CELEX: 62015TJ0052
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on estää ydinaseiden levittäminen
Varojen jäädyttäminen
Iranin hallituksen tukeminen
Tutkimus ja teknologinen tuotekehittely sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla
Puolustautumisoikeudet
Oikeus tehokkaaseen tuomioistuimen tarjoamaan oikeussuojaan
Oikeudellinen virhe ja arviointivirhe
Omaisuudensuoja
Oikeasuhteisuus
Harkintavallan väärinkäyttö
Vahingonkorvausvaatimus

Asian tausta
Kantaja Sharif University of Technology on ylemmän asteen koulutusta ja tutkimusta harjoittava laitos, joka sijaitsee Teheranissa, Iranissa. Se on perustettu vuonna 1966 ja se on erikoistunut teknologiaan, insinööritekniikkaan ja fysiikkaan.
Käsiteltävä asia liittyy rajoittaviin toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on painostaa Iranin islamilaista tasavaltaa lopettamaan ydinaseiden levittämistä edistävä ydinenergia-alan toiminta ja ydinasejärjestelmien kehittäminen.
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto (jäljempänä turvallisuusneuvosto) hyväksyi 9.6.2010 päätöslauselman 1929 (2010) (jäljempänä päätöslauselma 1929), jolla laajennettiin päätöslauselmilla 1737 (2006), 1747 (2007) ja 1803 (2008) määrättyjen rajoittavien toimenpiteiden soveltamisalaa ja otettiin käyttöön uusia Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä.
Eurooppa-neuvosto korosti 17.6.2010 olevansa enenevässä määrin huolissaan Iranin ydinohjelmasta ja totesi olevansa tyytyväinen päätöslauselman 1929 hyväksymiseen. Eurooppa-neuvosto pyysi Euroopan unionin neuvostoa hyväksymään toimenpiteitä, joilla pannaan täytäntöön päätöslauselmaan 1929 sisältyvät toimenpiteet, sekä liitännäistoimenpiteitä, joilla tuettaisiin neuvotteluratkaisun löytämistä kaikkiin jäljellä oleviin ongelmiin, jotka koskevat Iranin ydin- ja ohjusohjelmiensa tueksi kehittämiä arkaluonteisia teknologioita. Toimenpiteiden oli tarkoitus keskittyä kaupan eri aloihin, finanssialaan, Iranin kuljetusalaan, kaasu- ja öljyteollisuuden avainaloihin sekä muihin, erityisesti islamilaisen vallankumouskaartin (Islamic Revolutionary Guard Corps, jäljempänä IRGC) kohteisiin.
Neuvosto antoi Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta 26.7.2010 päätöksen 2010/413/YUTP (
EUVL L 195, s. 39
), jonka liitteessä II luetellaan – muut kuin turvallisuusneuvoston tai päätöslauselman 1737 (2006) nojalla perustetun pakotekomitean nimeämät, liitteessä I mainitut – henkilöt ja yhteisöt, joiden varat on jäädytetty. Sen johdanto-osan 22 perustelukappaleessa viitataan päätöslauselmaan 1929 ja mainitaan, että kyseisessä päätöslauselmassa todetaan, että Iranin energia-alan tuottamien tulojen ja Iranin ydinalan toimien, joihin liittyy ydinaseiden levittämisen vaara, rahoituksen välillä on mahdollinen yhteys.
Neuvosto antoi päätöksen 2010/413 muuttamisesta 23.1.2012 päätöksen 2012/35/YUTP (
EUVL L 19, s. 22
). Kyseisen päätöksen johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa toistetaan pääosin päätöksen 2010/413 johdanto-osan 22 perustelukappaleen (ks. edellä 5 kohta) sisältö. Päätöksen 2012/35 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että maahanpääsyä koskevat rajoitukset sekä varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttäminen olisi ulotettava eräisiin muihin henkilöihin ja yhteisöihin, jotka antavat Iranin hallitukselle tukea, jonka avulla se jatkaa ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden levittämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämistä, erityisesti henkilöihin ja yhteisöihin, jotka antavat Iranin hallitukselle rahoitustukea, logistista tai aineellista tukea.
Päätöksen 2012/35 1 artiklan 7 kohdan a alakohdan ii alakohdalla lisättiin päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohtaan seuraava säännös:
”c)
muut henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät sisälly liitteeseen I ja jotka antavat tukea Iranin hallitukselle, ja näitä lähellä olevat henkilöt ja yhteisöt, liitteessä II olevan luettelon mukaisesti.”
Tämän johdosta neuvosto antoi EUT-sopimuksen puitteissa Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 asetuksen (EU) N:o 267/2012 (
EUVL L 88, s. 1
). Päätöksen 2012/35 1 artiklan 7 kohdan a alakohdan ii alakohdan täytäntöön panemiseksi kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdassa säädetään sen liitteessä IX luetelluille sellaisille henkilöille, yhteisöille tai elimille kuuluvien varojen jäädyttämisestä, joista on todettu, että ne
”– –
d)
ovat muita henkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, jotka antavat Iranin hallitukselle esimerkiksi rahoitus-, logistista ja aineellista tukea, ja näitä lähellä olevia henkilöitä ja yhteisöjä;
– –”
Neuvosto antoi päätöksen 2010/413 muuttamisesta 15.10.2012 päätöksen 2012/635/YUTP (
EUVL L 282, s. 58
). Päätöksen 2012/635 kuudennen perustelukappaleen mukaan on aiheellista tarkastella uudelleen sellaisten muiden kaksikäyttötuotteiden ja ‑teknologian Iraniin suuntautuvaa myyntiä, toimitusta tai siirtoa koskevaa kieltoa, jotka on luetteloitu kaksikäyttötuotteiden vientiä, siirtoa, välitystä ja kauttakulkua koskevan yhteisön valvontajärjestelmän perustamisesta 5.5.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 428/2009 liitteessä I, ja tämän tarkoituksena on sisällyttää kiellon piiriin tuotteita, jotka voivat liittyä IRGC:n suorassa tai epäsuorassa määräysvallassa oleviin teollisuudenaloihin tai jotka voivat liittyä Iranin ydin-, sotilas- ja ballististen ohjusten ohjelmaan, samalla kuitenkin ottaen huomioon tarpeen välttää ei-toivottuja vaikutuksia Iranin siviiliväestölle. Päätöksen 2012/635 yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että laivanrakennuksessa, ‑huollossa tai laivojen uudelleenvarustelussa tarvittavien keskeisten merenkulkulaitteiden ja teknologian myynti, toimitus tai siirto Iraniin olisi kiellettävä. Tämän päätöksen 16 perustelukappaleen mukaan päätöksen 2010/413 liitteessä II olevaan luetteloon henkilöistä ja yhteisöistä, joihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä, olisi lisättävä uusien henkilöiden ja yhteisöjen nimiä, kuten erityisesti Iranin valtion omistamat öljy- ja kaasualan yhteisöt, sillä ne muodostavat huomattavan tulonlähteen Iranin hallitukselle.
Päätöksen 2012/635 1 artiklan 8 kohdan a alakohdalla muutettiin päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, jonka mukaan tästä lähtien rajoittavien toimenpiteiden kohteena ovat:
”c)
muut henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät ole liitteessä I olevassa luettelossa, jotka antavat tukea Iranin hallitukselle, ja näiden omistamat tai määräysvallassa olevat yhteisöt, taikka henkilöt tai yhteisöt, joilla on yhteys näihin, siten kuin nämä on lueteltu liitteessä II.”
Neuvosto antoi asetuksen N:o 267/2012 muuttamisesta 21.12.2012 asetuksen (EU) N:o 1263/2012 (
EUVL L 356, s. 34
). Asetuksen N:o 1263/2012 1 artiklan 11 kohdalla muutettiin asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohtaa, jossa näin ollen säädetään sen liitteessä IX lueteltujen sellaisten henkilöiden, yhteisöjen ja elinten varojen jäädyttämisestä, joista on todettu, että ne:
”d)
ovat muita henkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, jotka antavat Iranin hallitukselle esimerkiksi rahoitus-, logistista ja aineellista tukea, tai näiden omistamia, määräysvallassa olevia tai näitä lähellä olevia henkilöitä ja yhteisöjä.”
Kantajan nimi kirjattiin ensimmäistä kertaa päätöksen 2010/413 liitteessä II olevassa taulukossa I olevaan luetteloon Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 21.12.2012 annetulla neuvoston päätöksellä 2012/829/YUTP (
EUVL L 356, s. 71
) ja asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevaan taulukkoon I asetuksen N:o 267/2012 täytäntöönpanosta samana päivänä annetulla täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1264/2012 (
EUVL L 356, s. 55
).
Kirjaamisen perusteeksi esitettiin seuraavat seikat:
”Sharif University of Technology (SUT) avustaa nimettyjä yhteisöjä rikkomaan Iraniin kohdistettujen YK:n ja EU:n pakotteiden säännöksiä ja tukee suoraan Iranin ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara. SUT on loppuvuodesta 2011 alkaen antanut laboratorioita YK:n nimeämän iranilaisen ydinalan yhteisön Kalaye Electric Companyn (KEC) ja EU:n nimeämän Iran Centrifuge Technology Companyn (TESA) käyttöön.”
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 3.7.2014 antamallaan tuomiolla Sharif University of Technology v. neuvosto (
T-181/13
,
EU:T:2014:607
) päätöksen 2012/829 ja asetuksen N:o 1264/2012 siltä osin kuin ne koskivat kantajaa.
Neuvosto ilmoitti kantajalle 4.9.2014 päivätyllä kirjeellä aikomuksestaan kirjata sen nimi uudestaan mainittuihin luetteloihin uusien perusteiden nojalla ja pyysi sitä esittämään huomautuksensa 15.9.2014 mennessä. Neuvosto katsoi mainitussa kirjeessä, että kantaja tuki Iranin hallitusta tekemällä yhteistyösopimuksia yhdistyneiden kansakuntien ja Euroopan unionin nimeämien Iranin hallituksen elinten kanssa. Neuvosto liitti kirjeeseensä aineistoonsa sisältyviä asiakirjoja, joihin se perusti tämän uuden kirjaamisen.
Kantaja pyysi 15.9.2014 päivätyllä kirjeellään neuvostoa arviomaan päätöstään uudestaan.
Neuvosto antoi päätöksen 2014/413 muuttamisesta 7.11.2014 päätöksen 2014/776/YUTP (
EUVL L 325, s. 19
). Tällä päätöksellä kantajan nimi merkittiin päätöksen 2010/413 liitteessä II olevaan taulukoon I, joka sisältää luettelon ”ydin- tai ballistisiin aseisiin liittyvään toimintaan osallistuneista henkilöistä ja yhteisöistä sekä Iranin hallitukselle tukea antavista henkilöistä ja yhteisöistä”.
Tämän mukaisesti neuvosto antoi samana päivänä asetuksen N:o 267/2012 täytäntöönpanosta täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1202/2014 (
EUVL L 325, s. 3
), jolla kantajan nimi kirjattiin uudestaan asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevaan taulukkoon I, joka sisältää luettelon ”ydin- tai ballistisiin aseisiin liittyvään toimintaan osallistuneista henkilöistä ja yhteisöistä sekä Iranin hallitukselle tukea antavista henkilöistä ja yhteisöistä”.
Päätöksessä 2014/776 ja täytäntöönpanoasetuksessa N:o 1202/2014 (jäljempänä yhdessä riidanalaiset säädökset) kantajan nimen kirjaaminen luetteloihin perustellaan seuraavasti:
”Sharif University of Technologyllä (SUT) on useita yhteistyösopimuksia sellaisten Iranin hallitukseen liittyvien organisaatioiden kanssa, jotka YK ja/tai EU on nimennyt pakotekohteiksi ja jotka toimivat sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla, erityisesti ballististen ohjusten tuotannon ja hankinnan aloilla. Näitä ovat: sopimus EU:n pakotekohteeksi nimeämän Aerospace Industries Organisationin kanssa muun muassa satelliittien tuotannosta; ’älyvene’-kilpailuja koskeva yhteistyö Iranin puolustusministeriön ja islamilaisen vallankumouskaartin (IRGC) kanssa; islamilaisen vallankumouskaartin ilmavoimien kanssa tehty laajempi sopimus, joka kattaa yliopiston suhteiden, organisaation ja strategisen yhteistyön kehittämisen ja lujittamisen. SUT on osapuolena kuuden yliopiston sopimuksessa, jolla tuetaan Iranin hallitusta puolustukseen liittyvän tutkimuksen kautta; SUT järjestää miehittämättömien ilma-alusten suunnittelua koskevia maisteritason kursseja, joiden laatimiseen muun muassa tiedeministeriö on osallistunut. Kaiken kaikkiaan tämä osoittaa, että SUT tekee huomattavaa yhteistyötä Iranin hallituksen kanssa sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla ja tukee siten Iranin hallitusta.”
Aerospace Industries Organisation (jäljempänä AIO) on kirjattu luetteloihin seuraavin perustein:
”AIO valvoo Iranin ohjustuotantoa, mukaan lukien Shahid Hemmat Industrial Group, Shahid Bagheri Industrial Group ja Fajr Industrial Group, jotka kaikki on nimetty pakotteiden kohteiksi YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmassa 1737 (2006). AIO:n johtaja ja kaksi muuta korkeaa virkamiestä on myös nimetty YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1737 (2006) mukaisesti.”
IRGC on kirjattu luetteloihin seuraavin perustein:
”Vastaa Iranin ydinohjelmasta. Huolehtii Iranin ballististen ohjusten ohjelman operatiivisesta johdosta. On yrittänyt tehdä hankintoja Iranin ballististen ohjusten ja ydinohjelmien tukemiseksi.”
Neuvosto ilmoitti kantajalle 10.11.2014 päivätyllä kirjeellä päätöksestään kirjata sen nimi uudestaan luetteloihin.
Kantaja pyysi 2.2.2015 päivätyllä kirjeellä neuvostoa ilmoittamaan sille kaikki ne seikat, tiedot ja todisteet, joiden perusteella se oli päättänyt kirjata sen nimen uudestaan näihin luetteloihin, sekä tiedon siitä, mikä jäsenvaltio oli ehdottanut tätä uutta kirjaamista.
Oikeudenkäyntimenettely ja osapuolten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.2.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17.9.2015 toimittamallaan asiakirjalla kantaja pyysi istunnon pitämistä sillä perusteella, että se halusi tulla kuulluksi unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 106 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Neuvosto ei ottanut asetetussa määräajassa kantaa istunnon pitämiseen. Esittelevän tuomarin ehdotuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin (seitsemäs jaosto) hyväksyi kantajan pyynnön.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaiset säädökset siltä osin kuin ne koskevat sitä
—
velvoittaa neuvoston maksamaan sille korvausta hyvityksenä vahingosta, jota riidanalaisista säädöksistä on aiheutunut sen maineelle
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen perusteettomana
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
1.
Kumoamisvaatimuksen tarkastelu
Kantaja vetoaa kumoamisvaatimuksensa tueksi neljään kanneperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu sen puolustautumisoikeuksien ja tuomioistuimen tarjoamaa tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamiseen, toinen oikeudelliseen virheeseen ja ilmeisiin arviointivirheisiin, kolmas omaisuudensuojan ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen ja neljäs harkintavallan väärinkäyttöön.
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu puolustautumisoikeuksien ja tuomioistuimen tarjoamaa tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamiseen
Kantaja moittii neuvostoa ensinnäkin siitä, ettei se ole 10.11.2014 päivätyssä kirjeessään (ks. edellä 22 kohta) maininnut, minä päivänä päätös sen nimen kirjaamisesta uudestaan luetteloihin tehtiin. Se muistuttaa tässä yhteydessä, että se oli esittänyt uudelleenarviointia koskevan pyynnön 15.9.2014 päivätyssä kirjeessään.
Tästä riittää, kun todetaan, että neuvosto oli liittänyt edellä mainittuun 10.11.2014 päivättyyn kirjeeseensä, jonka kantaja vastaanotti 25.11.2014, kopion Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistuista riidanalaisista säädöksistä, ja näiden säädösten otsikoissa mainitaan nimenomaisesti niiden antamispäivä 7.11.2014.
Kantaja moittii neuvostoa toiseksi siitä, ettei se ole hyväksynyt sen 2.2.2015 päivätyssä kirjeessään esittämää pyyntöä saada tutustua asiakirja-aineistoon. Se väittää, ettei neuvosto ole – vastoin rajoittavia toimenpiteitä koskevissa muissa asioissa noudattamaansa käytäntöä – antanut sille tiedoksi merkityksellisiä sisäisiä asiakirjoja. Eräät seikat osoittavat kantajan mukaan lisäksi sen, että riidanalaiset säädökset on annettu sellaisten tietojen perusteella, joita ei mainita neuvoston 4.9.2014 päivätyllä kirjeellä tiedoksi annetuissa asiakirjoissa. Kantaja väittää tästä, että nämä asiakirjat eivät sisällä vähäisintäkään näyttöä siitä riidanalaisissa säädöksissä mainitusta kirjaamisperusteesta, jonka mukaan se ”järjestää miehittämättömien ilma-alusten suunnittelua koskevia maisteritason kursseja, joiden laatimiseen muun muassa tiedeministeriö on osallistunut”.
Kantaja katsoo täten, että koska neuvosto ei ole antanut sen tutustua koko asiakirja-aineistoon – mukaan luettuna tieto siitä, mikä jäsenvaltio on ehdottanut sen nimen kirjaamista uudestaan näihin luetteloihin –, se on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen tuomioistuimen tarjoamaan oikeussuojaan.
On todettava, että neuvosto on antanut kantajalle tiedoksi 4.9.2014 päivätyllä kirjeellään, jossa ilmoitetaan neuvoston aikomuksesta kirjata kantajan nimi uudestaan luetteloihin (ks. edellä 15 kohta), ne todisteet ja tiedot, joita sillä oli käytettävissään ja joiden perusteella se antoi riidanalaiset säädökset. Neuvosto täsmentää vastineessaan, että edellä mainittuja seikkoja lukuun ottamatta sen asiakirja-aineisto sisälsi ainoastaan erään jäsenvaltion tekemän ehdotuksen ja korjatun ehdotuksen kantajan nimen kirjaamiseksi luetteloihin ja pääsihteeristön pysyvien edustajien komitealle (Coreper) ja neuvostolle osoittaman muistion riidanalaisten säädösten antamiseksi. Neuvosto esitti nämä asiakirjat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.9.2015 jättämällään asiakirjalla.
Edellä mainituista asiakirjoista, joista on poistettu tieto siitä, mikä jäsenvaltio on ehdottanut uudelleenkirjaamista, samoin kuin kaikki tiedot, jotka eivät koske kantajaa, ilmenee kuitenkin, etteivät ne sisällä mitään merkityksellistä lisätietoa suhteessa niihin tietoihin, jotka kantajalle ilmoitettiin 4.9.2014 päivätyssä kirjeessä ja sen liitteenä olevissa asiakirjoissa.
Näin ollen on ensimmäiseksi todettava, että kantajan väitteet, joiden mukaan riidanalaiset säädökset olisi annettu sellaisten tietojen perusteella, joita ei mainita asiakirjoissa, jotka sille annettiin tiedoksi 4.9.2014 päivätyllä kirjeellä (ks. edellä 31 kohta), eivät pidä paikkaansa.
On toiseksi todettava, että tieto siitä, mikä jäsenvaltio on ehdottanut luetteloihin kirjaamista, on itsessään luottamuksellinen tieto, jota ei voida unionin tai sen jäsenvaltioiden turvallisuuteen tai kansainvälisten suhteiden hoitamiseen liittyvistä pakottavista syistä ilmaista kyseessä olevalle henkilölle tai yhteisölle. Sillä, ettei tätä tietoa ilmaistu kantajalle, ei kuitenkaan voida loukata sen puolustautumisoikeuksia tai oikeutta tehokkaaseen tuomioistuimen tarjoamaan oikeussuojaan, koska sillä ei ole mitään vaikutusta kantajalle olevaan mahdollisuuteen esittää tehokkaasti huomautuksiaan nimensä kirjaamisen perusteista ja kirjaamisen perustana olevista todisteista.
Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Toinen kanneperuste, joka koskee oikeudellista virhettä ja ilmeisiä arviointivirheitä
Kantaja väittää, että neuvosto on tulkinnut virheellisesti oikeudellista arviointiperustetta, joka koskee päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohdassa mainittua tuen antamista Iranin hallitukselle (jäljempänä riidanalainen arviointiperuste) ja jonka perusteella kantajan nimi kirjattiin riidanalaisilla säädöksillä puheena oleviin luetteloihin. Kantaja väittää, että edellä mainittu arviointiperuste ei kata teknologista tutkimusta ja tuotekehitystä sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla, mikä mainitaan perusteena kantajan nimen kirjaamiseksi luetteloihin, kun näillä toimilla ei ole yhteyttä Iranin islamilaisen tasavallan ydinaseiden levittämistä koskevaan ohjelmaan. Kantaja väittää myös, että neuvoston näyttönä esittämillä asiakirjoilla ei voida tukea sen nimen kirjaamisen perusteita.
Riidanalaisen arviointiperusteen tulkinta suhteessa riidanalaisten säädösten perusteissa tarkoitettuihin sotilaallisiin tai sotatarviketeollisuuden aloihin
Kantaja moittii neuvostoa ensinnäkin riidanalaisen arviointiperusteen kirjaimellisesta tulkinnasta, jonka ansiosta sen piiriin on voitu sisällyttää suuri henkilöjoukko, mukaan luettuna iranilaisia veronmaksajia. Kantajan mukaan tällä arviointiperusteella viitataan yksinomaan tukeen, jonka ansiosta Iranin hallitus voi jatkaa ydinasetoimintaansa, johon liittyy vaara sen levittämisestä, mikä merkitsee syy-yhteyttä ”tukemisen” muodostavan käytöksen ja mainitunlaisen toiminnan jatkamisen välillä. Vaatimus tällaisesta syy-yhteydestä seuraa kantajan mukaan päätöksen 2012/35 13 perustelukappaleesta, SEUT 215 artiklan 1 kohdasta ja 13.3.2012 annetusta tuomiosta Tay Za v. neuvosto (
C‑376/10 P
, Kok.,
EU:C:2012:138
,
ja
kohta).
Kantajan mukaan oikeuskäytännössä vahvistetaan ensinnäkin, että riidanalainen arviointiperuste viittaa yksinomaan Iranin hallituksen sellaiseen tukemiseen, jonka ansiosta se voi jatkaa ydinaseiden levittämistoimintaansa. Tällaisen aineellisen, taloudellisen tai logistisen tuen olisi toiseksi oltava erityisen ”merkityksellistä laadullisesti tai määrällisesti”. Oikeuskäytännöstä ilmenee kantajan mukaan kolmanneksi se, että riidanalaisen arviointiperusteen tarkoituksena on katkaista Iranin hallitukselta rahoituslähteet, jotta se pakotettaisiin päättämään ydinaseiden levittämistä koskevan ohjelmansa kehittäminen. Kantaja vetoaa erityisesti 16.7.2014 annettuun tuomioon National Iranian Oil Company v. neuvosto (
T-578/12
,
EU:T:2014:678
,
ja
kohta), 25.3.2015 annettuun tuomioon Central Bank of Iran v. neuvosto (
T-563/12
,
EU:T:2015:187
,
kohta) ja 25.6.2015 annettuun tuomioon Iranian Offshore Engineering & Construction v. neuvosto (
T-95/14
, julkaistu otteina,
EU:T:2015:433
,
kohta).
Kantaja väittää toiseksi, että sen väitetty yhteistyö Iranin hallituksen eri ministeriöiden kanssa ei merkitse riidanalaisessa arviointiperusteessa tarkoitettua tukea, koska sen nämä toiminnat eivät olleet laadullisesti tai määrällisesti riittävän merkityksellisiä, jotta niistä olisi voitu olettaa, että se tarjosi Iranin hallitukselle sellaista taloudellista tai logistista tukea, jolla edesautettiin ydinaseiden levittämistoimien jatkamista.
Kantaja väittää tähän liittyen, että se on Iranin valtion rahoittama julkinen yliopisto. Näin ollen – toisin kuin rahoitus-, polttoaine tai kaasualalla toimivat suuryritykset, joita on aiemmin kirjattu luetteloihin riidanalaisen arviointiperusteen nojalla – kantaja ei tarjoa Iranin hallitukselle sellaisia taloudellisia varoja, joista voitaisiin olettaa, että ne edesauttavat Iranin islamilaisen tasavallan ydinaseiden levittämistoimien jatkamista.
Kantaja päättelee tästä, että näissä olosuhteissa neuvoston tehtävänä oli osoittaa, että toimet, joista se moitti kantajaa, mahdollistivat Iranin hallituksen jatkavan ydinaseiden levittämistoimiaan.
Neuvosto kiistää nämä väitteet.
Riidanalaisten säädösten perusteluista (ks. edellä 19 kohta) ilmenee, että neuvosto on kirjannut kantajan nimen luetteloihin sillä perusteella, että sen ”huomattava yhteistyö Iranin hallituksen kanssa sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla” merkitsee riidanalaisessa arviointiperusteessa tarkoitettua Iranin hallituksen tukemista.
Tällaisen yhteistyön olemassaolon toteennäyttämiseksi neuvosto perusti arvionsa riidanalaisissa säädöksissä seuraaviin seikkoihin:
—
yhteistyösopimukset sellaisten Iranin hallitukseen liittyvien organisaatioiden kanssa, jotka YK tai Euroopan unioni on nimennyt pakotekohteiksi ja jotka toimivat sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla, erityisesti ballististen ohjusten tuotannon ja hankinnan aloilla, kuten seuraavat sopimukset:
—
AIO:n kanssa tehty sopimus satelliittien tuotannosta
—
”älyvene”-kilpailuja koskeva yhteistyö Iranin puolustusministeriön ja IRGC:n kanssa
—
IRGC:n ilmavoimien kanssa tehty laajempi sopimus, joka kattaa kantajan ja IRGC:n välisten suhteiden kehittämisen ja lujittamisen sekä strategisen ja organisatorisen yhteistyön
—
kantajan osallistuminen kuuden yliopiston sopimukseen, jolla tuetaan Iranin hallitusta puolustukseen liittyvän tutkimuksen kautta
—
se seikka, että kantaja järjestää miehittämättömien ilma-alusten suunnittelua koskevia maisteritason kursseja, joiden laatimiseen tiede-, tutkimus- ja teknologiaministeriö on osallistunut.
Edellä 45 ja 46 kohdassa esitetyissä riidanalaisten säädösten perusteissa todetaan selvästi, että neuvosto moittii kantajaa siitä, että se on tarjonnut Iranin hallitukselle tukea, joka liittyy tutkimukseen ja teknologiaan sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla, erityisesti AIO:n ja IRGC:n – jotka niin ikään on kirjattu luetteloihin ja jotka toimivat mainituilla aloilla – kanssa tekemillään yhteistyösopimuksilla.
Näin ollen on syytä tutkia kantajan väitteet, joiden mukaan riidanalaisen arviointiperusteen piiriin ei kuulu tutkimus ja teknologinen tuotekehittely sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla yhteistyössä puolustusministeriön tai sellaisten valtiollisten elinten kanssa, jotka itse ovat kirjattuina luetteloihin, jos neuvosto ei osoita, että nämä toiminnat ovat sillä tavoin määrällisesti tai laadullisesti merkityksellisiä, että niillä voidaan katsoa edesautettavan ydinaseiden levittämisen vaaran muodostavan Iranin ydinaseohjelman jatkamista.
Ensimmäiseksi on todettava, että toisin kuin kantaja on väittänyt (ks. edellä 39 kohta), riidanalainen arviointiperuste ei edellytä syy-yhteyden osoittamista Iranin hallituksen tukemista merkitsevän toiminnan ja ydinaseiden levittämistoiminnan jatkamisen välillä.
Oikeuskäytännössä on tosin todettu, että riidanalainen arviointiperuste ei koske mitä tahansa Iranin hallitukselle annettavan tuen muotoa vaan sellaisia tuen muotoja, jotka määrällisen tai laadullisen merkittävyytensä vuoksi edistävät Iranin ydinenergia-alan toimintaa. Kun riidanalaista arviointiperustetta tulkitaan unionin tuomioistuinten valvonnassa sen tavoitteen valossa, joka on Iranin hallituksen painostaminen, jotta se pakotettaisiin lopettamaan toiminta, joka merkitsee ydinaseiden levittämisen vaaraa, siinä määritellään siis objektiivisesti rajattu sellaisten henkilöiden ja yhteisöjen ryhmä, joihin voidaan kohdistaa varojen jäädyttämistä koskevia toimenpiteitä (edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta).
Edellä 50 kohdassa mainitun varojen jäädyttämistä koskevan toimenpiteen päämäärän valossa riidanalaisesta arviointiperusteesta ilmenee yksiselitteisesti, että se koskee kohdennetusti ja valikoivasti asianomaisen henkilön tai yhteisön omaa toimintaa, jolla tosin ei sellaisenaan ole mitään suoraa tai välillistä yhteyttä ydinaseiden levittämiseen mutta joka on kuitenkin omiaan edistämään sitä, koska siten tarjotaan Iranin hallitukselle varoja tai aineellisia, rahoituksellisia tai logistisia palveluja siten, että sen on mahdollista jatkaa levittämistoimintaa (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta ja tuomio 29.4.2015, National Iranian Gas Company v. neuvosto,
T-9/13
,
EU:T:2015:236
,
kohta).
Vastoin kantajan esittämää tulkintaa, edellä 50 ja 51 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä ei kuitenkaan seuraa, että käsite ”tuki Iranin hallitukselle” edellyttää näyttöä tämän tuen ja Iranin islamilaisen tasavallan ydinasetoiminnan välisestä yhteydestä. Neuvosto on tältä osin perustellusti todennut, että kantaja sekoittaa yhtäältä päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohdassa mainitun arviointiperusteen, joka koskee tuen antamista Iranin hallitukselle ja joka ainoana on merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa, ja toisaalta samaisen päätöksen 20 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainitun arviointiperusteen, joka koskee ”Iranin joukkotuhoaseiden leviämistä edistävää ydinenergia-alan toiminnan tai ydinasejärjestelmien kehittämisen [tukemista]” (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta). Ensin mainitun arviointiperusteen soveltaminen ei edellytä tietynasteista yhteyttä – edes välillistä – tuen antamiseen Iranin ydinasetoiminnalle, mitä puolestaan edellytetään jälkimmäisen, Iranin ydinasetoiminnan tukemista koskevan arviointiperusteen soveltamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
kohta ja edellä 40 kohdassa mainittu tuomio Central Bank of Iran v. neuvosto,
EU:T:2015:187
,
kohta).
Riidanalaisesta arviointiperusteesta päätöksen 2012/35, jolla lisättiin mainittu arviointiperuste päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaan, 13 perustelukappaleesta (ks. edellä 6 kohta) ilmenee, että neuvosto – joka katsoi, että Iranin hallituksen tukeminen saattoi mahdollistaa sen, että se voi jatkaa ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden levittämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämistä – tarkoitti laajentaa luetteloihin kirjaamisen arviointiperusteita ulottamalla varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisen eräisiin muihin henkilöihin ja yhteisöihin, jotka antavat kyseiselle hallitukselle tukea, edellyttämättä, että tämä tuki liittyy suoraan tai välillisesti tällaisiin toimintoihin (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta).
Täten sovellettavassa asetuksessa osoitetaan nimenomaisesti, että Iranin hallituksen tukemisen ja ydinaseiden levittämistoiminnan välillä on yhteys. Tässä yhteydessä riidanalainen arviointiperuste on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan kaikkea tukea, jolla voidaan – vaikkei tällä tuella olisi mitään suoraa tai välillistä yhteyttä ydinaseiden levittämisen edistämiseen – sen määrällisen tai laadullisen merkittävyyden johdosta edesauttaa tällaista edistämistä tarjoamalla Iranin hallitukselle varoja tai aineellisia, rahoituksellisia tai logistisia palveluja. Näin ollen neuvoston tehtävänä ei ole osoittaa, että tukemisen muodostavan toiminnan ja ydinaseiden levittämistoiminnan helpottamisen välillä on yhteys, koska tällainen yhteys katsotaan toteennäytetyksi sovellettavilla yleissäännöillä (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta; edellä 40 kohdassa mainittu tuomio Central Bank of Iran v. neuvosto,
EU:T:2015:187
,
kohta ja edellä 51 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Gas Company v. neuvosto,
EU:T:2015:236
,
kohta).
Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan edellä 53 ja 54 kohdassa esitetty riidanalaisen arviointiperusteen tulkinta on puhtaasti sanamuodonmukainen ja johtaa laajan henkilöjoukon sisällyttämiseen luetteloihin (ks. edellä 39 kohta), on hylättävä. Riidanalaisen arviointiperusteen tällaisella tulkinnalla – kun sitä arvioidaan sen oikeudellisen kehyksen valossa – pyritään nimittäin kattamaan kohdistetusti rajattu henkilöjoukko (ks. edellä 50 ja 51 kohta), eikä se voi kattaa pelkkää laillisten, kuten verotuksellisten velvoitteiden täyttämistä (edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta).
Kantajien niin ikään mainitsemista SEUT 215 artiklan 1 kohdasta ja edellä 39 kohdassa mainitusta tuomiosta Tay Za v. neuvosto (
EU:C:2012:138
) on todettava, ettei niillä ole käsiteltävässä asiassa merkitystä, koska asetus N:o 267/2012, joka on pantu täytäntöön täytäntöönpanoasetuksella N:o 1202/2014, perustuu SEUT 215 artiklan 2 kohtaan ja koska unionin tuomioistuimen edellä mainitussa tuomiossa tutkimat toimenpiteet oli annettu EY 60 ja EY 301 artiklan perusteella ja olivat osa täysin erillistä oikeudellista toimintakehystä, joka koski rajoittavien toimenpiteiden kohdistamista Myanmarin liiton tasavaltaan.
Toiseksi on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan siitä syystä, että tuki, jota sen väitetään tarjoavan Iranin hallitukselle, ei ole taloudellista – toisin kuin rahoituslaitosten tai polttoaine- tai kaasualalla toimivien yritysten, joita aiemmin on kirjattu luetteloihin riidanalaisen arviointiperusteen nojalla, tarjoama tuki –, neuvoston tehtävänä on osoittaa, että annetulla tuella edesautetaan ydinaseiden levittämistoimien jatkamista (ks. edellä 42 ja 43 kohta).
Pitää kyllä paikkansa, että kantajan mainitsemissa tuomioissa (ks. edellä 40 kohta), jotka koskevat erityisesti Iranin polttoaine- ja kaasualaa, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että mainituilla aloilla toimivien valtion omistamien yritysten (edellä 40 kohdassa mainittu tuomio National Iranian Oil Company v. neuvosto,
EU:T:2014:678
,
kohta) tai yritysten, jotka tarjosivat logistiikkatukea Iranin hallitukselle mainituilla aloilla (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio Offshore Engineering & Construction v. neuvosto,
EU:T:2015:433
,
kohta), toiminta oli riidanalaisen arviointiperusteen mukaista, ja korostanut tässä yhteydessä sitä, että sovellettavassa säännöstössä, erityisesti päätöksen 2010/413 22 perustelukappaleessa (ks. edellä 5 kohta), päätöksen 2012/35 kahdeksannessa perustelukappaleessa (ks. edellä 6 kohta) ja päätöksen 2012/635 16 perustelukappaleessa (ks. edellä 9 kohta), oli osoitettu, että Iranin islamilaisella tasavallalla tällä alalla olevat tulonlähteet olivat yhteydessä sellaisiin ydinalan toimintoihin, joihin liittyi vaara ydinaseiden levittämisestä.
Riidanalaista arviointiperustetta ei kuitenkaan voida tulkita siten, että sillä pyritään ainoastaan estämään Iranin hallitukselta pääsy tulonlähteisiin ja velvoittamaan se näin lopettamaan ydinaseiden levittämistoimintansa. Tämä arviointiperuste viittaa kaikkeen tukeen, jolla sen määrällisen tai laadullisen merkittävyyden vuoksi voidaan edesauttaa tällaisten toimintojen jatkamista, ja tämä arviointi on suoritettava suhteessa kaikkiin sovellettavan säännöstön merkityksellisiin säännöksiin (ks. edellä 54 kohta). Päätöksen 2012/35 13 perustelukappaleessa ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohdassa mainitaan esimerkkinä, että kyse voi olla esimerkiksi rahoitustuesta, logistisesta tuesta tai aineellisesta tuesta.
Kolmanneksi on näin ollen varmistuttava, voiko tutkimus ja teknologinen tuotekehittely sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla – jotka eivät vastaa mitään sovellettavassa säännöstössä esimerkkinä mainituista kolmesta tukityypistä, joita ovat aineellinen, rahoituksellinen ja logistinen tuki (ks. edellä 59 kohta) – kuulua tämän säännöstön yhteydessä riidanalaisen arviointiperusteen piiriin.
Tästä on huomautettava, että päätöksestä 2010/413 ja asetuksesta N:o 267/2012 ilmenee, että rajoittavia toimenpiteitä voidaan kohdistaa henkilöihin tai yhteisöihin, jotka osallistuvat Iranin islamilaisen tasavallan sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla toteuttamiin kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintoihin tai jotka tarjoavat näihin tuotteisiin tai teknologioihin liittyvää teknistä apua. Unionin lainsäätäjä on osoittanut näiden viimeksi mainittujen olevan yhteydessä ydinaseiden levittämiseen sovellettavan säännöstön yleisissä säännöissä (ks. analogisesti edellä 52 kohdassa mainittu tuomio neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
EU:C:2013:776
,
kohta).
Erityisesti on huomattava, että päätöksen 2010/413 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa kielletään aseiden ja kaikenlaisten niihin liittyvien tarvikkeiden, mukaan luettuna sotilasajoneuvot ja ‑laitteet, toimitus, myynti tai siirto Iranin islamilaiseen tasavaltaan. Asetuksen N:o 267/2012 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa kielletään neuvoston 17.3.2014 antamassa Euroopan unionin yhteisessä puolustustarvikeluettelossa (
EUVL C 107, s. 1
; jäljempänä yhteinen puolustustarvikeluettelo) lueteltuihin tuotteisiin ja teknologiaan ja siinä lueteltujen tuotteiden ja teknologian toimitukseen, valmistukseen, huoltoon ja käyttöön liittyvän teknisen avun tarjoaminen suoraan tai välillisesti iranilaisille henkilöille, yhteisöille tai elimille tai Iranissa käytettäväksi.
Säätämällä asetuksen N:o 267/2012 puitteissa tällaisesta kiellosta tietyille puolustustarvikkeille lainsäätäjä on katsonut, että Iranin islamilaisen tasavallan suorittamien tämän tyyppisten tarvikkeiden hankintojen ja sen että Iranin hallitus jatkaa ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden levittämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämistä, välillä on yhteys.
Tämä tulkinta vahvistetaan turvallisuusneuvoston päätöslauselmilla 1737 (2006) ja 1929, jotka annettiin 23.12.2006 ja 9.6.2010 ja jotka mainitaan päätöksen 2012/35 ensimmäisessä ja neljännessä perustelukappaleessa. Unionin yleisiä sääntöjä, joissa säädetään rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisesta, on tulkittava turvallisuusneuvoston niiden päätöslauselmien sisällön ja tavoitteen mukaisesti, jotka niillä pannaan täytäntöön (tuomio Bank Melli Iran v. neuvosto,
C‑548/09 P
, Kok.,
EU:C:2011:735
,
kohta ja tuomio 25.4.2012, Manufacturing Support & Procurement Kala Naft v. neuvosto,
T-509/10
, Kok.,
EU:T:2012:201
,
kohta). Edellä mainituissa kahdessa päätöslauselmassa viitataan sellaisten toimenpiteiden toteuttamiseen, joilla voidaan estää Iranin islamilaista tasavaltaa kehittämästä arkaluonteisia teknologioita ydin- ja ohjusohjelmiensa tueksi. Luetteloissa, jotka koskevat tarvikkeita ja teknologioita, joiden toimittaminen Iranin islamilaiselle tasavallalle kielletään edellä mainituissa päätöslauselmissa, ja joihin viitataan erityisesti päätöslauselmassa 1929, mainitaan nimenomaisesti satelliitit ja miehittämättömät ilma-alukset.
Näin ollen tuen antaminen Iranin hallitukselle tutkimuksessa ja teknologisessa tuotekehittelyssä sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla täyttää riidanalaisen arviointiperusteen, kun se liittyy tarvikkeisiin tai teknologioihin, jotka mainitaan yhteisessä puolustustarvikeluettelossa ja joiden hankinta Iranin islamilaiselta tasavallalta on kielletty (ks. edellä 62 kohta).
Tästä on syytä täsmentää, että yhteinen puolustustarvikeluettelo koskee muun muassa seuraavia tarvikkeita:
”ML9 Seuraavat (pinta- ja vedenalaiset) sota-alukset, laivaston erikoisvarusteet, lisälaitteet, komponentit ja muut pinta-alukset:
– –
a.
Seuraavat alukset ja komponentit:
1.
Erityisesti sotilaskäyttöön suunnitellut tai muunnetut (pinta- ja vedenalaiset) alukset riippumatta alusten nykyisestä kunnosta tai toimintavalmiudesta ja siitä, sisältävätkö ne asejärjestelmiä tai panssarointia, sekä sellaisten alusten rungot tai rungon osat ja niiden erityisesti sotilaskäyttöön suunnitellut komponentit;
– –
ML10 Seuraavat erityisesti sotilaskäyttöön suunnitellut tai muunnetut ’ilma-alukset’, ’ilmaa keveämmät ilma-alukset’, miehittämättömät ilma-alukset – –, lentokonemoottorit sekä ’ilma-alusten’ varustus, lisävarusteet ja komponentit:
– –
c.
Seuraavat miehittämättömät ilma-alukset ja niiden lisävarusteet sekä niitä varten erityisesti suunnitellut komponentit:
1.
[miehittämättömät ilma-alukset], kauko-ohjatut ilma-alukset, automaattiset ohjelmoitavat ilma-alukset ja miehittämättömät ’ilmaa keveämmät ilma-alukset’;
– –
ML11 Elektroniset laitteet, [satelliitit], seuraavasti:
– –
c.
[Satelliitit], jotka on erityisesti suunniteltu tai muunnettu sotilaskäyttöön ja [satelliittien] komponentit, jotka on erityisesti suunniteltu sotilaskäyttöön.”
Tästä seuraa, että tuen tarjoaminen Iranin hallitukselle yhteisessä puolustustarvikeluettelossa olevien eritelmien mukaisten satelliittien, alusten tai miehittämättömien ilma-alusten suunnittelussa, tuotannossa tai kehittelyssä täyttää riidanalaisen arviointiperusteen ilman, että neuvoston on osoitettava, että kyseisellä tuella edesautetaan sen merkityksellisyyden vuoksi ydinaseiden levittämistoimintaa.
Neljänneksi on kuitenkin korostettava, että kysymystä siitä, kuuluuko toiminta riidanalaisen arviointiperusteen piiriin, on tutkittava suhteessa oikeudellisiin ja tosiasiallisiin puitteisiin kokonaisuudessaan. Näin ollen, jos neuvosto ei kykene osoittamaan, että kyseessä olevat toiminnat liittyvät satelliitteihin tai ”älyveneisiin”, jotka tosiasiallisesti täyttävät yhteisen puolustustarvikeluettelon eritelmät, siitä seikasta, että mainittuja toimintoja on toteutettu yhteistyössä AIO:n kanssa satelliittien tuotannossa tai Iranin puolustusministeriön ja IRGC:n kanssa ”älyvene”-kilpailun puitteissa, voidaan – mikäli neuvoston tätä yhteistyötä koskevien väitteiden tueksi on esitetty riittävä näyttö – katsoa, että Iranin hallitukselle annettu tällainen tuki on riittävän merkityksellistä, jotta se täyttää riidanalaisen arviointiperusteen asettamat vaatimukset.
AIO – josta todetaan riidanalaisissa säädöksissä, että unioni on nimennyt sen ”muun muassa satelliittien tuotannosta” – on nimittäin itse kirjattuna luetteloihin sillä perusteella, että se ”valvoo Iranin ohjustuotantoa”, mukaan lukien kolmea turvallisuusneuvoston päätöslauselmassa 1737 (2006) nimettyä teollisuusryhmittymää. IRGC puolestaan on kirjattu luetteloihin seuraavin perustein:
”Vastaa Iranin ydinohjelmasta. Huolehtii Iranin ballististen ohjusten ohjelman operatiivisesta johdosta. On yrittänyt tehdä hankintoja Iranin ballististen ohjusten ja ydinohjelmien tukemiseksi.”
Näissä olosuhteissa AIO:n välittömästä osallistumisesta ohjusten tuotantoon ja IRGC:n välittömästä osallistumisesta ydinohjelmaan ja ballististen ohjusten operatiiviseen valvontaan Iranissa, mitä kantaja ei käsiteltävässä asiassa ole kiistänyt, voidaan olettaa, että Iranin hallituksen näiden yksikköjen kanssa tehtyyn yhteistyöhön, joka koskee satelliittien tuotantoa tai ”älyveneiden” kehittämistä, liittyy epäilyksettä intressi sellaisen ydinohjelman jatkamisesta, joka aiheuttaa vaaran ydinaseiden levittämisestä tai ydinasejärjestelmien kehittämisestä.
Käsiteltävässä asiassa on selvitettävä, ovatko neuvoston väitteet, joiden mukaan kantaja on harjoittanut tällaisia toimintoja, riittävällä tavalla toteen näytettyjä.
Neuvoston esittämät todisteet
Kantaja väittää, ettei neuvosto ole osoittanut, että sen esittämissä asiakirjoissa tarkoitetut toiminnat ovat kokonaisuutena arvioituna osoituksena ”huomattavasta yhteistyöstä Iranin hallituksen kanssa sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla”. Neuvosto on kantajan mukaan erityisesti jättänyt täsmentämättä, minkä tyyppistä tukea Iranin hallitukselle syntyi kantajan yhteistyöstä AIO:n ja IRGC:n kanssa. Se seikka, että kantaja – samoin kuin muut iranilaiset yliopistot – on tehnyt yhteistyötä oman valtionsa hallituksen kanssa, on sen mukaan tyypillistä kaikille tieteen ja tekniikan alalla toimiville tutkimusinstituuteille kaikkialla maailmassa.
Neuvosto ei sen mukaan ole myöskään tarkistanut niiden tietojen paikkansapitävyyttä, jotka sisältyvät sen esittämiin asiakirjoihin, jotka lisäksi ovat valtaosaltaan ainoastaan neuvoston käännöksiä tiedotuslehtisistä, eli toisen käden tiedoista. Näiden asiakirjojen alkuperäiskappaleet oli lisäksi laadittu farsin kielellä, eikä neuvosto esittänyt kaikkien asiakirjojen alkuperäiskappaleita.
Neuvoston mukaan kantajan yhteistyö, joka osoitetaan neuvoston esittämillä asiakirjoilla, yhtäältä puolustusministeriön ja toisaalta AIO:n ja IRGC:n, jotka ovat Iranin valtion määräysvallassa olevia yhteisöjä ja jotka on kirjattu luetteloihin sen johdosta, että ne osallistuvat ballistisia ohjuksia koskeviin ohjelmiin, kanssa muodostaa riidanalaisessa arviointiperusteessa tarkoitetun tuen Iranin hallitukselle.
Käsiteltävässä asiassa on arvioitava, millä todistusarvolla kullakin neuvoston esittämällä todisteella voidaan tukea kutakin niistä perusteista, jotka riidanalaisissa säädöksissä (ks. edellä 46 kohta) esitettiin perusteena kantajan nimen kirjaamiseksi luetteloihin uudestaan, jotta voidaan selvittää, onko – kun otetaan huomioon riidanalaisen arviointiperusteen sisältö ja ulottuvuus, jotka täsmennetään muun muassa edellä 54 ja 67–70 kohdassa – näiden perusteiden tueksi esitetty oikeudellisesti riittävästi näyttöä (ks. jäljempänä 77–103 kohta). Tämän tutkinnan perusteella voidaan selvittää, voidaanko näillä perusteilla, kun niitä arvioidaan kokonaisuutena, oikeuttaa kantajan nimen kirjaaminen uudestaan luetteloihin (ks. jäljempänä 104 kohta).
Heti alkuun on hylättävä kantajan istunnossa esittämä väite, jonka mukaan asiakirjat, jotka neuvosto esitti tukeakseen perusteita kantajan nimen kirjaamiseksi riidanalaisiin säädöksiin, olivat liian vanhoja. Satelliittien ja ”älyveneiden” kehittämisen osalta valtaosa neuvoston esittämistä asiakirjoista oli vuodelta 2012, ja niistä ilmeni yhteistyötä, jolla ei ollut täsmällistä päättymispäivää (MD 176/14 RELEX, MD 177/14 RELEX ja MD 178/14 RELEX). Asiakirja MD 179/14 RELEX, joka koskee IRGC:n merivoimien päällikön puhetta ja joka on peräisin kantajan internetsivulta, on päivätty tammikuussa 2014. Kantajan ja IRGC:n ilmavoimien välisestä yhteistyösopimuksesta on mainittava, että asiakirja MD 180/14 RELEX oli mainitulla internetsivulla edelleen riidanalaisten säädösten antamishetkellä.
– AIO:n kanssa tehty sopimus satelliittien tuotannosta
Niiden väitteidensä tueksi, jotka koskevat kantajan AIO:n kanssa tekemää sopimusta satelliittien tuotannosta, neuvosto esitti asiakirjat MD 176/14 RELEX ja MD 177/14 RELEX, jotka sisältyivät sen asiakirja-aineistoon (ks. edellä 15 kohta). Kyse on internetsivuista olevista kopioista, jotka ovat peräisin BBC:n englanninkielisen raportin arkistoista ja joissa toistetaan Islamic Republic News Agencyn (IRNA) kahden raportin sisältö. Kuten kantaja toteaa, näitä IRNA:n raportteja ei ole esitetty. Kantaja ei kuitenkaan riitauta BBC:n dokumenteissa olevien tietojen paikkansapitävyyttä. Se väittää, ettei näillä tiedoilla voitu oikeuttaa sen nimen kirjaamista luetteloihin.
Ensimmäinen näistä asiakirjoista (MD 176/14 RELEX) on päivätty 3.2.2012, ja sen otsikkona on ”Iran to have greater achievements in space industry – defence minister” (Puolustusministeri: Iran tulee tekemään suurempia saavutuksia avaruusteollisuudessa), ja siinä mainitaan Iranin puolustusministerin ilmoitus siitä, että AIO on laukaissut kantajan opiskelijoiden High Council of Spacen erään jäsenen ohjauksessa suunnitteleman ja rakentaman satelliitin. Edellä mainitussa asiakirjassa toistetun AIO:n johtajan ilmoituksen mukaan kyse on kaukokäytettävästä koesatelliitista, joka kuvaa Maata erittäin täsmällisesti. Tätä mikrosatelliittia voidaan käyttää eri tarkoituksiin eri aloilla, kuten meteorologiassa, luonnonkatastrofien hallinnassa ja ilman lämpötilan ja kosteuden mittauksessa.
Toisessa asiakirjassa (MD 177/14 RELEX), joka on päivätty 2.10.2012 ja jonka otsikkona on ”Iran to launch more satellites this year” (”Iran aikoo laukaista enemmän satelliitteja tänä vuonna”), viitataan AIO:n johtajan ilmoitukseen laukaista kantajan rakentama toinen satelliitti, jossa on aurinkopaneelit ja jonka tehtävänä on valokuvata Maata 250–370 kilometrin korkeudelta.
Kantaja väittää, että asiakirja MD 176/14 RELEX koskee rauhanomaisiin tarkoituksiin kehitettyä mikrosatelliittia. Se väittää myös, ettei se ole osallistunut asejärjestelmien suunnitteluun tai valmistukseen tai edellä mainitun satelliitin tai asiakirjassa MD 177/14 RELEX tarkoitetun satelliitin laukaisuun. Edellä mainituissa asiakirjoissa ei kantajan mukaan ole mitään näyttöä siitä, että niissä mainittujen satelliittien suunnittelu ja rakentaminen edesauttavat Iranin hallituksen jatkavan ydinaseiden levittämistä koskevaa ohjelmaansa.
On todettava, että asiakirjoissa MD 176/14 RELEX ja MD 177/14 RELEX ei ole mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että mainitut kaksi satelliittia ovat erityisesti sotilaskäyttöön suunniteltuja tai muunnettuja yhteisessä puolustustarvikeluettelossa tarkoitetussa merkityksessä (ks. edellä 66 kohta). Näissä asiakirjoissa ei myöskään viitata kantajan ja AIO:n väliseen satelliittien valmistusta koskevaan sopimukseen.
Se seikka, että Iranin puolustusministeri ilmoittaa AIO:n ensimmäisen satelliitin laukaisusta (ks. edellä 78 kohta), osoittaa kuitenkin, että tällä satelliitilla on merkitystä sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla. Myös se seikka, että AIO, joka laukaisee satelliitit, on itse kirjattuna luetteloihin siitä syystä, että se on osallistunut rakettien valmistukseen, vahvistaa tämän analyysin (ks. edellä 70 kohta). Tässä tilanteessa sillä kantajan esittämällä seikalla, ettei se ole mitenkään osallistunut laukaisujärjestelmien suunnitteluun tai valmistukseen, ei ole merkitystä, koska neuvosto moittii sitä ainoastaan satelliittien suunnitteluun tai tuotantoon liittyvästä toiminnasta.
Näin ollen kantajan satelliittien tuotantoon liittyvää toimintaa voidaan pitää riidanalaisessa arviointiperusteessa tarkoitettuna tukena Iranin hallitukselle.
– ”Älyvene”-kilpailuja koskeva yhteistyö Iranin puolustusministeriön ja IRGC:n kanssa
Osoittaakseen, että kantaja toimi yhteistyössä Iranin puolustusministeriön ja IRGC:n kanssa ”älyveneitä” koskevassa kilpailussa, neuvosto esitti yhtäältä asiakirjat MD 178/14 RELEX ja MD 179/14 RELEX, jotka sisältyvät sen asiakirja-aineistoon (ks. edellä 15 kohta), ja toisaalta vastauskirjelmänsä liitteenä Iran Daily Brief ‑päivälehden internetsivulla julkaistun 30.1.2014 päivätyn artikkelin.
Asiakirja MD 178/14 RELEX on uutistoimisto Fars News Agencyn julkaisema 12.5.2012 päivätty lehtiartikkeli. Tämä artikkeli, jonka otsikkona on ”Sharif Universityn ja puolustusministeriön välinen läheinen yhteistyö / Merivoimien ongelmat jätetään Iranissa huomiotta”, koskee haastattelua, jonka kantajan laivanrakennustekniikkaryhmän johtaja antoi mainitulle uutistoimistolle ja jossa kantajan organisaatiossa korkeassa asemassa oleva kyseinen henkilö mainitsee kantajan tiedekomitean ja puolustusministeriön Marine Industries Groupin välisen sopimuksen, joka koskee ”älyvene”-kilpailuja. Mainitun sopimuksen mukaan hyväksyttäville hankkeille ei aseteta mitään taloudellisia tai toiminnallisia rajoituksia. Tämä kantajan ja puolustusministeriön edellä mainitun elimen välinen yhteistyö oli puheena olevien asiakirjojen mukaan alkanut kaksi vuotta aiemmin.
Asiakirja MD 179/14 RELEX puolestaan sisältää muun muassa kantajan internetsivulta peräisin olevan artikkelin, joka on päivätty 21.1.2014 ja jonka otsikkona on ”Laivaston tuki ’älyvene’-kilpailujen voittajille”. Tämä artikkeli koskee puhetta, jonka IRGC:n merivoimien komentaja piti kolmannen ”älyvene”-kilpailun avajaistilaisuudessa ja jossa mainitaan tämän tyyppisten veneiden teknologisen kehittämisen strateginen merkitys ja IRGC:n merivoimien ja iranilaisten tutkimuskeskusten välinen yhteistyö.
Kantaja väittää, että asiakirjasta MD 178/14 RELEX ilmenee, että siinä mainitun haastattelun ajankohtana mistään hankkeista ei ollut päätetty. Mainitussa asiakirjassa ei myöskään ole mitään mainintaa mahdollisista hankkeista. Kantaja täsmentää vastauksessaan, että se oli järjestänyt ainoastaan yhden ”älyvene”-kilpailun. Asiakirja MD 179/14 RELEX, jossa kantajaa ei mainita, koskee näin ollen sen mukaan kilpailua, jota kantaja ei järjestänyt. IRGC:n merivoimien komentajan puheesta ei lisäksi kantajan mukaan ilmene, että kyseessä olevat laivat oli tarkoitettu sotilaskäyttöön. Neuvosto ei joka tapauksessa ole selittänyt, miksi kantajan osallistuminen laivojen – vaikka ne olisi tarkoitettu sotilaskäyttöön – suunnitteluun edesauttaa Iranin hallituksen ydinaseiden levittämistoimien jatkamista.
Neuvosto on vastauksessaan väittänyt, että kantajan väite, jonka mukaan se ei ole järjestänyt kolmatta ”älyvene”-kilpailua, osoitetaan vääräksi Iran Daily Brief ‑nimisen päivälehden internetsivulla julkaistulla artikkelilla, joka on vastauskirjelmän liitteenä.
Mainitun artikkelin, joka on päivätty 30.1.2014, otsikkona on ”IRGC:n merivoimien päällikkö: Älyveneiden organisaatio on järjestetty” (”IRGC commander: Organisation of Smart Combat Vessels established”). Artikkelissa todetaan, että puheessa, jonka IRGC:n merivoimien päällikkö piti kolmannen ”itsenäisiä pinta-aluksia” (Autonomous Surface Vehicles (ASV)) koskevan kilpailun avajaistilaisuudessa, joka pidettiin Sharif University of Technologyssä, todetaan, että IRGC oli perustanut ”älyveneistä” koostuvan taisteluosaston.
Mainitusta artikkelista ilmenee yhtäältä, että koska kantaja ei ole esittänyt tältä osin mitään selvityksiä, kolmas ”älyvene”-kilpailu koski aluksia, joita voidaan käyttää sotilaskäytössä. Siitä seikasta, että kyseisen kilpailun avajaistilaisuus pidettiin kantajan tiloissa, voidaan vastakkaisen näytön puuttuessa toisaalta päätellä, että kantaja oli osallisena kilpailun järjestämisessä.
Edellä mainittu 30.1.2014 päivätty artikkeli on näin ollen lisänäyttöä, jolla tuetaan asiakirjoissa MD 178/14 RELEX ja MD 179/14 RELEX olevia seikkoja, jotka koskevat kantajan ja IRGC:n puolustusministeriön yhteistyötä ”älyvene”-kilpailuissa (ks. edellä 85 ja 86 kohta). Artikkelissa ei ole uusia tosiseikkoja, joilla tuettaisiin kantajan nimen kirjaamista, vaan sillä ainoastaan tuetaan neuvoston 4.9.2014 päivätyssä kirjeessään (ks. edellä 15 kohta) jo esittämiä väitteitä ja vastataan kantajan unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn kuluessa esittämiin argumentteihin. Se voidaan näin ollen ottaa huomioon, vaikkei se sisällykään neuvoston asiakirja-aineistoon, eikä näin toimimalla loukata kantajan puolustautumisoikeuksia tai oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
Tästä seuraa, että neuvosto on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kantajan ”älyvene”-kilpailuihin liittyvä toiminta täytti riidanalaisen arviointiperusteen.
– Kantajan ja IRGC:n ilmavoimien välinen sopimus
Neuvosto on esittänyt kantajan tutkimus- ja teknologiaosaston ja IRGC:n ilmavoimien, joita edustaa näiden ilmavoimien SAK-tutkimusinstituutin (jäljempänä tutkimusinstituutti) johtaja, välisen sopimuksen, jonka nimenä on ”Sopimus avaruuden osoittamisesta Sharif’s Technology Housessa” (”Agreement to Assign Space in Sharif’s Technology House”) ja joka sisältyy neuvoston asiakirja-aineistoon viitenumerolla MD 180/14 RELEX.
Kantaja väittää, että kyse on pelkästä aiekirjeestä, jota ei ole allekirjoitettu. Tässä kirjeessä mainitaan sen mukaan lisäksi vain yhteistyön päälinjat, ja sitä on täydennettävä täsmällisillä toiminnallisilla sopimuksilla.
Neuvosto täsmentää, että asiakirja MD 180/14 RELEX on peräisin kantajan internetsivulta. Neuvosto väittää, että vaikka oletettaisiin, etteivät osapuolet ole allekirjoittaneet sopimusta, kyseinen sopimus on joka tapauksessa osoituksena todellisesta aikomuksesta luoda tietynasteista yhteistyötä kantajan ja tutkimusinstituutin välillä.
Tästä on todettava, että asiakirjasta MD 180/14 RELEX ilmenee, että sopimus oli tarkoitettu sen allekirjoitushetken ja 20.3.2013 väliseksi ajaksi ja että sen voimassaoloa voitiin jatkaa osapuolten yhteisellä sopimuksella toiminnan tason mukaan. Sopimuksen sisältö oli lisäksi edelleen nähtävillä kantajan internetsivulla riidanalaisten säännösten antamishetkellä 7.11.2014. Näistä seikoista voidaan olettaa, että kantajalla oli yhteyksiä IRGC:n ilmavoimiin tieteellisen ja teknologisen yhteistyön tekemiseksi.
Pitää tosin paikkansa, että – kuten kantaja toteaa – mainitussa sopimuksessa ei viitata nimenomaisesti toimintaan sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla. Sopimuksen lausekkeet osoittavat kuitenkin, että tutkimusinstituutilla ja täten IRGC:llä oli ratkaisevaa määräysvaltaa kantajan suhteisiin teollisuuteen nähden sekä tutkimushankkeiden valintaan ja valvontaan. Mainitusta sopimuksesta nimittäin ilmenee nimenomaisesti, että sen päätarkoituksena on kehittää ja organisoida kantajan ja teollisuuden välisiä suhteita ja pyrkiä vastaamaan teollisuuden tarpeisiin kantajalla jo olevien resurssien avulla. Tutkimusinstituutti muun muassa sitoutuu tekemään kantajan kanssa sopimuksen teollisuuden tarvitsemien tutkimushankkeiden toteuttamiseksi erityisesti mainitun instituutin tekemien ehdotusten perusteella (sopimuksen 5.1 kohta). Mainitussa kohdassa määritetään yrityksiä kiinnostavat erityisalat ja esitetään ne kantajalle sopimuksen tekemiseksi (sopimuksen 5.11 kohta). Kantaja puolestaan sitoutuu esittämään säännöllisesti selvityksiä teollisuuteen liittyvien tutkimustensa tuloksista (sopimuksen 6.1 kohta) ja tarjoamaan yliopistollisia resursseja, jotka liittyvät teollisuuteen (sopimuksen 6.4 kohta).
Näiden seikkojen perusteella ei yksinään voida katsoa, että kantaja tarjoaa tukea Iranin hallitukselle yhteiseen puolustustarvikeluetteloon kuuluvien laitteiden osalta (ks. edellä 67 kohta). On kuitenkin korostettava, että IRGC:n ilmavoimien kanssa tehdyssä edellä mainitussa sopimuksessa määrättiin kantajan ja tutkimusinstituutin välisestä läheisestä ja järjestelmällisestä yhteistyöstä kantajan tutkimustyön piirissä Iranin teollisuuden tarpeiden mukaisesti. Tätä sopimusta sovelletaan kaikkiin teollisuudenaloihin, mukaan luettuna sotilaalliset tai sotatarviketeollisuuden alat, joita kantajan nimen kirjaamisen perusteissa tarkoitetaan. Kun otetaan huomioon IRGC:n osallistuminen ydinohjelmaan ja ballististen ohjusten operatiiviseen valvontaan Iranissa (ks. edellä 70 kohta) sekä useisiin ratkaiseviin taloudenaloihin, sopimuksella vahvistetaan se, että kantajan Iranin hallitukselle tällä tavoin antama tuki täyttää merkityksellisyytensä puolesta riidanalaisen arviointiperusteen (ks. edellä 68 kohta).
– Kantajan ja kuuden muun yliopiston välinen sopimus puolustukseen liittyvästä tutkimuksesta
Osoittaakseen, että kantaja ja kuusi muuta yliopistoa olivat tehneet sopimuksen tukeakseen Iranin hallitusta puolustukseen liittyvällä tutkimuksella, neuvosto käytti perustana asiakirjaa MD 181/14 RELEX, joka sisältyy sen asiakirja-aineistoon ja joka sisältää joukon tietoja, jotka ovat peräisin iranilaisten uutistoimistojen, kuten IRNA:n, internetsivuilta, sikäli kuin kyse on sotilaallisesta kehityksestä Iranissa 15.6.–11.7.2012.
Mainitusta asiakirjasta ilmenee, että IRNA:n 23.6.2012 päivätyssä artikkelissa todetaan, että kantajan ja kuuden muun yliopiston välillä on allekirjoitettu yhteistyösopimus koulutuksen, yhteisen tutkimuksen ja osaamiskeskusten aloilla. Tiede-, tutkimus- ja teknologiaministeri on artikkelin mukaan korostanut tässä yhteydessä yliopistojen roolia ”vihollisen toimien ja maan yliopistomaailmaan kohdistuvien suunnitelmien neutralisoinnissa”. Artikkelin mukaan hän on ilmoittanut, että hänen ministeriönsä tarjoaa taloudellista tukea tutkimukseen ja toimintoihin puolustukseen liittyvillä aloilla.
Toisin kuin neuvosto väittää, edellä mainittu artikkeli ei kuitenkaan voi olla vihje kantajan tuesta Iranin hallitukselle riidanalaisessa arviointiperusteessa tarkoitetussa merkityksessä. Kyse on nimittäin yliopistojen välisestä yhteistyösopimuksesta, joka yleisesti ottaen koskee yliopistoille luonnollisesti kuuluvia opetus- ja tutkimustoimia. Tiede-, tutkimus- ja teknologiaministerin asiakirjassa MD 181/14 RELEX esitetyt lausunnot eivät tässä tilanteessa riitä – kaikenlaisen sopimuksen sisältöä koskevan konkreettisen tiedon puuttuessa – luomaan olettamaa siitä, että sopimus koskee erityisesti tutkimusta ja teknistä kehitystä puolustus- tai puolustustarvikkeiden alalla ja että sillä täten myötävaikutetaan tukeen Iranin hallitukselle.
– Miehittämättömien ilma-alusten suunnittelua koskevat yliopistokurssit
Kantaja toteaa asianmukaisesti, että neuvoston esittämät asiakirjat eivät sisällä mitään näyttöä siitä, että se tarjoaisi tiede-, tutkimus- ja teknologisministeriön valmistelemia kursseja miehittämättömien ilma-alusten suunnittelussa.
Koska tätä perustetta kantajan nimen kirjaamiseksi luetteloon ei ole näytetty toteen, sitä ei voida käyttää oikeuttamaan riidanalaisten säädösten antamista.
– Johtopäätös
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että perusteet, jotka esitettiin kantajan nimen kirjaamiseksi luetteloihin ja jotka koskevat yhtäältä sen toimintaa satelliittialalla ja toisaalta ”älyvenealalla”, on näytetty riittävällä tavalla toteen, kuten edellä 83 ja 92 kohdassa on katsottu. Kantajan ja IRGC:n ilmavoimien välisellä sopimuksella lisäksi vahvistetaan kantajan sitoutuminen Iranin hallitukseen sotilaallisilla tai sotatarviketeollisuuden aloilla (ks. edellä 98 kohta) Nämä seikat kokonaisuudessaan arvioituna oikeuttavat näin ollen kantajan nimen kirjaamisen riidanalaisiin säädöksiin riidanalaisen arviointiperusteen nojalla.
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee omaisuudensuojan ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
Kantaja väittää ensinnäkin, että koska sen nimen uudelleenkirjaaminen luetteloihin ei ollut perusteltua, riidanalaisilla säädöksillä loukataan omaisuudensuojaa ja suhteellisuusperiaatetta.
Kantaja moittii neuvostoa siitä, ettei se ole ottanut huomioon sitä, ettei se ole kaupallinen yritys vaan yliopisto. Näin ollen sen nimen kirjaaminen luetteloihin ei vaikuta ainoastaan sen omiin oikeuksiin vaan myös sen opettajakuntaan ja oppilaisiin. Kirjaaminen ei sen mukaan ole oikeasuhteista, koska sillä loukataan myös sen tieteellisten yhteistyökumppaneiden oikeuksia, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen ensimmäisessä lisäpöytäkirjassa 1 olevassa 2 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 14 artiklassa vahvistettua oikeutta koulutukseen ja mainitun yleissopimuksen 10 artiklassa ja perusoikeuskirjan 11 artiklassa vahvistettua sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta.
Kantaja väittää lopuksi vielä, että riidanalaisilla säädöksillä on negatiivinen vaikutus sen tutkimus- ja opetustoimintaan erityisesti, koska sen alkuperäisestä kirjaamisesta lähtien julkaisijat ovat lakanneet julkaisemasta iranilaisten kirjoittajien artikkeleita ja peruuttaneet sopimuksia, joita niillä oli kantajan kanssa ja jotka koskivat viiden teoksen julkaisemista englanniksi, koska se ei enää saa Euroopassa julkaistuja lehtiä, teoksia ja tieteellisiä luetteloita, koska se ei voi enää hankkia tutkimusmateriaalia ja laboratorioita Euroopan unionin jäsenvaltioista eikä sillä ole enää pääsyä eräille internetin tutkimussivustoille ja koska sen jäsenet eivät enää saa viisumia tullakseen Euroopan unionin jonkin jäsenvaltion alueelle.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaate kuuluu Euroopan unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, ja se edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin oikeuden säännöksessä säädettyjen keinojen avulla ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi (ks. tuomio 13.9.2013, Makhlouf v. neuvosto,
T-383/11
, Kok.,
EU:T:2013:431
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että siitä seikasta, että riidanalaisilla säädöksillä ei vaikuteta ainoastaan kantajan omistusoikeuteen vaan myös sen tutkimus- ja opetustoimintaan ja jopa muihin edellä 107 kohdassa mainittuihin oikeuksiin, ei voida päätellä, että mainitut säädökset eivät olisi oikeasuhteisia. Sikäli kuin kantaja antaa riidanalaisissa säädöksissä tarkoitetuilla tutkimus- ja tuotekehittelytoiminnoilla Iranin hallitukselle sovellettavassa säännöstössä kiellettyä tukea, kuten edellä 104 kohdassa todetaan, neuvosto on voinut harkintavaltansa rajoja ylittämättä katsoa, että kantajan nimen kirjaaminen uudestaan luetteloihin oli asianmukainen ja tarpeellinen toimenpide ydinaseiden levittämisen ehkäisemiseksi.
Tästä seuraa, että kolmas kanneperuste on hylättävä.
Neljäs kanneperuste, joka koskee harkintavallan väärinkäyttöä
Kantaja väittää ensimmäiseksi, että siitä seikasta, että neuvoston esittämillä asiakirjoilla ei voida tukea sen nimen kirjaamisen perusteita, ilmenee, että neuvosto on tosiasiassa perustanut arviointinsa muihin perusteisiin kuin niihin, jotka mainitaan alkuperäisessä kirjaamispäätöksessä, joka kumottiin edellä 14 kohdassa mainitulla tuomiolla Sharif University of Technology v. neuvosto (
EU:T:2014:607
).
Tällä argumentoinnilla ainoastaan toistetaan käsiteltävän kanneperusteen tueksi väitteet, jotka kantaja esitti jo ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä ja joiden mukaan neuvosto ei ole toimittanut sille tiettyjä sen asiakirja-aineistossa olevia tietoja, joihin riidanalaiset säädökset perustuvat. Tämä argumentointi on näin ollen hylättävä edellä 33–35 kohdassa mainituista syistä, joihin tässä yhteydessä voidaan viitata.
Kantaja väittää toiseksi, että luetteloihin kirjatuista kolmesta yliopistosta se on ainoa, jonka kirjaaminen perustuu riidanalaiseen arviointiperusteeseen. Kahden muun yliopiston kirjaaminen perustuu sen mukaan arviointiperusteeseen, joka koskee osallistumista Iranin ydinohjelmaan. Kantaja katsoo tässä yhteydessä, että niiden viiden ylipiston, jotka ovat sen kanssa osapuolina sopimuksessa, jolla tuetaan Iranin hallitusta puolustukseen liittyvässä tutkimuksessa ja joka mainitaan eräässä riidanalaisten säädösten perusteessa, kirjaamatta jättämisestä ilmenee, että sen nimen kirjaaminen perustuu todellisuudessa muuhun perusteeseen.
Tästä on todettava, että edellä 114 kohdassa mainitulla väitteellä kahden muun yliopiston kirjaamisesta muilla perusteilla, ei ole käsiteltävässä asiassa merkitystä. Myöskään se seikka, että viiteen muuhun yliopistoon, jotka ovat osapuolina sopimuksessa, joka mainitaan eräässä perusteessa, jolla perusteltiin kantajan nimen kirjaamista uudestaan luetteloihin, ei ole kohdistettu rajoittavia toimenpiteitä riidanalaisen arviointiperusteen nojalla, ei voi olla viite harkintavallan väärinkäytöstä.
Riidanalaisten säädösten perusteluista ilmenee, että kantajan osallistuminen mainittuun sopimukseen on vain yksi viidestä perusteesta, jotka sen nimen uudelleenkirjaamiseksi esitettiin. Riidanalaisissa säädöksissä mainituista muista perusteista kolme koskee satelliittien tuotantoon liittyviä yhteistyösopimuksia Iranin hallituksen yksikköjen kanssa, ”älyveneitä” koskevien kilpailujen järjestämistä ja strategista ja organisatorista yhteistyötä IRGC:n kanssa (ks. edellä 46 kohta). Kuten edellä 104 kohdassa todetaan, näillä kolmella muulla perusteella, kun niitä arvioidaan kokonaisuudessaan, oikeutetaan kantajan nimen uudelleenkirjaaminen, kun taas peruste, joka koskee edellä mainittua kuuden yliopiston välistä sopimusta puolustukseen liittyvän tutkimuksen alalla, katsottiin toteen näyttämättömäksi (ks. edellä 101 kohta).
Kaikista edellä esitetyistä syistä neljäs kanneperuste on hylättävä.
Täten vaatimus riidanalaisten säädösten kumoamiseksi on hylättävä.
2.
Vahingonkorvausvaatimus
Kantaja väittää, että sen nimen perusteeton uudelleenkirjaaminen luetteloihin on aiheuttanut vahinkoa sen maineelle. Uudelleenkirjaamisen kumoaminen ei sen mukaan riitä korvaamaan tätä vahinkoa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unioni on SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa elintensä lainvastaisesta menettelystä, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: unionin toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (ks. tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
, Kok.,
EU:C:2008:476
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Safa Nicu Sepahan v. neuvosto,
T-384/11
, Kok.,
EU:T:2014:986
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden vastuun syntymisen edellytysten kumulatiivisuus tarkoittaa sitä, että jos yksi niistä jää täyttymättä, vahingonkorvauskanne on hylättävä kokonaisuudessaan, eikä ole tarpeen tutkia muita edellytyksiä (tuomio 8.5.2003, T. Port v. komissio, Kok.,
EU:C:2003:259
,
kohta ja edellä 120 kohdassa mainittu tuomio Safa Nicu Sepahan v. neuvosto,
EU:T:2014:986
,
kohta).
Koska edellytys, joka koskee kantajan nimen kirjaamisen lainvastaisuutta, ei käsiteltävässä asiassa täyty, kuten edellä 118 kohdassa on todettu, kantajan vahingonkorvausvaatimus ja näin ollen kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska valittajan vaatimukset ja kanneperusteet on hylätty ja koska neuvosto on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Sharif University of Technology vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut.

Van der Woude
Wiszniewska-Białecka
Ulloa Rubio
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä huhtikuuta 2016
Allekirjoitukset
Sisällys

Asian tausta

Oikeudenkäyntimenettely ja osapuolten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

1. Kumoamisvaatimuksen tarkastelu

Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu puolustautumisoikeuksien ja tuomioistuimen tarjoamaa tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamiseen

Toinen kanneperuste, joka koskee oikeudellista virhettä ja ilmeisiä arviointivirheitä

Riidanalaisen arviointiperusteen tulkinta suhteessa riidanalaisten säädösten perusteissa tarkoitettuihin sotilaallisiin tai sotatarviketeollisuuden aloihin

Neuvoston esittämät todisteet

– AIO:n kanssa tehty sopimus satelliittien tuotannosta

– ”Älyvene”-kilpailuja koskeva yhteistyö Iranin puolustusministeriön ja IRGC:n kanssa

– Kantajan ja IRGC:n ilmavoimien välinen sopimus

– Kantajan ja kuuden muun yliopiston välinen sopimus puolustukseen liittyvästä tutkimuksesta

– Miehittämättömien ilma-alusten suunnittelua koskevat yliopistokurssit

– Johtopäätös

Kolmas kanneperuste, joka koskee omaisuudensuojan ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista

Neljäs kanneperuste, joka koskee harkintavallan väärinkäyttöä

2. Vahingonkorvausvaatimus

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.