CELEX: 62020CJ0675
Apeliacinis skundas
Viešoji tarnyba
Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedas
4 straipsnio 1 dalies a ir b punktai
Sąjungos pareigūnas, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės pilietis, dešimt metų iki įsidarbinimo nuolat gyvenęs darbo vietos valstybės teritorijoje
Jungtinės Karalystės išstojimas iš Europos Sąjungos
Šis Sąjungos pareigūnas, įgijęs darbo vietos valstybės pilietybę
Teisės į ekspatriacijos išmoką atėmimas
Ieškinys dėl panaikinimo

Apeliaciniu skundu Europos Komisijos pareigūnas Colin Brown prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2020 m. spalio 5 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Brown / Komisija (
T‑18/19
,
EU:T:2020:465
, toliau – skundžiamas sprendimas); juo šis teismas atmetė jo ieškinį dėl 2018 m. kovo 19 d. Komisijos sprendimo, kuriuo nuo 2017 m. gruodžio 1 d. atimta jo teisė gauti ekspatriacijos išmoką, taigi ir kelionės iš darbo vietos į kilmės vietą išlaidų atlyginimą, įgijus darbo vietos valstybės narės pilietybę (toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Ginčui, dėl kurio pareikštas ieškinys, taikytinos redakcijos Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 1d straipsnio 5 dalyje nustatyta:
„Kai asmenys, kuriems taikomi šie Tarnybos nuostatai, ir kurių nuomone buvo pažeistos jų teisės, kadangi jiems nebuvo pritaikytas pirmiau apibrėžtas vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principas, nustato faktų, pagal kuriuos galima daryti prielaidą, kad buvo tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos atvejis, pareiga įrodyti, kad vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principas nebuvo pažeistas, tenka institucijai. <…>“
Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ekspatriacijos išmoka, sudaranti 16 % bazinės mėnesinės algos, namų ūkio išmokos ir išlaikomo vaiko išmokos bendros sumos, mokama:
a)
pareigūnams:
–
kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir
–
kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitoje valstybėje arba tarptautinėje organizacijoje;
b)
pareigūnams, kurie yra arba buvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, tačiau dešimt metų iki įsidarbinimo dėl su pareigomis valstybės tarnyboje arba tarptautinėje organizacijoje nesusijusių priežasčių nuolat gyveno tos valstybės ne europinėje teritorijoje.
<…>
2.   Pareigūnas, kuris nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurioje jis dirba, piliečiu, tačiau neatitinka 1 dalyje nustatytų sąlygų, turi teisę į ketvirtadalio ekspatriacijos išmokos dydžio išmoką už darbą užsienyje.
3.   Taikant 1 ir 2 dalis, dėl vedybų valstybės, kurioje jis dirba, pilietybę automatiškai įgyjantis ir jos atsisakyti negalintis pareigūnas prilyginamas pareigūnui, kuriam taikoma 1 dalies a punkto pirmoji įtrauka.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 7 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Pareigūno kilmės vieta jam pradėjus eiti pareigas nustatoma iš esmės pagal tai, kur pareigūnas priimtas į darbą arba kur, remiantis specialiu ir pagrįstu jo prašymu, yra jo interesų centras. Taip nustatyta kilmės vieta gali būti pakeista specialiu paskyrimų tarnybos sprendimu, kol pareigūnas eina pareigas arba kai jis baigia tarnybą. Tačiau kol pareigūnas eina pareigas, toks sprendimas gali būti priimtas tik išimtiniais atvejais ir pareigūnui pateikus tinkamus patvirtinamuosius dokumentus.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnio 1 dalyje išdėstyta:
„Kiekvienais kalendoriniais metais pareigūnai, turintys teisę į ekspatriacijos arba gyvenimo užsienyje išmoką, turi teisę, neviršijant 2 dalyje nustatytų ribų, gauti kelionės iš darbo vietos į kilmės vietą, kaip apibrėžta 7 straipsnyje, išlaidas atitinkančią fiksuoto dydžio išmoką sau ir – jeigu jis turi teisę gauti išmoką šeimai – savo sutuoktiniui bei išlaikomiems vaikams, kaip apibrėžta 2 straipsnyje.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 20 straipsnio pirmame sakinyje numatyta:
„Pareigūnas gyvena arba savo vietovėje, kurioje jis dirba, arba ne toliau nuo jos nei tai yra suderinama su tinkamu jo pareigų atlikimu. <…>“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 85 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Bet kuri permokėta suma turi būti grąžinama, jei gavėjas žinojo, kad nėra teisinio pagrindo ją gauti arba jei permokėjimo faktas buvo tiek akivaizdus, kad jis negalėjo apie tai nežinoti.“
Ginčo aplinkybės
Faktines ginčo aplinkybes Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 1–8 punktuose išdėstė taip:
„1 Iš pradžių ieškovas [C.] Brown buvo tik Jungtinės [Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos] Karalystės pilietis ir iki 1996 m. gyveno toje šalyje. 1996–1997 m. jis studijavo Italijoje, o nuo 1997 m. rugsėjo iki 1998 m. birželio mėn. – Belgijoje. Nuo 1998 m. spalio 1 d. iki 1999 m. vasario 28 d. ieškovas stažavosi <…> Komisijoje <…>. Nuo 1999 m. kovo 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. jis visą darbo dieną dirbo privačiame sektoriuje Belgijoje.
2 2001 m. sausio 1 d. ieškovas pradėjo eiti pareigas Komisijoje. Komisijos Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuras (PMO), remdamasis [Pareigūnų tarnybos nuostatų] VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktu, skyrė jam ekspatriacijos išmoką.
3 <…> 2017 m. kovo 29 d. Jungtinės Karalystės Ministrė Pirmininkė pranešė Europos Vadovų Tarybai apie šios valstybės narės ketinimą išstoti iš Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (Euratomas), remiantis ESS 50 straipsnio 2 dalimi.
4 2017 m. birželio 27 d. ieškovas kreipėsi su prašymu suteikti jam Belgijos pilietybę; ji jam buvo suteikta tų pačių metų lapkričio 3 d. 2018 m. sausio 19 d. apie savo padėties pasikeitimą jis pranešė PMO.
5 2018 m. vasario 23 d. ieškovui buvo pranešta, kad, pirma, nuo 2017 m. spalio 31 d. buvo panaikinta jo teisė į ekspatriacijos išmoką įgijus Belgijos pilietybę ir, antra, dėl to, remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsniu, jis taip pat neteko teisės į kelionės išlaidų atlyginimą.
6 Ieškovui pateikus prašymą paaiškinti, 2018 m. kovo 5 d. elektroniniu laišku jam buvo pranešta, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta ekspatriacijos išmoka jam buvo panaikinta todėl, kad nuo 1997 m. jis gyveno Belgijoje.
7 2018 m. kovo 19 d. PMO pakeitė 2018 m. vasario 23 d. sprendimą [ginčijamu sprendimu].
8 2018 m. birželio 17 d. ieškovas pateikė skundą, jį paskyrimų tarnyba atmetė 2018 m. spalio 15 d. sprendimu.“
Ieškinys Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
Bendrajame Teisme pareikštu ieškiniu apeliantas pirmiausia prašė panaikinti ginčijamą sprendimą ir įpareigoti Komisiją atkurti jo teisę į ekspatriacijos išmoką, numatytą Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje (toliau – ekspatriacijos išmoka), ir kelionės iš darbo vietos į kilmės vietą išlaidų atlyginimą, kaip jis apibrėžtas šio VII priedo 7 straipsnyje, nuo 2017 m. gruodžio 1 d.
Grįsdamas savo reikalavimus dėl panaikinimo apeliantas nurodė keturis pagrindus, juos Bendrasis Teismas atmetė.
Dėl pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto pažeidimu, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas, remdamasis skundžiamo sprendimo 35–51 punktuose išdėstytais argumentais, konstatavo, kad „nusprendęs, kad, karjeros laikotarpiu įgijus valstybės, kurioje yra tarnybos vieta, pilietybę, teisė į ekspatriacijos išmoką turi būti peržiūrėta“, PMO nepažeidė šios Pareigūnų tarnybos nuostatų normos (skundžiamo sprendimo 52 punktas). Bendrasis Teismas taip pat atmetė apelianto argumentus, kad rizika, jog jis, kaip Jungtinės Karalystės pilietis, bus „atleistas iš pareigų“ šiai valstybei išstojus iš Sąjungos, buvo
force majeure
, taigi PMO nebuvo įpareigotas iš naujo įvertinti jo situacijos atsižvelgdamas į įgytą Belgijos pilietybę (skundžiamo sprendimo 55–71 punktai).
Šiuo aspektu Bendrasis Teismas iš esmės konstatavo, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės, aiškinamos atsižvelgiant į šios nuostatos genezę ir ja siekiamą tikslą, negalima daryti išvados, kad administracija privalo toliau kas mėnesį mokėti ekspatriacijos išmoką, kai dėl kokio nors įvykio išmokos gavėjo situacija iš esmės pasikeičia, kai toks įvykis turi įtakos šios išmokos skyrimo sąlygoms. Tai, kad atitinkamas pareigūnas įgijo darbo vietos valstybės pilietybę jau pradėjęs eiti pareigas, yra toks esminis pasikeitimas, dėl kurio gali būti panaikinta teisė gauti šią išmoką.
Apelianto pirmojoje instancijoje nurodytą antrąjį pagrindą, grindžiamą vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo pažeidimu, nes jo situacija buvo iš naujo įvertinta atsižvelgiant į Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas sąlygas, Bendrasis Teismas atmetė, atlikęs skundžiamo sprendimo 75–106 punktuose pateiktą nagrinėjimą.
Konkrečiau kalbant, Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad minėto principo turi būti laikomasi ne tik priimant suinteresuotąjį asmenį į tarnybą, bet ir vėliau, peržiūrint teisę gauti ekspatriacijos išmoką dėl pasikeitusios asmeninės situacijos. Bendrasis Teismas nusprendė, kad nuo tos dienos, kai apeliantas dėl natūralizacijos įgijo Belgijos pilietybę, jis turėjo būti vertinamas taip pat kaip bet kuris kitas Belgijos pilietis, kurio nuolatinės gyvenamosios vietos buvimas Belgijoje, net ir trumpą laiką per „dešimties metų referencinį laikotarpį“ prieš pradedant eiti pareigas, yra pakankama priežastis nesuteikti jam teisės gauti ekspatriacijos išmokos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
Dėl pirmojoje instancijoje pateikto trečiojo pagrindo, kuriame apeliantas teigė, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principą, kai aiškino Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą būtent taip, kaip nurodyta ginčijamame sprendime, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 112 ir 113 punktuose pabrėžė, kad apelianto siūlomas aiškinimas nesuderinamas su pačia šios nuostatos formuluote ir taikymo sritimi, todėl jam negalima pritarti.
Atsižvelgdamas į šiuos motyvus, Bendrasis Teismas taip pat atmetė pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio ketvirtąjį pagrindą, kurį apeliantas pateikė subsidiariai, grindžiamą Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu, ir kitus pateiktus reikalavimus, taigi ir visą ieškinį (skundžiamo sprendimo 123–132 punktai).
Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
Apeliaciniame skunde apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
remiantis jam pateikta bylos medžiaga panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
įpareigoti Komisiją nuo 2017 m. gruodžio 1 d. atkurti jo teisę gauti ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų atlyginimą, taip pat išmokėti nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki jam priklausančių teisių atkūrimo dienos neišmokėtas išmokas su palūkanomis,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi Teisingumo Teisme ir Bendrajame Teisme išlaidas.
Komisija ir Europos Sąjungos Taryba prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdamas savo reikalavimus, apeliantas nurodo du apeliacinio skundo pagrindus. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas grindžiamas klaidingu Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimu. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas grindžiamas nepagrįsta diskriminacija dėl to, kad Bendrasis Teismas taikė Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimu
Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą aiškindamas Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą, nes tvirtino, kad pagal šią nuostatą leidžiama arba reikalaujama panaikinti pareigūno teisę gauti ekspatriacijos išmoką dėl to, kad jis įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, bet ši valstybė nepasikeitė.
Pirmiausia apeliantas tvirtina, kad visiškai pritaria Bendrojo Teismo argumentams, išdėstytiems skundžiamo sprendimo 47–50 punktuose, kiek tai susiję su ekspatriacijos išmokos tikslu kompensuoti nepatogumus ir išlaidas, kurių pareigūnas patiria dėl atstumo tarp jo darbo vietos valstybės ir kilmės valstybės.
Būtinybė mokėti kompensaciją per visą pareigūno karjerą valstybėje, kurioje jis pradėjo eiti pareigas, yra akivaizdi, nes išlaidos ir nepatogumai neišnyksta net ir tuo atveju, jei šis pareigūnas per visą savo karjerą buvo ekspatriantas ir užmezgė įvairių ryšių su savo darbo vietos valstybe. Priešingai, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 47 punkte, šios išlaidos ir nepatogumai gali net padidėti.
Apelianto teigimu, atitinkamo pareigūno kilmės valstybės jo įdarbinimo momentu ir teisės į ekspatriacijos išmoką sąsaja paaiškina, kodėl Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotėje, pirma, minimi tik laikotarpiai iki šio pareigūno tarnybos pradžios, o ne įvykiai, kurie gali įvykti pradėjus eiti pareigas, ir, antra, frazėje „nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai“ vartojamas esamasis laikas, o tai reiškia, kad reikia atsižvelgti į šio pareigūno pilietybę tuo metu, kai jis pradeda eiti pareigas.
Teisės klaida skundžiamame sprendime atsirado dėl to, kad Bendrasis Teismas dėstydamas savo argumentus priėjo prie išvados, kuri nesuderinama su ekspatriacijos išmokos loginiu pagrindu, nurodytu skundžiamo sprendimo 47–50 punktuose, t. y. kad ši išmoka turi būti skiriama atsižvelgiant į atitinkamo pareigūno įdarbinimo dieną buvusias aplinkybes ir kad teisė gauti šią išmoką negali būti atimta vėliau, išskyrus atvejus, kai pasikeičia suinteresuotojo asmens tarnybos vieta.
Be to, skundžiamo sprendimo 36 ir 50 punktuose Bendrasis Teismas pripažino, kad atitinkamo pareigūno integracija darbo vietos valstybėje jau pradėjus eiti pareigas neturi įtakos teisei į ekspatriacijos išmoką.
Apelianto nuomone, priešingai, nei Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 51 punkte, Sąjungos teisės aktų leidėjas sąmoningai neaptarė pilietybės pasikeitimo po atitinkamo pareigūno įdarbinimo klausimo. Taigi vienintelė darytina išvada, atsižvelgiant į ekspatriacijos išmokos loginį pagrindą, – kad naujos pilietybės įgijimas suinteresuotajam asmeniui pradėjus eiti pareigas negali būti motyvas panaikinti teisę į ekspatriacijos išmoką, jeigu iš pradžių asmuo atitiko nustatytus reikalavimus.
Be to, tokį aiškinimą patvirtina skundžiamo sprendimo 49 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada, kad ekspatriacijos išmokos tikslas yra paskatinti įdarbinimą iš kuo platesnės geografinės teritorijos. Taigi šios išmokos negalima persvarstyti po to, kai suinteresuotasis asmuo pradėjo eiti pareigas.
Dublike apeliantas nurodo skundžiamo sprendimo 85 punkte vartojamus žodžius „klaidinga prielaida“ ir priduria, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad būtų išvengta tokios „klaidingos prielaidos“, t. y. kad pareigūno pilietybės pasikeitimas būtų laikomas įvykusiu atgaline data jo įdarbinimo dieną, taikymo. Tuo metu, kai priėmė Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį, Sąjungos teisės aktų leidėjas puikiai suvokė dvigubos pilietybės arba naujos pilietybės įgijimo atvejus. Vis dėlto jis aiškiai nenumatė, kad tokiomis aplinkybėmis netenkama teisės į ekspatriacijos išmoką.
Be to, apeliantas mano, kad jei Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte numatyti kriterijai būtų taikomi atitinkamam pareigūnui jau pradėjus eiti pareigas, reikėtų atsižvelgti į gyvenimo darbo vietos valstybėje trukmę. Kadangi suinteresuotojo asmens gyvenamosios vietos pakeitimas pradėjus eiti pareigas (gyvenamosios vietos sąlyga yra svarbesnė iš dviejų sąlygų, pagal kurias vertinamas poreikis gauti išmoką, o pilietybės sąlyga yra tik papildoma) nėra pagrindas iš naujo įvertinti poreikį gauti išmoką, tas pats turėtų būti taikoma ir tuo atveju, kai pasikeičia suinteresuotojo asmens pilietybė. Anot apelianto, pareigūnas turėjo išvykti iš gyvenamosios vietos valstybės, kad galėtų pradėti eiti pareigas, arba galėjo joje likti. Taigi teisės gauti ekspatriacijos išmoką suteikimo sąlygos grindžiamos tik padėtimi, buvusia prieš suinteresuotajam asmeniui pradedant eiti pareigas.
Komisija, palaikoma Tarybos, mano, kad apeliacinio skundo pirmasis pagrindas turi būti atmestas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad apeliantas nepateikė jokio argumento dėl skundžiamo sprendimo 55–73 punktuose pateiktų motyvų, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas atmetė argumentus, kad apeliantas buvo priverstas kreiptis dėl Belgijos pilietybės suteikimo, atsižvelgdamas į galimą Jungtinės Karalystės išstojimą iš Sąjungos.
Vadinasi, apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia nagrinėti vadovaujantis prielaida, kad apeliantas, kuris tuo metu, kai 2001 m. pradėjo eiti pareigas Komisijoje, turėjo tik Jungtinės Karalystės pilietybę, 2017 m. lapkričio mėn., t. y. karjeros laikotarpiu, savanoriškai įgijo savo darbo vietos valstybės pilietybę.
Primintina, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje numatyta ekspatriacijos išmoka, apskaičiuojama, be kita ko, pagal atitinkamo pareigūno bazinio darbo užmokesčio sumą, yra jo kas mėnesį mokamo darbo užmokesčio dalis.
Pagal Sąjungos viešosios tarnybos teisę darbo užmokesčio dalies suteikimas negali sukurti įgytų teisių, užkertančių kelią galimam jos panaikinimui (šiuo klausimu žr. 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo Herpels / Komisija,
54/77
,
EU:C:1978:45
,
punktą). Taigi Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte teisingai konstatavo, o apeliantas neginčijo, kad remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatais, ypač jų VII priedo 4 straipsnio 1 dalimi, negalima daryti išvados, kad teisė į ekspatriacijos išmoką yra įgyta teisė.
Skundžiamo sprendimo 37 punkte Bendrasis Teismas taip pat teisingai iš šio sprendimo pirmesniame punkte nurodyto sprendimo padarė išvadą, kad dėl to, jog ekspatriacijos išmoka mokama kas mėnesį, administracija negali toliau jos mokėti, jei dėl kokio nors įvykio išmokos gavėjo situacija iš esmės pasikeičia, kai toks įvykis turi įtakos teisės gauti šią išmoką įgijimo sąlygoms.
Formaliai nekritikuodamas šios išvados pagrįstumo apeliantas vis dėlto tvirtina, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog tai, kad pareigūnas karjeros laikotarpiu įgijo savo darbo vietos valstybės pilietybę, neturi jokios įtakos teisės gauti ekspatriacijos išmoką įgijimo sąlygoms, numatytoms Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte. Anot apelianto, šios sąlygos, išskyrus atvejį, kai pasikeičia suinteresuotojo asmens darbo vietos valstybė, turi būti įvykdytos tik prieš jam pradedant eiti pareigas.
Šiuo aspektu primintina, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą ekspatriacijos išmoka skiriama pareigūnams, „kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai“ (pirma įtrauka) arba „kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje“ (antra įtrauka).
Atsižvelgiant į Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotę, ekspatriacijos išmoka skiriama tik pareigūnams, kurie atitinka dvi šioje nuostatoje numatytas kumuliacines neigiamas sąlygas (šiuo klausimu žr. 2021 m. liepos 6 d. Nutarties Karpeta-Kovalyova / Komisija,
C‑717/20 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2021:542
,
punktą); pagal pirmąją sąlygą, pateiktą pirmoje įtraukoje, reikalaujama, kad šie pareigūnai nebūtų ir niekada nebūtų buvę valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai.
Jeigu, kaip teigia apeliantas, sąlyga, pagal kurią atitinkamas pareigūnas „nėra ir niekada nebuvo“ darbo vietos valstybės pilietis, turėtų būti vertinama tik suinteresuotojo asmens įdarbinimo dieną, o ne per visą jo karjerą, ši nuostata, kurioje vartojamas esamasis laikas ir kuri susijusi su šio pareigūno kas mėnesį mokamo darbo užmokesčio dalimi, neišvengiamai būtų buvusi suformuluota kitaip; tai teisingai tvirtina ir Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte.
Šios nuostatos formuluotėje suinteresuotojo asmens „įsidarbinimo“ data būtų minima ne tik siekiant įvertinti, ar įvykdyta antroji, taip pat neigiama, Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sąlyga, t. y. suinteresuotasis asmuo „penkerių metų laikotarpį“, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno arba nevykdė profesinės veiklos darbo vietos valstybės teritorijoje. Atvirkščiai, ši data būtų neišvengiamai minima siekiant išnagrinėti, ar laikytasi pirmosios sąlygos, pagal kurią pareigūnas neturi turėti šios valstybės pilietybės.
Kitų Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio nuostatų formuluotė ir šio straipsnio bendra struktūra patvirtina išvadą, kad pirmoji sąlyga, susijusi su darbo vietos valstybės pilietybės neturėjimu, apima ne tik pilietybę, kurią atitinkamas pareigūnas turėjo prieš pradėdamas eiti pareigas.
Viena vertus, pagal šio priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą teisė gauti ekspatriacijos išmoką taip pat gali būti suteikta pareigūnui, „turinčiam ar turėjusiam darbo vietos valstybės pilietybę“ ir atitinkančiam kitas šioje nuostatoje nurodytas sąlygas. Be to, pažymėtina, kad ekspatriacijos išmoka, numatyta minėto priedo 4 straipsnio 2 dalyje, skiriama tik pareigūnams, „kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai“ ir neatitinka kitų ekspatriacijos išmokos gavimo sąlygų. Taigi nė viena iš šių nuostatų neleidžia manyti, kad sąlyga, susijusi su atitinkamo pareigūno darbo vietos valstybės pilietybės turėjimu ar neturėjimu, siejama tik su šio pareigūno pilietybe tuo metu, kai jis pradėjo eiti pareigas Sąjungos institucijose.
Kita vertus, kalbant apie Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio struktūrą pažymėtina, kad pagal šio priedo 4 straipsnio 3 dalį pareigūnas, kuris dėl santuokos automatiškai įgyja valstybės, kurios teritorijoje yra jo darbo vieta, pilietybę ir negali jos atsisakyti, „prilyginamas“ šio priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto pirmoje įtraukoje nurodytam pareigūnui. Šia 4 straipsnio 3 dalimi, kuri į Pareigūnų tarnybos nuostatus buvo įterpta priėmus 1975 m. vasario 20 d. Sprendimą Airola / Komisija (
21/74
,
EU:C:1975:24
) ir 1975 m. vasario 20 d. Sprendimą Van den Broeck / Komisija (
37/74
,
EU:C:1975:25
), neutralizuojamos situacijos, kai suinteresuotasis pareigūnas dėl santuokos automatiškai įgyja darbo vietos valstybės pilietybę ir negali jos atsisakyti, pasekmės.
Taigi Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 3 dalis taptų neveiksminga, jei nuostata, į kurią joje pateikiama nuoroda, būtų susijusi tik atitinkamo pareigūno darbo vietos valstybės pilietybės įgijimu prieš jam pradedant eiti pareigas. Kadangi šio priedo 4 straipsnio 3 dalies tikslas, siekiant užtikrinti nediskriminavimo principo laikymąsi, yra išvengti situacijų, kai administracija atima iš pareigūno teisę gauti ekspatriacijos išmoką po to, kai jis dėl santuokos įgijo darbo vietos valstybės pilietybę be galimybės jos atsisakyti, ši nuostata, kaip ir Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto pirma įtrauka, į kurią joje pateikiama nuoroda, turi būti taikoma net ir tuo atveju, kai šią pilietybę suinteresuotasis asmuo įgijo jau pradėjęs eiti pareigas.
Be to, jei būtų pritarta apelianto argumentams dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimo, kuris buvo pateiktas skundžiamame sprendime, tuo atveju, kai atitinkamas pareigūnas įgytų darbo vietos valstybės pilietybę jau pradėjęs eiti pareigas, šio pareigūno kilmės valstybės pilietybė vis tiek būtų laikoma vienintele jo „faktine pilietybe“, o tai Teisingumo Teismas aiškiai atmetė 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendime Devred / Komisija (
257/78
,
EU:C:1979:294
,
punktas).
Atitinkamo pareigūno integracija darbo vietos valstybėje pradėjus eiti pareigas neturi reikšmės taikant Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antrą įtrauką. Taip pat pažymėtina, kad, kaip Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, ekspatriacijos išmoka yra skirta kompensuoti pareigūnams, kurie privalo pakeisti gyvenamąją vietą pradėję eiti pareigas Sąjungos institucijose, dėl to atsiradusias išlaidas ir nepatogumus (šiuo klausimu žr. 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Magdalena Fernández / Komisija,
C‑452/93 P
,
EU:C:1994:332
,
punktą ir 2021 m. liepos 6 d. Nutarties Karpeta-Kovalyova / Komisija,
C‑717/20 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2021:542
,
punktą).
Vis dėlto tai nereiškia, kad, nors sąlyga, susijusi su atitinkamo pareigūno pilietybe, yra tik antraeilė (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1981 m. sausio 15 d. Sprendimo Vutera / Komisija,
1322/79
,
EU:C:1981:6
,
punktą), taikant šią sąlygą būtinai neturi būti atsižvelgiama į įvykius, kaip antai pilietybės pasikeitimą, įvykusius atitinkamam pareigūnui pradėjus eiti pareigas.
Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 47 punkte, išlaidos ir nepatogumai, atsiradę dėl įsidarbinimo Sąjungos institucijose, pareigūnų, kurie, kaip apeliantas, karjeros laikotarpiu savanoriškai įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, atveju gali ir toliau išlikti.
Vis dėlto Pareigūnų tarnybos nuostatuose atsižvelgiama į tokią situaciją, nes tokiu atveju ekspatriacijos išmoka nėra automatiškai prarandama ateityje. Nepaisant to, kad atitinkamo pareigūno asmeninė padėtis iš esmės pasikeitė, nes jis įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus šiam pareigūnui leidžiama tam tikromis sąlygomis toliau gauti tokią išmoką, tačiau nebe pagal jų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą, o pagal šio priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
Nors, kaip teigia apeliantas ir kaip, beje, skundžiamo sprendimo 76 punkte pabrėžė Bendrasis Teismas, Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sąlygas Sąjungos teismas aiškino siauriau nei jo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos taikymo sąlygas, svarbu pažymėti, kad apeliantas niekaip nekritikavo tokio skirtumo ir nepriekaištauja, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 125–127 punktuose atmetė jo pirmojoje instancijoje subsidiariai pateiktą Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą.
Taigi Bendrasis Teismas teisingai išaiškino Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį taip, kad pareigūnas, kuris jau pradėjęs eiti pareigas įgyja darbo vietos valstybės pilietybę, ateityje netenka teisės gauti ekspatriacijos išmokos, kuri jam buvo skirta pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą, o tai reiškia, kad administracija turi iš naujo įvertinti šio pareigūno teisę gauti šią išmoką, kaip iš esmės konstatavo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 52 punkte.
Vadinasi, pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, grindžiamo nepagrįsta diskriminacija dėl to, kad Bendrasis Teismas taikė Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą
Šalių argumentai
Apeliantas tvirtina, kad Bendrasis Teismas neteisingai išnagrinėjo jo pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus, pagal kuriuos Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkto taikymas pareigūnams, kurie pradėję eiti pareigas įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, yra diskriminacinis.
Apelianto nuomone, Bendrasis Teismas tinkamai neišnagrinėjo skirtingų esamų situacijų ir klausimo, ar diskriminacija, kurią jis turėjo nustatyti, galėjo būti objektyviai pateisinama.
Atsižvelgdamas į ekspatriacijos išmokos tikslą apeliantas tvirtina, kad pareigūnai, kurie įgyja darbo vietos valstybės pilietybę karjeros laikotarpiu, ir pareigūnai, kurie turėjo šią pilietybę įsidarbinimo dieną, kaip nurodyta skundžiamo sprendimo 87 ir 89 punktuose, sudaro dvi visiškai skirtingas pareigūnų kategorijas. Iš tiesų šioms dviem pareigūnų kategorijoms daromas skirtingas poveikis dėl išvykimo iš jų kilmės vietos.
Vis dėlto Bendrasis Teismas nė viename savo analizės etape nenagrinėjo šių dviejų pareigūnų kategorijų ir nenumatė jų vienodo vertinimo pasekmių. Skundžiamo sprendimo 87–89 punktuose Bendrasis Teismas tiesiog klaidingai prilygino pareigūnus, kurie įgijo darbo vietos valstybės pilietybę jau pradėję eiti pareigas, pareigūnams, kurie šią pilietybę turėjo ar buvo įgiję iki įsidarbinimo.
Jeigu Bendrasis Teismas būtų atskyręs šias dvi pareigūnų kategorijas, jis būtų konstatavęs, kad, remiantis ginčijamame sprendime pateikta „klaidinga prielaida“, jos buvo vertinamos vienodai ir joms buvo taikoma ta pati „griežta prezumpcija“ dėl glaudžių ryšių su darbo vieta dešimt metų iki įsidarbinimo, o ši prezumpcija gali būti paneigta tik įrodžius, kad per tuos dešimt metų atitinkamas pareigūnas jokį laikotarpį nuolat negyveno darbo vietos valstybėje.
Anot apelianto, skundžiamas sprendimas pažeidžia vienodo požiūrio principą, nes pareigūnams, kurie neįgijo savo darbo vietos valstybės pilietybės prieš dešimt metų ar per tą laikotarpį, nepagrįstai taikoma ši „griežta prezumpcija“.
Dublike apeliantas priduria, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkto aiškinimas ir taikymas neturėtų būti grindžiamas „klaidinga prielaida“, pagal kurią atitinkamo pareigūno pilietybės pasikeitimas laikomas įvykusiu atgaline data jo įdarbinimo dieną. Toks požiūris neturi prasmės, nes tam, kad būtų suteikta teisė į ekspatriacijos išmoką, reikėtų patikrinti, ar šis pareigūnas per tuos pačius dešimt metų nutraukė bet kokį ryšį su valstybe, kurios pilietybės neturėjo. Iš esmės ryšio, kurio nebuvo, negalima nutraukti.
Be to, ši „klaidinga prielaida“ lėmė „kategorijų pakeitimą“. Kitaip tariant, atsakydamas į apelianto argumentus, susijusius su vienodo požiūrio principo pažeidimu, Bendrasis Teismas, kaip ir Komisija, „perkėlė apeliantą iš vienos kategorijos į kitą“. Tačiau, apelianto teigimu, negalėtų būti pritarta jokiam kaltinimui diskriminacija, jei, kaip padarė Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime, būtų galima fiktyviai pakeisti skirstymą į kategorijas, kad būtų panaikintas skirtingas požiūris į atitinkamoms kategorijoms priskiriamus asmenis.
Apelianto nuomone, toks akivaizdus skirtingas požiūris negali būti pateisinamas tikslu, kuriuo grindžiamas teisės į ekspatriacijos išmoką suteikimas, nors šis tikslas buvo teisingai primintas skundžiamo sprendimo 47–50 punktuose.
Šiuo aspektu tai, kad, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 86 punkte, ekspatriacijos išmoka mokama per visą tarnybos laikotarpį, neturi reikšmės. Neginčydamas šio teiginio teisingumo, apeliantas tvirtina, kad reikia skirti naudojimąsi pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus skiriama išmoka ir teisinį pagrindą, kuriuo vadovaujantis ji skiriama. Kadangi teisė į ekspatriacijos išmoką nustatoma remiantis aplinkybėmis, buvusiomis laikotarpiu iki atitinkamo pareigūno įdarbinimo, diskriminacijos priežastis buvo šio laikotarpio vertinimas ir sprendimas atsisakyti suteikti teisę į šią išmoką. Be to, skundžiamo sprendimo 86 punktas neatitinka, be kita ko, šio sprendimo 47 punkte pateikto teiginio, kad minėta išmoka mokama siekiant kompensuoti suinteresuotojo asmens išvykimą iš jo kilmės vietos, trunkantį visą atitinkamo pareigūno karjerą.
Neišanalizavęs ekspatriacijos išmokos tikslo, kai nagrinėjo argumentą, grindžiamą vienodo požiūrio principo pažeidimu, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Be to, Sąjungos institucijų pateiktos statistikos analizė, atlikta skundžiamo sprendimo 93–97 punktuose, neturi reikšmės teisiniu požiūriu.
Bendrasis Teismas taip pat klaidingai netaikė Pareigūnų tarnybos nuostatų 1d straipsnio 5 dalies ir dėl to nusprendė, kad Komisija neprivalėjo pateisinti bet kokio skirtingo požiūrio.
Komisija ir Taryba tvirtina, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pažymėtina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal vienodo požiūrio principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2021 m. kovo 25 d. Sprendimo Alvarez y Bejarano ir kt. / Komisija,
C‑517/19 P ir C‑518/19 P
,
EU:C:2021:240
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą ekspatriacijos išmoka mokama „pareigūnams, kurie yra arba buvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, tačiau dešimt metų iki įsidarbinimo dėl su pareigomis valstybės tarnyboje arba tarptautinėje organizacijoje nesusijusių priežasčių nuolat gyveno tos valstybės ne europinėje teritorijoje“.
Taigi, jeigu pareigūnas „yra arba buvo“ darbo vietos valstybės pilietis, tam, kad galėtų gauti ekspatriacijos išmoką, jis turi atitikti Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas sąlygas.
Pareigūno, kuris, kaip ieškovas, savanoriškai įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, atveju taikant šias sąlygas reikia patikrinti, kaip teisingai nurodo ieškovas, ar per dešimties metų laikotarpį iki įsidarbinimo suinteresuotasis asmuo nuolat gyveno už šios valstybės europinės teritorijos ribų.
Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje nenumatyta jokios kitos situacijos, kai pareigūnas, kuris yra arba buvo darbo vietos valstybės pilietis, kaip tai suprantama pagal šios nuostatos b punktą, turi teisę gauti ekspatriacijos išmoką.
Atsižvelgiant į visa tai, viena vertus, kaip nurodyta šio sprendimo 50 punkte, apeliantas neginčija skundžiamo sprendimo 76 punkte pateikto vertinimo, pagal kurį darbo vietos valstybės pilietybę turinčių pareigūnų atveju aplinkybės, kad jie išlaikė joje savo gyvenamąją vietą arba įsikūrė joje net ir labai trumpai per „referencinį dešimties metų laikotarpį“, pakanka, kad būtų atsisakyta skirti šią išmoką arba ji būtų prarasta.
Kita vertus, svarbu pažymėti, kad vertinant apelianto teisę gauti šią išmoką jis buvo prilygintas darbo vietos valstybės pilietybę turintiems pareigūnams tik nuo tos dienos, kai pats savanoriškai įgijo šią pilietybę, o ne iki šios datos.
Vis dėlto apeliantas tvirtina, kad net nuo minėtos datos jo situacija objektyviai skiriasi nuo pareigūno, kuris dar prieš pradėdamas eiti pareigas turi darbo vietos valstybės pilietybę, situacijos, nes jo kilmės vieta yra Škotijoje.
Tokiais argumentais neatsižvelgiama į tai, kad, nors pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 7 straipsnio 4 dalį atitinkamo pareigūno kilmės vieta nustatoma jo įdarbinimo dieną ir tol, kol jis eina pareigas, ši vieta gali būti pakeista tik išimtiniais atvejais ir pareigūnui pateikus tinkamai motyvuotą prašymą, teisės į ekspatriacijos išmoką suteikimas grindžiamas kitokiais kriterijais ir tuo atveju, kai aplinkybės iš esmės pasikeičia pareigūnui jau einant pareigas, administracija turi iš naujo įvertinti šią jo teisę, nepaisydama jo prašymo.
Taigi Pareigūnų tarnybos nuostatų normos, susijusios su kilmės vietos nustatymu ir pakeitimu, neturi reikšmės objektyviai atskiriant apelianto situaciją nuo kito pareigūno, kuris yra arba buvo darbo vietos valstybės pilietis prieš pradėdamas eiti pareigas, kaip nurodyta Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte, situacijos.
Vadinasi, vertinant apelianto teisę gauti ekspatriacijos išmoką, kaip iš esmės konstatavo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 87 punkte, vienintelė pareigūnų kategorija, su kuria jis gali būti objektyviai lyginamas po to, kai įgijo Belgijos pilietybę, yra Belgijos pilietybę turintys pareigūnai.
Jeigu apeliantas, įgijęs darbo vietos valstybės pilietybę, kaip pats tikisi, būtų ir toliau prilyginamas pareigūnams, kurie nėra ir niekada nebuvo šios valstybės piliečiai, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto pirmą įtrauką, būtų nepaisoma šio VII priedo 4 straipsnyje nustatytų konkrečių kategorijų, įskaitant nurodytą šio priedo 4 straipsnio 3 dalyje.
Galiausiai apelianto situacija yra panaši į pareigūno, kuris, nors ir turėjo galimybę atsisakyti darbo vietos valstybės pilietybės, kurią automatiškai įgijo dėl santuokos su šios valstybės piliečiu, savanoriškai nusprendė išsaugoti šią pilietybę, todėl jam taikomos Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos (šiuo klausimu žr. 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Devred / Komisija,
257/78
,
EU:C:1979:294
,
ir
punktus).
Taigi, jei apeliantui nuo tos dienos, kai jis įgijo Belgijos pilietybę, nebūtų taikomas Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktas, jis be objektyvaus pateisinimo būtų vertinamas palankiau nei pareigūnai, kurie, nors ir galėjo atsisakyti darbo vietos valstybės pilietybės, kurią automatiškai įgijo dėl santuokos, pasirinko ją išsaugoti, arba netgi, kaip skundžiamo sprendimo 87 punkte pažymėjo Bendrasis Teismas, palankiau nei Belgijos piliečiai pagal kilmę, priimti į tarnybą vienoje iš Belgijoje veikiančių Sąjungos institucijų ir per visą karjeros laikotarpį turėję atitikti griežtus šioje nuostatoje nustatytus ekspatriacijos išmokos gavimo reikalavimus.
Be to, primintina, kad pareigūno, kaip antai apelianto, asmeninės situacijos vertinimas iš naujo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą nuo tos dienos, kai jis įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, automatiškai nereiškia, kad jis netenka teisės į ekspatriacijos išmoką ateityje. Iš naujo įvertinus situaciją, toks pareigūnas nustoja gauti šią išmoką tik tuo atveju, jeigu konstatuojama, kad jis dešimt metų iki įsidarbinimo nuolat gyveno šios valstybės europinėje teritorijoje.
Nors apeliantas per visą teismo procesą niekada neteigė, kad faktiškai nuolat negyveno Belgijoje bent jau dalį „referencinio dešimties metų laikotarpio“, paprastai Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytą antrąją sąlygą lengviau atitinka pareigūnas, karjeros laikotarpiu įgijęs darbo vietos valstybės pilietybę, nei pareigūnas, turintis darbo vietos valstybės pilietybę nuo gimimo arba ją įgijęs prieš pradėdamas eiti pareigas, dėl ko galima daryti prielaidą, kad jis užmezgė įvairius glaudžius ryšius su šia valstybe.
Taigi skundžiamo sprendimo 97 punkte iš esmės padaręs išvadą, kad norėdamas toliau gauti ekspatriacijos išmoką nuo tos dienos, kai savanoriškai įgijo darbo vietos valstybės pilietybę, apeliantas turėjo atitikti Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkto reikalavimus, kaip ir bet kuris šią pilietybę turintis pareigūnas, Bendrasis Teismas nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Vadinasi, antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, kadangi nė vienam apeliacinio skundo pagrindui nebuvo pritarta, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi apeliantas nagrinėjamu atveju pralaimėjo bylą, jis privalo padengti ne tik savo, bet ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 4 dalį, jeigu apeliacinį skundą pateikia ne pirmojoje instancijoje įstojusi į bylą šalis, iš šios šalies gali būti priteistos bylinėjimosi apeliaciniame procese išlaidos tik tuo atveju, jeigu ji dalyvavo Teisingumo Teisme vykusio proceso rašytinėje arba žodinėje dalyje. Jeigu tokia šalis dalyvauja procese, Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad ji padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi nagrinėjamu atveju Taryba, kuri yra įstojusi į bylą šalis pirmojoje instancijoje ir nepateikė apeliacinio skundo, dalyvavo procese Teisingumo Teisme, reikia nuspręsti, kad ji padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Colin Brown padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jo priteisiamos Europos Komisijos patirtos bylinėjimosi išlaidos.

3.
Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.