CELEX: 62019CJ0168
Eelotsusetaotlus
Isikute vaba liikumine
ELTL artikkel 21
Kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõte
ELTL artikkel 18
Topeltmaksustamise vältimise leping
Avaliku sektori töötajad
Pensionär, kes elab muus liikmesriigis kui talle vanaduspensioni maksev liikmesriik ja kellel ei ole elukohaliikmesriigi kodakondsust
Tulumaks
Väidetav maksusoodustuste kaotus
Väidetav liikumisvabaduse piiramine ja väidetav diskrimineerimine

Eelotsusetaotlused puudutavad ELTL artiklite 18 ja 21 tõlgendamist.
Taotlused on esitatud kahes kohtuvaidluses, mille pooled on vastavalt HB ja IC ühelt poolt ning teiselt poolt Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Itaalia Riiklik Sotsiaalkindlustusamet) ning mis puudutavad INPSi keeldumist maksta HB‑le ja IC‑le vanaduspensione ilma neilt Itaalia makse kinni pidamata.
Õiguslik raamistik
Roomas 14. mail 1980 allkirjastatud Itaalia Vabariigi ja Portugali Vabariigi vahelise lepingu tulumaksuga topeltmaksustamise vältimiseks ning sellest maksust kõrvalehoidmise takistamiseks (convenzione tra la Repubblica italiana e la Repubblica portoghese per evitare le doppie imposizioni e prevenire l’evasione fiscale in materia di imposte sul reddito), mille Itaalia Vabariik ratifitseeris 10. juuli 1982. aasta seadusega nr 562 (legge n. 562,
GURI
nr 224 regulaarne lisa, 16.8.1982), (edaspidi „Itaalia-Portugali leping“), artikkel 18 sätestab:
„Piiramata artikli 19 lõike 2 kohaldamist, kuuluvad pensionid ja muu sarnane tulu, mida makstakse lepinguosalise riigi residendile varasema töö eest, maksustamisele ainult selles riigis.“
Itaalia-Portugali lepingu artikli 19 lõige 2 näeb ette:
„a)
Pensionid, mida lepinguosaline riik või mõni tema poliitiline või halduslik allüksus või kohalik omavalitsusüksus maksab füüsilisele isikule selle riigi või kohaliku omavalitsusüksuse jaoks tehtud töö eest kas otse või tehes makseid enda moodustatud fondidest, kuuluvad maksustamisele ainult selles riigis.
b)
Neid pensione maksustatakse aga ainult teises lepinguosalises riigis siis, kui füüsiline isik on selle riigi resident ja tal on selle riigi kodakondsus.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimus
Itaalia kodanikud HB ja IC on Itaalia avaliku sektori endised teenistujad. Mõlemad saavad INPSi makstavat vanaduspensioni. Pärast Portugali elama asumist taotlesid nad 2015. aastal INPSilt, et viimane maksaks neile Itaalia-Portugali lepingu artikli 18 ja artikli 19 lõike 2 alusel igakuise vanaduspensioni brutosumma, ilma et Itaalia Vabariik peaks sellelt kinni maksu. INPS jättis need taotlused rahuldamata, leides, et Itaalia-Portugali lepingu artikli 19 kohaselt tuleb Itaalia avaliku sektori pensionäre erinevalt Itaalia erasektori pensionäridest maksustada Itaalias ja üksnes selles lepinguosalises riigis. HB ja IC esitasid mõlemad nende otsuste peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule Corte dei conti – Sezione Giurisdizionale per la Regione Puglia (Itaalia kontrollikoja Apuulia maakonna kohtuasjade koda) kaebuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Itaalia-Portugali leping näeb ette ilmse ebavõrdse kohtlemise Portugalis elavate Itaalia erasektori ja avaliku sektori pensionäride vahel, kuna kaudselt koheldakse esimesi maksualaselt soodsamalt kui teisi, mis selle kohtu arvates kujutab endast ELTL artikliga 21 kõigile Euroopa Liidu kodanikele tagatud liikumisvabaduse takistust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et Portugali elama asunud Itaalia kodanike vanaduspensioni erinev maksustamine sõltuvalt sellest, kas tegemist on endiste avaliku sektori teenistujatega või endiste erasektori töötajatega, kujutab endast ELTL artikliga 18 keelatud diskrimineerimist kodakondsuse alusel, kuna Portugalis maksustamiseks piisab endiste erasektori töötajate puhul elukohatingimusest, samas kui endised avaliku sektori teenistujad peavad lisaks omandama Portugali kodakondsuse.
Neil asjaoludel otsustas Corte dei conti – Sezione Giurisdizionale per la Regione Puglia (Itaalia kontrollikoja Apuulia maakonna kohtuasjade koda) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise küsimuse, mis on mõlemas liidetud kohtuasjas sõnastatud ühesuguselt:
„Kas ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi õigusnormid näevad ette, et seal maksustatakse teises liikmesriigis elava niisuguse isiku tulu, kes on saanud kogu oma tulu esimesest liikmesriigist, kuid kellel ei ole teise riigi kodakondsust, ja millest tulenevalt ei kohaldata tema suhtes selle teise liikmesriigi maksusoodustusi?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et sellise teises liikmesriigis elava isiku tulu, kes on kogu oma tulu saanud esimeses liikmesriigis, kuid kellel ei ole teise liikmesriigi kodakondsust, maksustatakse üksnes esimesena nimetatud liikmesriigis, mistõttu ei saa see isik teises liikmesriigis antavaid maksusoodustusi.
Esmalt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul vajaduse korral talle esitatud küsimused ümber sõnastada (3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, punkt
).
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei täpsusta, kas põhikohtuasja kaebajad asusid Portugali elama pärast kutsetegevuse täielikku lõpetamist või mitte, leiab ta, et nende olukorda reguleerib ELTL artikkel 21, mis käsitleb liidu kodanike liikumisvabadust. EL toimimise lepingu sellele sättele tuginedes näib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule viitavat, et elukoha üleviimine toimus pärast põhikohtuasja kaebajate kutsetegevuse täielikku lõpetamist. Seetõttu analüüsib Euroopa Kohus esitatud küsimust üksnes sellest asjaolust lähtudes.
Teiseks tuleb vastupidi sellele, mida väidavad Belgia ja Rootsi valitsus oma kirjalikes seisukohtades, märkida, et ELTL artikkel 18, mis näeb ette kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte, on kohaldatav sellise olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjades.
Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, et iga liidu kodanik võib tugineda ELTL artiklis 18 sätestatud kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelule olukorras, kus ta on kasutanud ELTL artikliga 21 antud põhivabadust liikmesriikide territooriumil liikuda ja elada (vt selle kohta 13. novembri 2018. aasta kohtuotsus Raugevicius,
C‑247/17
,
EU:C:2018:898
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika, ja 13. juuni 2019. aasta kohtuotsus TopFit ja Biffi,
C‑22/18
,
EU:C:2019:497
, punkt
).
Kolmandaks ja viimaseks ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et Itaalia-Portugali lepingu artikli 18 ja artikli 19 lõike 2 – mis on sõnastatud samamoodi nagu Majanduskoostöö ja Arengu Organisatsiooni (OECD) väljatöötatud tulu ja kapitali maksustamise näidislepingu 2014. aasta redaktsiooni vastavad sätted – eesmärk on jagada pensionidega seoses maksustamispädevust Itaalia Vabariigi ja Portugali Vabariigi vahel ning selles osas sisaldavad need sätted erinevaid ühendavaid tegureid olenevalt sellest, kas maksukohustuslased töötasid erasektoris või avalikus sektoris. Viimati nimetatud maksukohustuslaste kategooria puhul maksustatakse neid põhimõtteliselt vanaduspensioni maksvas riigis, välja arvatud juhul, kui neil on nende elukohaks oleva teise lepinguosalise riigi kodakondsus.
Neist sissejuhatavatest kaalutlustest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas ELTL artiklitega 18 ja 21 on vastuolus kahe liikmesriigi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingust tulenev maksustamissüsteem, mille kohaselt jagatakse vanaduspensionide maksustamist puudutav maksustamise pädevus nende liikmesriikide vahel vastavalt sellele, kas pensionide saajad töötasid erasektoris või avalikus sektoris, ja viimasel juhul olenevalt sellest, kas neil on elukohaliikmesriigi kodakondsus või mitte.
Sellega seoses tuleb meenutada, et kui Euroopa Kohtule on esitatud eelotsusetaotlused, mis puudutavad küsimust, kas liidu liikmesriikide vahel topeltmaksustamise vältimiseks sõlmitud lepingud peavad olema kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega ja üldiselt liidu esmase õigusega tagatud liikumisvabadustega, on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigid võivad topeltmaksustamise vältimisele suunatud kahepoolsete lepingute raames nende vahel maksustamise pädevuse jagamisel ühendavad tegurid vabalt kindlaks määrata (19. novembri 2015. aasta kohtuotsus Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle tuleb nentida, et sellise topeltmaksustamise vältimise lepingu – nagu on Itaalia-Portugali leping – eesmärk on vältida olukorda, kus sama tulu maksustatakse mõlemas lepingu osalisriigis, ja mitte tagada seda, et ühes osalisriigis maksukohustuslaselt sissenõutud maks ei oleks suurem sellest, mida tal tuleks maksta teises osalisriigis (vt analoogia alusel 19. novembri 2015. aasta kohtuotsus Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sel eesmärgil oleks liikmesriikidel mõistlik kasutada rahvusvahelises maksualases praktikas järgitavaid kriteeriume ja – nagu käesoleva kohtuotsuse punktist 14 nähtuvalt tegid käesoleval juhul Itaalia Vabariik ja Portugali Vabariik – eelkõige OECD väljatöötatud tulu ja kapitali maksustamise näidislepingut, mille 2014. aasta redaktsiooni artikli 19 lõikes 2 on ette nähtud sellised ühendavad tegurid nagu maksjariik ja kodakondsus (vt selle kohta 12. mai 1998. aasta kohtuotsus Gilly,
C‑336/96
,
EU:C:1998:221
, punkt
, ja 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Sauvage ja Lejeune,
C‑602/17
,
EU:C:2018:856
, punkt
).
Järelikult, kui liikmesriikide vahel topeltmaksustamise vältimiseks sõlmitud lepingu sättes, mille eesmärk on maksustamispädevuse jagamine, on kasutatud kodakondsuse kriteeriumi, ei saa seda kodakondsusele tuginevat eristamist pidada keelatud diskrimineerimiseks (19. novembri 2015. aasta kohtuotsus Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti ei saa vanaduspensioni maksma kohustatud riigi („maksjariik“) määratlemine isikuna, kes on pädev maksustama avalikust sektorist saadavaid pensione, tuua iseenesest kaasa negatiivseid tagajärgi asjaomastele maksukohustuslastele, kuna see, kas neile maksukohustuslastele on ette nähtud soodne või ebasoodne maksualane kohtlemine, ei ole tegelikult tingitud ühendava teguri valikust, vaid pädeva riigi maksustamistasemest, kui otseste maksude määrasid ei ole liidu tasandil ühtlustatud (vt selle kohta 12. mai 1998. aasta kohtuotsus Gilly,
C‑336/96
,
EU:C:1998:221
, punkt
).
Käesoleva kohtuotsuse punktides 16–20 viidatud Euroopa Kohtu praktikast tulenevate põhimõtete kohaldamisest põhikohtuasjade asjaoludele tuleneb, et erinev kohtlemine, mis sai põhikohtuasja kaebajatele väidetavalt osaks, tuleneb maksustamispädevuse jagamisest Itaalia-Portugali lepingu poolte vahel ja on tingitud erinevustest nende lepingupoolte maksusüsteemides. Kuid seda, millised ühendavad tegurid pooled omavahel maksustamise pädevuse jagamiseks valivad, nagu on käesoleval juhul vanaduspensioni maksma kohustatud riik ja kodakondsus, ei saa aga iseenesest pidada ELTL artiklitega 18 ja 21 keelatud diskrimineerimiseks (vt analoogia alusel 19. novembri 2015. aasta kohtuotsus Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, punkt
).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklitega 18 ja 21 ei ole vastuolus kahe liikmesriigi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingust tulenev maksustamissüsteem, mille kohaselt jagatakse vanaduspensionide maksustamist puudutav maksustamise pädevus nende liikmesriikide vahel vastavalt sellele, kas pensionide saajad töötasid erasektoris või avalikus sektoris, ja viimasel juhul olenevalt sellest, kas neil on elukohaliikmesriigi kodakondsus või mitte.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

ELTL artiklitega 18 ja 21 ei ole vastuolus kahe liikmesriigi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingust tulenev maksustamissüsteem, mille kohaselt jagatakse vanaduspensionide maksustamist puudutav maksustamise pädevus nende liikmesriikide vahel vastavalt sellele, kas pensionide saajad töötasid erasektoris või avalikus sektoris, ja viimasel juhul olenevalt sellest, kas neil on elukohaliikmesriigi kodakondsus või mitte.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.