem, ta spada na področje procesne avtonomije držav članic, saj imajo pristojni nacionalni organi manevrski prostor pri določitvi postopka izbire projektov.
Vendar v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti te zahteve glede dokazov ne smejo biti strožje od zahtev, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo, če bi te zahteve, če bi se uporabljale, omogočale ohranitev polnega učinka člena 3(3) Uredbe št. 1301/2013, niti ne smejo dejansko onemogočiti ali močno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih določa pravo Unije, zlasti pravico vsakega nosilca projekta, da se zanj lahko učinkovito določijo pogoji, da bi bil upravičen do podpore iz ESRR (glej po analogiji sodbi z dne 21. januarja 2016, Eturas in drugi,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, točka
, in z dne 3. junija 2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario,
C‑726/19
,
EU:C:2021:439
, točka
).
Ker se postopek v glavni stvari nanaša na odobritev financiranja iz proračuna Unije v okviru programov ESRR in zato pomeni ukrep izvajanja prava Unije, mora biti tudi v skladu s splošnimi načeli prava Unije, med katerimi so zlasti načela enakega obravnavanja, preglednosti in sorazmernosti, ki so temeljnega pomena, kadar gre za postopek, s katerim so gospodarski subjekti izpostavljeni konkurenci (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2017, Farkas,
C‑564/15
,
EU:C:2017:302
, točki
in
).
Spoštovanje načela enakega obravnavanja in preglednosti med drugim zahtevata, da se enake zahteve glede dokazov uporabljajo za vse ponudnike v istem programu in da so te zahteve javno objavljene (glej po analogiji sodbi z dne 2. junija 2016, Pizzo,
C‑27/15
,
EU:C:2016:404
, točka
, in z dne 11. maja 2017, Archus in Gama,
C‑131/16
,
EU:C:2017:358
, točka
). Načelo sorazmernosti zahteva, da te zahteve ne presegajo tega, kar je nujno za preverjanje vsebinskih pogojev, določenih s pravom Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 3. junija 2021, Rad Service in drugi,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, točka
).
Predložitveno sodišče mora presoditi, ali so v obravnavanem primeru vsi ti pogoji izpolnjeni. Vendar pa Sodišče, da bi ga vodilo pri tej presoji, predložitvenemu sodišču posreduje vse elemente razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili (glej med drugim sodbi z dne 16. julija 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria,
C‑83/14
,
EU:C:2015:480
, točka
, in z dne 6. oktobra 2021, A (Prehajanje meja na rekreacijskem plovilu),
C‑35/20
,
EU:C:2021:813
, točka
).
V zvezi s tem iz nacionalne ureditve, ki jo navaja predložitveno sodišče, izhaja, da je treba opredelitev „podjetja v težavah“ v skladu z zahtevami, določenimi v tej ureditvi za izbirni postopek, opraviti le glede na informacije iz zadnjega končnega letnega poročila, ki je bilo dano na voljo javnosti, ali če je ponudnik predložil medletno računovodsko poročilo, ki ga je potrdil pooblaščeni revizor, glede na informacije iz tega poročila. Če ponudnik predloži javne informacije, ter se sklicuje na povečanje osnovnega kapitala po zadnjem končnem letnem poročilu, se upoštevajo te informacije, ki se predložijo skupaj z medletnim računovodskim poročilom, ki ga je potrdil pooblaščeni revizor.
Najprej, ker lahko družba načeloma sestavi medletno računovodsko poročilo prek pooblaščenega revizorja kadar koli, ne da bi to zanjo pomenilo tako pretirane stroške, da bi taka zahteva v praksi onemogočila ali pretirano otežila dokazovanje družbe, ki je bila „v težavah“ v smislu člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014, ko je bilo njeno zadnje končno letno poročilo sestavljeno, da zdaj ni več, načeloma ni mogoče šteti, da so taka pravila v nasprotju z načelom učinkovitosti.
Dalje, glede spoštovanja načel enakega obravnavanja in preglednosti iz spisa ni razvidno, da bi predložitveno sodišče dvomilo o tem, da so bile zahteve iz postopka v glavni stvari ustrezno objavljene ali da se uporabljajo brez razlikovanja.
Nazadnje, glede načela sorazmernosti, ob upoštevanju zahtev v zvezi s pripravo letnih poročil, ki prispevajo k zanesljivosti v njih navedenih podatkov, in k jamstvom, ki jih ponuja potrditev – od pooblaščenega revizorja – medletnih računovodskih poročil to, da se organu upravljanja naloži, da se opre izključno na te vrste dokumentov, ne presega tega, kar je nujno za preverjanje pogoja iz člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014.
V teh okoliščinah pravo Unije načeloma ne nasprotuje temu, da nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, od organa upravljanja zahteva, da finančni položaj podjetja presoja le glede na informacije iz zadnjega javnega končnega letnega poročila družbe ponudnice, in po potrebi, glede na informacije iz medletnega računovodskega poročila, ki ga odobri pooblaščeni revizor, če se izkaže, da je bilo to medletno računovodsko poročilo temu organu predloženo, razen če se ne izkaže, da te zahteve ne spoštujejo načela enakovrednosti, kar mora preveriti navedeni organ.
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(3) Uredbe št. 1301/2013 razlagati tako, da mora pristojni organ upravljanja pri ugotavljanju, ali se šteje, da ponudnik ni „v težavah“ v smislu člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014, upoštevati le dokaze, ki so v skladu z zahtevami, ki so bile določene ob pripravi postopka izbire projektov, če so te zahteve v skladu z načeloma učinkovitosti in enakovrednosti ter s splošnimi načeli prava Unije, kot so med drugim načela enakega obravnavanja, preglednosti in sorazmernosti.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 125(3) Uredbe št. 1303/2013 ter načeli prepovedi diskriminacije in preglednosti, na kateri se ta določba nanaša, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero predlogov projekta, ko so enkrat predloženi, ni mogoče pojasnjevati.
Najprej je treba poudariti, da predložitveno sodišče ne pojasnjuje, ali se pri oblikovanju vprašanja za predložitev projektov sklicuje na rok za oddajo predlogov projektov, določen z nacionalnim pravom, ali na datum, ko je zadevni ponudnik predložil predlog projekta. Vendar je iz spisa razvidno, da je v postopku v glavni stvari družba Zinātnes parks dokumentacijo projekta oddala na zadnji dan za oddajo predlogov projekta, ki je bil določen v nacionalnem pravu. Zato očitno ni treba preučiti vprašanja, ali pravo Unije države članice zavezuje, da ponudnikom omogočijo, da svoj predlog projekta pojasnjujejo po datumu predložitve, vendar pred iztekom roka za predložitev. Nasprotno pa se to vprašanje postavlja glede tistih pojasnil, ki jih je mogoče podati po tem roku.
Dalje, poudariti je treba, da je v členu 125(3)(d) Uredbe št. 1303/2013 navedeno le, da se mora pristojni organ upravljanja prepričati, da ima vsak upravičenec do podpore ESRR pred odobritvijo vsake od njih upravno, finančno in operativno zmogljivost, da izpolni pogoje za podporo za vsako transakcijo, preden je ta odobrena, ne da bi navedel, kdaj je treba presojati to sposobnost, niti kdaj morajo ponudniki temu organu predložiti informacije, potrebne za preverjanje te sposobnosti.
Ker pravo Unije ne določa roka za predložitev potrebnih dokazov organom upravljanja, morajo države članice o tem odločiti v mejah, ki so postavljene z načeloma učinkovitosti in enakovrednosti ter obveznostjo vsakega organa upravljanja, da natančno nadzoruje spoštovanje splošnih pravnih načel, med katerimi so načeli enakega obravnavanja in preglednosti, navedeni v členu 125(3) Uredbe št. 1303/2013, ter načelo sorazmernosti.
Zlasti glede načel preglednosti in enakega obravnavanja je treba opozoriti, da kadar država članica določi rok za dopolnitev dokumentacije ponudnikom, ti načeli organom upravljanja nalagata, da iz postopka izbora izključijo vsak predlog, ki na ta dan ne bi vseboval potrebnih informacij (glej po analogiji sodbi z dne 6. novembra 2014, Cartiera dell’Adda,
C‑42/13
,
EU:C:2014:2345
, točka
, in z dne 2. junija 2016, Pizzo,
C‑27/15
,
EU:C:2016:404
, točke od 42 do 44).
V postopku v glavni stvari je iz informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, razvidno, da se je zadevna država članica, čeprav je menila, da je treba pogoj iz člena 3(3) Uredbe št. 1301/2013 presojati na datum odobritve predlogov projektov, odločila istim ponudnikom prepovedati, da dokumentacijo, ki so jo že oddali, dopolnijo do roka za predložitev navedenih predlogov.
Glede na to, da morajo nacionalni organi upravljanja imeti na voljo čas, potreben za preiskavo spisa, ki jim je predložen (glej v tem smislu po analogiji sodbi z dne 10. februarja 1998, Nemčija/Komisija,
C‑263/95
,
EU:C:1998:47
, točka
, in z dne 25. marca 2010, Komisija/Španija,
C‑392/08
,
EU:C:2010:164
, točka
), tej državi članici ne bi bilo mogoče očitati, da je ponudnikom določila rok za predložitev vseh nujnih informacij pristojnemu organu upravljanja, ki je pred datumom odobritve predlogov projektov.
Zato, kot je generalna pravobranilka v bistvu poudarila v točki 80 sklepnih predlogov, če bi bilo ponudnikom dovoljeno dopolniti njihovo dokumentacijo po roku za predložitev predlogov projektov, bi moral pristojni organ upravljanja znova in znova preučevati iste dokumentacije, kar bi povzročilo tveganje, da bi bilo treba datum odobritve navedenih predlogov odložiti, s čimer bi se ogrozili cilji programov financiranja, ali da se načeli enakega obravnavanja in preglednosti ne bi več spoštovali. Taka možnost bi lahko povzročila tudi dodatne stroške pristojnemu organu upravljanja, ki jih država članica v skladu z načelom dobrega upravljanja morda ne želi kriti.
Zato je treba ugotoviti, da lahko država članica odloči, da ponudnikom ni dovoljeno dopolniti svoje dokumentacije po roku za predložitev predlogov projekta, čeprav naj bi nacionalna zakonodaja določala, da je treba navedeni pogoj, določen v členu 3(3) Uredbe št. 1301/2013, presojati pozneje.
V skladu z načelom enakovrednosti je treba v nacionalnem pravu določiti postopke, ki so glede na predmet, podlago in bistvene elemente primerljivi s postopkom, določenim za prejemanje podpore ESRR, in zagotoviti, da ti postopki s tem, da ponudnikom omogočajo, da svojo dokumentacijo dopolnijo po roku za oddajo predlogov projektov, niso ugodnejši od postopka v zadevi v glavni stvari (glej po analogiji sodbo z dne 26. septembra 2018, Belastingdienst/Toeslagen (Odložni učinek pritožbe),
C‑175/17
,
EU:C:2018:776
, točke od 42 do 44).
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 125(3) Uredbe št. 1303/2013 ter načeli prepovedi diskriminacije in preglednosti, na kateri se ta določba sklicuje, razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero se predlogov projekta po roku za predložitev navedenih predlogov ne more pojasnjevati. Vendar se mora v skladu z načelom enakovrednosti ta nemožnost ponudnikov, da svojo dokumentacijo dopolnijo po roku za oddajo predlogov projekta, nanašati na vse postopke, za katere se lahko glede na okoliščine primera šteje, da so glede na njihov predmet, podlago in bistvene elemente primerljivi s postopkom, ki je določen za pridobitev podpore iz ESRR.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Člen 2, točka 18(a), Uredbe Komisije (EU) št. 651/2014 z dne 17. junija 2014 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom pri uporabi členov 107 in 108 [PDEU] je treba razlagati tako, da je treba za ugotovitev, ali je družba „v težavah“ v smislu te določbe, izraz „vpisani osnovni kapital“ razumeti tako, da se nanaša na vse vložke, ki so jih vplačali sedanji ali prihodnji družbeniki ali delničarji družbe oziroma so se nepreklicno zavezali, da jih bodo vplačali.

2.
Člen 3(3) Uredbe (EU) št. 1301/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o Evropskem skladu za regionalni razvoj in o posebnih določbah glede cilja „naložbe za rast in delovna mesta“ ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 je treba razlagati tako, da mora pristojni organ upravljanja pri ugotavljanju, ali se šteje, da ponudnik ni „v težavah“ v smislu člena 2, točka 18, Uredbe št. 651/2014, upoštevati le dokaze, ki so v skladu z zahtevami, ki so bile določene ob pripravi postopka izbire projektov, če so te zahteve v skladu z načeloma učinkovitosti in enakovrednosti ter s splošnimi načeli prava Unije, kot so med drugim načela enakega obravnavanja, preglednosti in sorazmernosti.

3.
Člen 125(3) Uredbe (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o skupnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu, Evropskem kmetijskem skladu za razvoj podeželja in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo, o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 in načeli prepovedi diskriminacije in preglednosti, na kateri se ta določba sklicuje, je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero se predlogov projekta po roku za predložitev navedenih predlogov ne more pojasnjevati. Vendar se mora v skladu z načelom enakovrednosti ta nemožnost ponudnikov, da svojo dokumentacijo dopolnijo po roku za oddajo predlogov projekta, nanašati na vse postopke, za katere se lahko glede na okoliščine primera šteje, da so glede na njihov predmet, podlago in bistvene elemente primerljivi s postopkom, ki je določen za pridobitev podpore iz Evropskega sklada za regionalni razvoj.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: latvijščina.