CELEX: 62016TJ0751
Ekonominė ir pinigų politika
Kredito įstaigų prudencinė priežiūra
Reglamento (ES) Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktas ir 3 dalis
Sverto koeficiento apskaičiavimas
ECB atsisakymas leisti ieškovui, apskaičiuojant sverto koeficientą, neįtraukti tam tikrų sąlygas atitinkančių pozicijų
Reglamento (ES) Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis
ECB diskrecija
Teisės klaidos
Akivaizdi vertinimo klaida

Ginčo aplinkybės
Crédit mutuel
yra necentralizuota bankų grupė, kurią sudaro vietinių
Crédit mutuel
kasų, turinčių kooperatinių bendrovių statusą, tinklas, jam priklauso ir ieškovė, o
Confédération nationale du Crédit mutuel
(
Crédit mutuel
nacionalinė konfederacija) yra šio tinklo centrinis subjektas, kaip tai suprantama pagal Prancūzijos
Code monétaire et financier
(Pinigų ir finansų kodeksas, toliau – CMF) L.511-30 ir L.511-31 straipsnius. Kaip svarbiam subjektui, kaip tai suprantama pagal 2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1024/2013, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (
OL L 287, 2013, p. 63
), 6 straipsnio 4 dalį,
Crédit mutuel
taikoma Europos Centrinio Banko (ECB) prudencinė priežiūra.
2015 m. birželio 23 d. ieškovė, remdamasi 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (
OL L 176, 2013, p. 1
, klaidų ištaisymai
OL L 208, 2013, p. 68
ir
OL L 321, 2013, p. 6
) 429 straipsnio 14 dalimi, savo ir visų
Crédit mutuel
grupės subjektų vardu paprašė ECB leidimo apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti pozicijų, kurias sudarė iš jos užsisakytų reguliuojamųjų produktų suma ir kurias ji buvo įpareigota perleisti Prancūzijos viešajai įstaigai
Caisse des dépôts et consignations
(CDC).
Atitinkami produktai yra
Livret A
(taupomoji knygelė A), reglamentuojama Prancūzijos pinigų ir finansų kodekso (toliau – CMF) L.221-1–L.221-9 straipsniais,
Livret d’épargne populaire
(populiari taupomoji knygelė, LEP), reglamentuojama CMF L.221-13–L.221-17-2 straipsniais, ir
Livret de développement durable et solidaire
(tvarumo ir solidarumo taupomoji knygelė, LDD), reglamentuojama CMF L.221-27 straipsniu. Pagal CMF L. 221-5 straipsnį dalis
Livret A
ir LDD surinktų indėlių kaupiama CDC valdomame lėšų kaupimo fonde. Pagal CMF R.221-58 straipsnį ta pati nuostata taikoma ir LEP.
2016 m. birželio 8 d. ECB perdavė ieškovei sprendimo atsisakyti taikyti prašomą nukrypti leidžiančią nuostatą projektą. ECB suteikė ieškovei dviejų savaičių laikotarpį savo pastaboms pateikti.
2016 m. birželio 21 d. ieškovė pateikė savo rašytines pastabas dėl šio sprendimo projekto ir pakartojo savo prašymą leisti pasinaudoti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nustatyta nukrypti leidžiančia nuostata.
2016 m. liepos 6 d. ECB patalpose įvyko ieškovės ir ECB atstovų susitikimas.
2016 m. rugpjūčio 24 d. ECB, vadovaudamasis Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktu ir 10 straipsniu bei Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalimi, priėmė Sprendimą ECB/SSM/2016-9695000CG7B84NLR5984/92, (toliau – ginčijamas sprendimas).
ECB visų pirma atsisakė į sverto koeficiento apskaičiavimą leisti neįtraukti CDC perleistų pozicijų sumų, kurias sudarė dalis į
Livret A
, LDD ir LEP deponuotų sumų, kurias ieškovė privalėjo perduoti CDC.
ECB, pirma, pripažino, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies a–c punktuose nustatytos sąlygos yra įvykdytos visų pirma dėl to, kad CDC turėjo būti laikoma viešojo sektoriaus subjektu, kad prudencinės priežiūros tikslais CDC pozicijos buvo vertinamos pagal to paties reglamento 116 straipsnio 4 dalį ir galiausiai kad ieškovė privalėjo perduoti dalį
Livret A
, LDD ir LEP laikomų santaupų sumų CDC bendrojo intereso investicinius projektams finansuoti. ECB iš esmės taip pat pabrėžė, kad šios sąlygos nebuvo tenkinamos, kiek tai susiję su reguliuojamąja santaupų dalimi, dėl kurios nėra prievolės pervesti lėšas į CDC sąskaitą, neatsižvelgiant į jų naudojimo tikslus.
Antra, ECB laikėsi nuomonės, kad iš Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies formuluotės matyti, kad jis turi diskreciją spręsti, ar, apskaičiuojant sverto koeficientą, reikia įtraukti šioje nuostatoje nustatytas sąlygas atitinkančias pozicijas. Iš esmės jis nusprendė, kad net tuo atveju, kai šios sąlygos tenkinamos, gali būti prudencinių priežasčių, kuriomis remiantis prašymas leisti taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą pagal šią nuostatą gali būti atmestas. Šiuo klausimu jis atsižvelgė į sverto koeficiento taikymo tikslą, t. y. užtikrinti paprastą ir skaidrų požiūrį į kredito įstaigos pozicijos rizikos lygį, kuris nebūtų pasvertas atsižvelgiant į riziką, kurią kelia įvairios jos pozicijų sudedamosios dalys, kad būtų išvengta pernelyg didelio šių pozicijų augimo, palyginti su nuosavomis lėšomis.
Trečia, ECB apskaičiavo, kad sumos, kurias ieškovė pervedė CDC, yra sverto koeficientui apskaičiuoti tinkamos pozicijos. Jis nurodė tris motyvus. Pirmasis motyvas, kurį jis apibūdino kaip „pirmąją nuorodą“, pagrįstas surinktų santaupų apskaita. Iš to ECB padarė išvadą, kad reguliuojamieji taupomieji indėliai buvo įtraukti į ieškovės balanso įsipareigojimų dalį, o CDC pervestos sumos – į balanso turto dalį, ir kad ieškovė ir toliau buvo atsakinga už santaupų poziciją, kuriai buvo priskirtos CDC pervestos sumos. Jis pridūrė, kad ieškovė privalėjo valdyti operacinę riziką, susijusią su reguliuojamaisiais taupomaisiais indėliais. Antrasis motyvas yra ieškovės sutartinis įsipareigojimas grąžinti klientų indėlius, neatsižvelgiant į tai, ar lėšos, kurias ji pervedė CDC, jai grąžintos. Trečiasis motyvas grindžiamas laikotarpiu tarp ieškovės ir CDC pozicijų koregavimo suderinimo tikslais. ECB laikėsi nuomonės, kad per šį laikotarpį laukiant, kol CDC perves lėšas, ieškovei gali tekti labai skubiai parduoti turtą. Baigdamas ECB iš šių motyvų padarė išvadą, kad CDC lėšų perdavimo ieškovei mechanizmas yra netobulas ir keliantis susirūpinimą prudenciniu atžvilgiu, todėl prašymas buvo atmestas pagrįstai.
Procesas ir šalių reikalavimai
2016 m. spalio 28 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
2017 m. kovo 1 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Suomijos Respublika paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti ECB reikalavimų. 2017 m. gegužės 16 d. nutartimi Bendrojo Teismo antrosios kolegijos pirmininkas leido Suomijos Respublikai įstoti į bylą palaikyti ECB reikalavimų ir patenkino ieškovės prašymą užtikrinti konfidencialumą į bylą įstojusios šalies prašymu.
2017 m. birželio 15 d. Suomijos Respublika pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimą. Ieškovė pateikė savo pastabas dėl minėto paaiškinimo per nustatytą terminą. ECB pastabų nepateikė.
Ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. liepos 11 d., ieškovė paprašė Bendrojo Teismo dalį triplike išdėstytų argumentų pripažinti nepriimtinais, nes jie sudaro naują ieškinio pagrindą, pateiktą vykstant procesui, kaip nurodyta Bendrojo Teismo procedūros reglamento 84 straipsnyje.
Savo rašytinėse pastabose, kurias Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. liepos 28 d., ECB išreiškė savo poziciją dėl ieškovės prašymo, teigdama, kad aptariamais argumentais išplečiami argumentai, išdėstyti jo atsiliepime į ieškinį, todėl jie negali būti nepriimtini, kaip teigia ieškovė.
Atsižvelgdamas į antrosios kolegijos pateiktą pasiūlymą Bendrasis Teismas nusprendė, kad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 28 straipsnį turi perduoti bylą išplėstinės sudėties kolegijai.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pasiūlymu Bendrasis Teismas (antroji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinį nagrinėjimą.
2018 m. balandžio 24 d. posėdyje buvo išklausyti šalių pasisakymai ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo per posėdį pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priteisti iš ECB bylinėjimosi išlaidas.
ECB ir Suomijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti ieškovė nurodė keturis ieškinio pagrindus. Pirmasis, pagrindinis, ieškinio pagrindas grindžiamas įgaliojimų viršijimu priimant ginčijamą sprendimą. Antrasis ieškinio pagrindas, pateiktas subsidiariai pirmojo ieškinio pagrindo atžvilgiu, yra grindžiamas ECB padaryta teisės klaida. Trečiasis ieškinio pagrindas, pateiktas subsidiariai antrojo ieškinio pagrindo atžvilgiu, yra grindžiamas argumentu, kad ginčijamas sprendimas akivaizdžiai klaidingas ir neproporcingas. Ketvirtasis ieškinio pagrindas yra susijęs su pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimu.
Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė kaltina ECB, kad jis pripažino turįs diskreciją taikyti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, nors iš tikrųjų tokių įgaliojimų neturi.
Vertinant antrąjį, trečiąjį, ketvirtąjį ir penktąjį ieškinio pagrindus, pažymėtina, kad jais, darant prielaidą, kad ECB turi šią diskreciją, ginčijamas ECB naudojimosi ja teisėtumas. Todėl šiuos pagrindus dera nagrinėti kartu.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su įgaliojimų viršijimu
Iš esmės ieškovė teigia, kad ECB, pripažindamas, jog turi diskreciją įgyvendinti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, ginčijamą sprendimą priėmė piktnaudžiaudamas įgaliojimais. Visų pirma ieškovė nurodo, kad, Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį aiškinant taip, kad pagal ją ECB suteikiama diskrecija spręsti, pažeidžiamas kompetencijos suteikimo principas, nes tik Europos Komisijai yra suteikta kompetencija iš dalies keisti šį reglamentą ir ji negali perdeleguoti savo diskrecijos. Be to, pasak ieškovės, nors Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje vartojamas veiksmažodis „galėti“, tai savaime nereiškia, kad ECB buvo suteikta tam tikra diskrecija, ir šią diskreciją pripažinti draudžiama atsižvelgiant tiek į šioje teisės nuostatoje nustatytas nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygas, tiek į tikslus, kurių siekia teisės aktų leidėjas, tiek į gero administravimo ir teisinio tikrumo principus, nes pagal juos ECB veikiau turi paprasčiausią įgaliojimą tikrinti, kad būtų įvykdytos Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nustatytos sąlygos.
ECB, palaikomas Suomijos Respublikos, ginčija ieškovės argumentus.
Reikia pažymėti, kad ECB kompetencija priimti ginčijamą sprendimą kyla iš Reglamento Nr. 1024/2013, o jo įgaliojimų apimtis yra nustatoma pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį.
Kiek tai susiję su ECB kompetencija priimti ginčijamą sprendimą, reikia priminti, kad, pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktą ECB buvo pavesta „užtikrinti, kad būtų laikomasi 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nurodytų aktų, kuriais kredito įstaigoms nustatyti rizikos ribojimo reikalavimai nuosavų lėšų reikalavimų, pakeitimo vertybiniais popieriais, didelių pozicijų ribų, likvidumo, sverto, atskaitomybės ir su šiais klausimais susijusios informacijos viešo atskleidimo srityse“. Be to, kadangi ieškovė yra svarbus subjektas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1024/2013 6 straipsnio 4 dalį, įgyvendinant bendrą priežiūros mechanizmą (BPM) (2017 m. gegužės 16 d. Bendrojo Teismo sprendimas Landeskreditbank Baden Württemberg / ECB,
T‑122/15
, dėl kurio nagrinėjamas apeliacinis skundas,
EU:T:2017:337
,
punktas), šios užduoties įgyvendinimas yra priskirtas tiesioginei ECB, o ne nacionalinių valdžios institucijų kompetencijai.
Pagal Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 3 dalį „[v]ykdydamas šiuo reglamentu jam pavestus uždavinius ir siekdamas užtikrinti aukštus priežiūros standartus ECB taiko visą atitinkamą Sąjungos teisę“. Tarp taikytinų teisės nuostatų yra ir Reglamentas Nr. 575/2013.
Vertinant ECB įgaliojimų taikyti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, kuri į tą reglamentą buvo įtraukta 2014 m. spalio 10 d. Komisijos deleguotuoju reglamentu (ES) 2015/62, kuriuo iš dalies keičiamos Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 575/2013 nuostatos dėl sverto koeficiento (
OL L 11, 2015, p. 37
), apimtį, pažymėtina, kad „[k]ompetentingos institucijos įstaigai gali leisti neįtraukti į pozicijų matą pozicijų, kurios atitinka visas šias sąlygas: a) jos yra viešojo sektoriaus subjekto pozicijos; b) jos vertinamos pagal 116 straipsnio 4 dalį; c) jos susidaro dėl indėlių, kuriuos įstaiga yra teisiškai įpareigota perleisti a punkte nurodytam viešojo sektoriaus subjektui bendro intereso investicijų finansavimo tikslais“.
Taigi pagal šį ieškinio pagrindą reikia patikrinti, ar Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentingoms institucijoms – taigi ir ECB – yra suteikiama diskrecija atsisakyti taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą net ir tuo atveju, kai tenkinamos šioje nuostatoje nustatytos sąlygos arba, priešingai, jai suteikiama ribota kompetencija, pagal kurią nukrypti leidžianti nuostata yra taikoma, jeigu tenkinamos minėtos sąlygos.
Savo pateiktą Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies išaiškinimą ieškovė grindžia teiginiu, kad Komisija neturėjo teisės matyti, kad kompetentingos institucijos turi diskreciją įgyvendinti šią nuostatą, ir tvirtina, kad ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad būtų suderinama su Sutartimi.
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad, kiek įmanoma, Sąjungos antrinės teisės aktą reikia aiškinti taip, kad jis kuo labiau atitiktų Sutarties nuostatas ir bendruosius Sąjungos teisės principus (2007 m. spalio 4 d. Sprendimo Schutzverband der Spirituosen-Industrie,
C‑457/05
,
EU:C:2007:576
,
punktas; 2008 m. liepos 10 d., Sprendimo Bertelsmann ir Sony Corporation of America / Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
,
punktas ir 2009 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Vokietija / Komisija,
T‑376/07
,
EU:T:2009:467
,
punktas).
Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 33 punkte minėtoje suformuotoje jurisprudencijoje vartojamos formuluotės „kiek įmanoma“, tokia jurisprudencija negali būti taikoma nuostatai, kurios prasmė yra aiški ir nedviprasmiška ir kurios visiškai nereikia aiškinti (šiuo klausimu žr. 2009 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Vokietija / Komisija,
T‑376/07
,
EU:T:2009:467
,
punktą). Jeigu taip būtų, antrinės Sąjungos teisės aktų tinkamo aiškinimo principas būtų šios nuostatos aiškinimo
contra legem
pagrindas, o tam pritarti negalima (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 17 d. Nutarties EEB / Komisija,
T‑685/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:560
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją). Vertinant nuostatą, kurios reikšmė yra aiški ir nedviprasmiška, jeigu pateikiamas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas, kaip tai suprantama pagal SESV 277 straipsnį, tiktai Bendrasis Teismas gali patikrinti, ar ta nuostata atitinka Sutarties nuostatas ir bendruosius Sąjungos teisės principus.
Reikia konstatuoti, kad pateikdama šį ieškinio pagrindą ieškovė tiktai teigia, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį reikia aiškinti taip, kad ja ECB suteikiama ribota kompetencija, o ne diskrecija, tačiau nepateikia jokio neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo šios nuostatos atžvilgiu pagal SESV 277 straipsnį. Ir ji tai patvirtino per teismo posėdį. Taigi ji neginčija šios nuostatos teisėtumo, o jos argumentai yra susiję tiktai su nuostatos aiškinimu.
Taigi reikia patikrinti, ar Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies prasmė yra aiški ir nedviprasmiška, ar, priešingai, ji gali būti aiškinama pagal Sutarties nuostatas ir bendruosius Sąjungos teisės principus. Iš tikrųjų tiktai antruoju atveju reikia patikrinti, ar, kaip teigia ieškovė, Komisija neturėjo teisės suteikti kompetentingoms institucijoms diskrecijos įgyvendinant Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, o tai reikštų, kad šis straipsnis turi būti aiškinamas kaip nustatantis joms ribotą kompetenciją.
Siekiant tiksliai apibrėžti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies taikymo sritį, reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į jos kontekstą bei teisės aktu, kurio dalis ji yra, siekiamus tikslus (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 7 d. Sprendimo VEMW ir kt.,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Remiantis pažodiniu Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies išaiškinimu, reikia konstatuoti, kad teiginys, jog „kompetentingos institucijos įstaigai gali leisti neįtraukti į pozicijų matą pozicijų, kurios atitinka visas šias sąlygas“, neišvengiamai reiškia, kad šia nuostata iš dalies nustatoma ribota kompetentingų institucijų kompetencija ir iš dalies joms deleguojama tam tikra diskrecija.
Viena vertus, Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nustatytos trys kompetentingoms institucijoms privalomos sąlygos. Taigi jos neturi teisės leisti taikyti nukrypti leidžiančios nuostatos, jeigu netenkinamos minėtos sąlygos. Tokiu atveju jos turi ribotą kompetenciją ir privalo atsisakyti taikyti šią nuostatą.
Kita vertus, jeigu šios sąlygos būtų įvykdytos, kompetentingos institucijos „gali“, t. y. turi galimybę taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą. Nuoroda į šią galimybę būtinai reiškia kompetentingų institucijų teisę ją taikyti arba jos netaikyti. Todėl jos turi tam tikrą diskreciją šiuo atžvilgiu.
Taigi reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies tekstas yra aiškus ir nedviprasmiškas ir kad iš jo matyti, jog kompetentingos institucijos turi diskreciją įgyvendinti šią nuostatą, kai tik įvykdomos visos šiame tekste nustatytos sąlygos.
Ši išvada taip pat atitinka kontekstinį ir teleologinį Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies aiškinimą.
Remiantis kontekstiniu Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies išaiškinimu, reikia pažymėti, kad naudojimasis diskrecija yra vienas iš trijų būdų įgyvendinti šiame reglamente nurodytas nukrypti leidžiančias nuostatas.
Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 575/2013 bendros struktūros matyti, kad jame nustatytos tiek automatiškai taikytinos nukrypti leidžiančios nuostatos, taikytinos nebūtinai dalyvaujant kompetentingoms institucijoms, kaip numatyta minėto reglamento 429 straipsnio 13 dalyje, tiek nukrypti leidžiančios nuostatos, kurias taikant reikalingas kompetentingos institucijos įsikišimas įgyvendinant ribotą kompetenciją, kaip numatyta šio reglamento 78 straipsnio 1 dalyje, arba nukrypti leidžiančias nuostatas, pagal kurias minėtos institucijos gali naudotis tam tikra diskrecija. Be Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies, prie trečiosios kategorijos nukrypti leidžiančių nuostatų priskiriama minėto reglamento 10 straipsnio 1 dalis (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Crédit mutuel Arkéa / BCE,
T‑712/15
,
EU:T:2017:900
, dėl kurio nagrinėjamas apeliacinis skundas, 67 ir 68 punktus).
Dėl Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies teleologinio aiškinimo, kiek jis susijęs su galimybe apskaičiuojant kredito institucijų sverto koeficientą neįtraukti tam tikrų pozicijų, pažymėtina, kad svarbu atsižvelgti tiek į tikslus, kurių siekiama nustatant sverto koeficientą, tiek į tikslus, kuriuos atitinka būtent Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis.
Pirma, kalbant apie tikslus, kurių siekta nustatant sverto koeficientą ir kredito įstaigų pareigą atskleisti savo sverto koeficientą, taip pat apie galimybę galiausiai išlaikyti tam tikro lygio finansinio sverto koeficientą, pažymėtina, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 575/2013 90 konstatuojamosios dalies, teisės aktų leidėjas ketino atgrasyti kredito įstaigas nuo pernelyg didelių finansinių svertų nustatymo. Iš šios konstatuojamosios dalies ir iš to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalies 93 ir 94 punktų aiškėja, kad pernelyg didelis svertas taikomas tais atvejais, kai tam tikra kredito įstaiga pernelyg daug investicijų finansuoja pasiskolintomis, o ne nuosavomis lėšomis. Rizika kyla tokiu atveju, kai kredito įstaiga neturi pakankamai nuosavų lėšų, kad galėtų patenkinti prašymus grąžinti skolas, ir jai tenka skubiai parduoti tam tikrą savo turtą. Neigiamos šio finansinio sverto lygio sumažinimo per finansų krizę pasekmės Reglamento Nr. 575/2013 90 konstatuojamojoje dalyje išaiškintos taip: „[t]ai sustiprino spaudimą turto kainoms ir sukėlė dar didesnių nuostolių įstaigoms, o tai savo ruožtu lėmė tolesnį jų nuosavų lėšų mažėjimą. Galiausiai dėl šios neigiamos spiralės sumažėjo realiosios ekonomikos galimybės gauti kreditų, o krizė tapo gilesnė ir ilgesnė“.
Atsižvelgiant į tai, finansinio sverto koeficientu siekiama pateikti kredito įstaigos nuosavų lėšų lygio įvertinimą savo pozicijoms, neatsižvelgiant į kiekvienos iš šių pozicijų rizikos lygį. Tai matyti iš Reglamento Nr. 575/2013 91 konstatuojamosios dalies, kurioje pabrėžiama, kad „rizika grindžiamas nuosavų lėšų reikalavimas yra ypač svarbus, siekiant užtikrinti, kad nuosavų lėšų dydžio reikalavimas būtų pakankamas nenumatytiems nuostoliams padengti“, taip pat iš Bazelio komiteto darbų, į kuriuos daroma nuoroda Reglamento Nr. 575/2013 92 ir 93 konstatuojamosiose dalyse. Iš tikrųjų Bazelio bankų priežiūros komiteto leidinyje, skirtame susitarimams „Bazelis III“, kuris pateiktas atsiliepimo į ieškinį priede, finansinio sverto koeficientas yra apibrėžtas kaip „paprastas, skaidrus koeficientas, kuris nėra grindžiamas rizika ir yra taikomas siekiant patikimai papildyti rizika grindžiamus nuosavų lėšų reikalavimus“. Toks rizikos neįvertinimas nustatant sverto koeficientą matyti jo apskaičiavimo metodikos aprašyme, pateiktame Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 2 dalyje. Ten nurodyta, kad sverto koeficientas apskaičiuojamas „įstaigos kapitalo matą padalijus iš tos įstaigos bendro pozicijų mato ir yra išreiškiamas procentine dalimi“. Neminimas joks korekcinis koeficientas pagal pozicijos rizikos lygį.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šis tikslas nėra absoliutus, nes Reglamente Nr. 575/2013 yra numatyta galimybė, jog itin mažos tam tikrų pozicijų rizikos profilis atsispindės apskaičiuojant atitinkamų kredito įstaigų sverto koeficientą.
Tai aiškėja, viena vertus, iš Reglamento Nr. 575/2013 95 konstatuojamosios dalies, kurioje teigiama, kad „peržiūrint sverto koeficiento poveikį įvairiems verslo modeliams, ypač daug dėmesio turėtų būti skirta tiems verslo modeliams, kurie, kaip manoma, yra susiję su maža rizika, pavyzdžiui, hipotekos paskoloms ir specializuotam skolinimui dalyvaujant regioninėms, vietos valdžios institucijoms arba viešojo sektoriaus subjektams“. Šis ketinimas išreikštas to paties reglamento 511 straipsnyje „Svertas“, kuriame iš esmės teigiama, kad Europos bankininkystės institucijos (EBI) ataskaita, kurią ji turi pateikti Komisijai, kad ši, jei reikia, galėtų priimti sprendimą pasiūlyti teisės aktų leidėjui nustatyti tam tikrus privalomus sverto koeficiento lygius, taip pat turi būti teikiama „dėl verslo modelių, kuriuose atsispindi įstaigų bendras rizikos pobūdis, nustatymo ir dėl diferencijuotų sverto koeficiento dydžių taikymo tiems verslo modeliams“.
Kita vertus, tai patvirtinama Deleguotuoju reglamentu Nr. 2015/62, priimtu pagal Reglamento Nr. 575/2013 456 straipsnio 1 dalies j punktą, į tą patį reglamentą įtraukiant 429 straipsnio 14 dalį, kurioje numatyta galimybė apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti tam tikrų pozicijų.
Antra, kalbant apie tikslą, kuriuo siekiama į tą reglamentą įtraukti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, reikia pažymėti, kad pagal Deleguotojo reglamento 2015/62 12 konstatuojamąją dalį „dėl šiuo reglamentu nustatytų pakeitimų turėtų būti lengviau palyginti įstaigų atskleidžiamus sverto koeficientus ir tai turėtų padėti išvengti rinkos dalyvius klaidinančios informacijos apie tikrąjį įstaigų svertą“.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies formuluotės, šio sprendimo 30 punkte priminta, kad ši nuostata gali būti taikoma tik tuo atveju, jeigu tenkinamos trys sąlygos. Visų pirma pozicijos, kurių galima neįtraukti apskaičiuojant sverto koeficientą, turi būti susijusios su tam tikru viešojo sektoriaus subjektu. Antra, jos turi būti vertinamos pagal Reglamento Nr. 575/2013 116 straipsnio 4 dalį. Galiausiai pozicijos turi susidaryti iš indėlių, kuriuos įstaiga yra teisiškai įpareigota perleisti viešojo sektoriaus subjektui bendro intereso investicijoms finansuoti.
Akivaizdu, kad šia nukrypti leidžiančia nuostata Komisija, pritarus teisės aktų leidėjui, atsižvelgė į galimybę, kad kredito įstaigos pozicijos, susijusios su viešojo sektoriaus subjektais, kurių rizikos lygis dėl valstybės garantijos yra toks pat kaip tos valstybės ir kurios neatitinka tos valstybės investavimo sprendimų – kadangi kredito įstaiga turi pareigą pervesti atitinkamas sumas – nėra svarbios apskaičiuojant sverto koeficientą, todėl gali būti neįtraukiamos.
Iš tikrųjų Reglamento Nr. 575/2013 116 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „[i]šskirtinėmis aplinkybėmis viešojo sektoriaus subjektų pozicijos gali būti vertinamos kaip centrinės valdžios, regioninės valdžios arba vietos valdžios, kurios jurisdikcijoje šie subjektai yra įsteigti, pozicijos, jei, šiai jurisdikcijai priklausančių kompetentingų institucijų nuomone, šių pozicijų rizika nesiskiria dėl centrinės valdžios, regioninės valdžios arba vietos valdžios suteiktos tinkamos garantijos“. Ši nuostata turi būti aiškinama kartu su šio reglamento 114 straipsnio 4 dalimi, kurioje teigiama, kad „[v]alstybių narių centrinės valdžios ir centrinių bankų pozicijoms, išreikštoms ir finansuojamoms atitinkamos centrinės valdžios ir centrinio banko nacionaline valiuta, priskiriamas 0 % rizikos koeficientas“. Todėl Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis turėtų būti taikoma tiktai pozicijoms, prie kurių, taikant standartizuotą minimalių kapitalo reikalavimų apskaičiavimo metodą, būtų priskiriamas 0 % rizikos koeficientas.
Dėl to įgyvendinant Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį reikia derinti du tikslus: pirma, paisyti sverto koeficiento logikos, pagal kurią šis koeficientas turi būti apskaičiuojamas remiantis bendru kredito įstaigos pozicijų matu, nenustatant rizikos koeficiento, ir, antra, atsižvelgti į teisės aktų leidėjo patvirtintą Komisijos tikslą, kad prireikus tam tikros pozicijos, kurių rizikos profilis ypač žemas ir kurios nėra susidariusios dėl kredito įstaigos pasirinkimo investuoti, būtų laikomos netinkamomis sverto koeficientui apskaičiuoti, todėl galėtų būti atmestos.
Taigi tenka konstatuoti, kad kompetentingų institucijų diskrecijos pripažinimas įgyvendinant Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, joms leidžia suderinti šiuos du tikslus, atsižvelgiant į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes.
Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis aiškintina taip, kad pagal ją kompetentingoms institucijoms suteikiama diskrecija atsisakyti taikyti joje nustatytą nukrypti leidžiančią nuostatą net tuo atveju, jeigu įvykdomos joje nustatytos sąlygos.
Kadangi Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies prasmė yra aiški ir nedviprasmiška, konstatuotina, kad ši nuostata negali būti aiškinama taip, kaip pageidauja ieškovė. Iš to matyti, jog į ieškovės argumentą, susijusį su tuo, kad Komisija neturėjo teisės numatyti, kad kompetentingoms institucijoms – taigi, ir ECB – bus suteikta diskrecija, negali būti atsižvelgiama aiškinant šią nuostatą; juo tinkama tiktai pagrįsti SESV 277 straipsnyje teisėtumu grindžiamą prieštaravimą, pateiktą dėl Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies.
Taigi pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl antrojo, trečiojo ir ketvirtojo ieškinio pagrindų, kuriais ginčijamas ECB diskrecijos panaudojimo teisėtumas
Antrajame ieškinio pagrinde ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime yra teisės klaida, nes jis yra grindžiamas galimybe, kad Prancūzijos valstybė gali nevykdyti mokėjimo įsipareigojimo, todėl Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies nuostatos tampa visiškai neveiksmingos.
Trečiajame ieškinio pagrinde ieškovė visų pirma tvirtina, kad ginčijamame sprendime yra akivaizdžių vertinimo klaidų. Todėl ji kaltina ECB, kad jis atsižvelgė tiktai į sverto koeficiento tikslą, tačiau neatsižvelgė į Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies taikymo tikslus. Ieškovė taip pat teigia, kad ginčijamame sprendime išdėstyti motyvai neįrodo, kad CDC pozicijos turi būti įtraukiamos į sverto koeficiento bendrą pozicijų matą. Todėl atsakydama į pirmąjį ginčijamo sprendimo motyvą ji nurodo, kad leisti taikyti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį prašė dėl to, kad jos balanse nurodomi reguliuojamieji taupomieji indėliai. Dėl ginčijamo sprendimo antrojo motyvo ieškovė tvirtina, kad aplinkybė, jog, teisės aktų leidėjo teigimu, su CDC pozicijomis susijusio įsipareigojimų nevykdymo rizikos beveik nėra, yra veiksnys, į kurį ECB turėtų atsižvelgti, ir kad ECB visiškai nebandė įvertinti rizikos, kad CDC nesugrąžins iš ieškovės gautų lėšų. Atsakydama į ginčijamo sprendimo trečiąjį motyvą ieškovė nurodė, kad motyvas dėl ieškovės ir CDC pozicijų koregavimo laikotarpio yra susijęs su likvidumo rizika ir kad viename savo 2016 m. rugpjūčio 15 d. sprendime ECB yra pripažinęs, kad dėl šio laikotarpio kylanti rizika yra nereikšminga. Ji pridūrė, kad šis motyvas yra grindžiamas prielaida, kad krizės atveju reguliuojamieji taupomieji indėliai būtų masiškai atsiimami, neatsižvelgiant į tai, kad tokie indėliai yra „labai saugūs vertybiniai popieriai“.
Galiausiai ketvirtajame ieškinio pagrinde ieškovė visų pirma kaltina ECB neįvykdžius pareigos išnagrinėti visus elementus, į kuriuos nagrinėjamu atveju derėjo atsižvelgti pagal gero administravimo principą, nes jis rėmėsi bendrojo pobūdžio prudenciniais motyvais, bet neišnagrinėjo konkrečios Prancūzijos reguliuojamųjų taupomųjų indėlių padėties.
Be to, ieškovė tvirtina, kad ECB triplike pabrėžtas argumentas, kad 0 % rizikos koeficientas, pagal Reglamento Nr. 575/2013 114 straipsnį taikytinas tik standartinio rizikos vertinimo atveju, yra naujas motyvas, nevertintinas pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 84 straipsnį.
ECB, palaikomas Suomijos Respublikos, laikosi nuomonės, kad šie trys ieškinio pagrindai turi būti atmesti. Jis primena, kad Bendrasis Teismas turi ribotus įgaliojimus kontroliuoti diskrecijos įgyvendinimą, ir priduria, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis, kaip išimtis, turi būti aiškinama siaurai. Iš to jis daro išvadą, kad, aiškinant šią nuostatą, svarbūs yra šio reglamento bendrieji tikslai, susiję su sverto koeficientu, o ne tikslai, kurių siekiama pagal to reglamento 429 straipsnio 14 dalį. Šiuo atžvilgiu jis nurodo, kad, atsižvelgiant į sverto koeficiento nustatymo tikslą, jis turi būti nustatomas neatsižvelgiant į jokį rizikos koeficientą.
Atsakydamas į antrąjį ieškinio pagrindą ECB teigia, kad nepanaikino Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies veiksmingumo, nes šiuo straipsniu visų pirma siekiama ne automatiškai neįtraukti tam tikras pozicijas, o deleguoti diskreciją, atlikus prudencinį įvertinimą, leisti arba neleisti taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą, be to, ECB neperžengė savo diskrecijos ribų, o galiausiai šis straipsnis taikytinas ne vien Prancūzijos reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams, nes neatmetama galimybė jį taikyti ir kitomis aplinkybėmis. ECB taip pat primena, kad Reglamento Nr. 575/2013 114 ir 116 straipsnių nuostatos taikomos nuosavų lėšų pakankamumo koeficiento, o ne sverto koeficiento apskaičiavimui ir kad sverto koeficientas nėra grindžiamas rizikos koeficientu. Jis priduria, kad, įgyvendinant Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, šio reglamento 116 straipsnio 4 dalies laikymasis yra būtina, tačiau nepakankama sąlyga.
Savo triplike ECB nurodo, kad 0 % rizikos koeficientas galioja tik taikant standartinį rizikos koeficiento apskaičiavimo metodą, o ne vidaus reitingais pagrįstą metodą. Atsakydamas į ieškovės prašymą šią argumentų dalį pripažinti nepriimtina ECB nurodo, kad nuoroda į standartinį rizikos koeficiento apskaičiavimo metodą yra išplečiamas jo atsiliepime į ieškinį išdėstytas argumentavimas, todėl jis yra priimtinas.
Atsakydamas į trečiąjį ieškinio pagrindą ECB visų pirma teigia, kad priimdamas ginčijamą sprendimą nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos. Šiuo atžvilgiu ECB nurodo, kad ginčijamas sprendimas atitinka tikslus, kurių teisės aktų leidėjas siekė pagal Reglamento Nr. 575/2013 95 konstatuojamąją dalį, nes ieškovės verslo modelis nėra specifinis. Jis tvirtina, kad nesirėmė aplinkybe, jog CDC pozicijos yra įtrauktos į kredito įstaigų balansą, o tik pabrėžė, kad tai yra „pirmoji nuoroda“. Jis taip pat mano, kad aplinkybė, jog CDC pozicijos yra prilyginamos Prancūzijos valstybės pozicijoms ir jų nuosavų lėšų reikalavimui taikomas rizikos koeficientas laikomas lygiu 0 %, nėra svarbi apskaičiuojant sverto koeficientą, ir primena, kad rinkos gali greitai prarasti pasitikėjimą investicijomis, kurios paprastai vertinamos kaip labai saugios. ECB taip pat teigia, kad dėl ieškovės ir CDC pozicijų koregavimo laikotarpio kyla papildomo sverto poveikio rizika. Kadangi šiuo laikotarpiu ieškovė negali kreiptis į CDC, atsižvelgiant į indėlių atsiėmimo galimybę, jai gali tekti sumažinti savo sverto koeficientą priverstinai išparduodant turtą, ir dėl to ji gali patirti didelių nuostolių. Jis pridūrė, kad jeigu pernelyg didelio sverto rizika susidaro dėl nepakankamo likvidumo, jie skiriasi tuo, kad svertas yra grindžiamas skolintomis lėšomis finansuojamų pozicijų santykiniu dydžiu, palyginti su kredito įstaigos nuosavomis lėšomis. Galiausiai ECB nesutinka, kad esama prieštaravimo tarp ginčijamo sprendimo ir 2016 m. rugpjūčio 15 d. sprendimo dėl likvidumo rodiklio apskaičiavimo, kuriuo ieškovei buvo suteiktas jos prašytas leidimas, nes šie sprendimai yra priimti dėl prudencinių priemonių, kurios yra susijusios, tačiau skirtingos, ir nurodo, kad finansinio sverto koeficientu siekiama, kad kredito įstaigos finansavimo šaltiniai nebūtų pernelyg orientuoti į skolą ir kad jis taptų „galutine prudencine finansinio stabilumo stiprinimo priemone“.
Atsakydamas į ketvirtąjį ieškinio pagrindą ECB teigia, kad argumentus, susijusius su gero administravimo principo pažeidimu, ieškovė painioja su akivaizdžios vertinimo klaidos kritika, ir daro nuorodą į savo argumentus, kuriais atsako į trečiąjį ieškinio pagrindą. Jis teigia, kad per administracinę procedūrą suteikė ieškovei plačias galimybes pagrįsti savo požiūrį, taigi, veikė vadovaudamasis gero administravimo principu.
Kaip buvo nurodyta ginčijamo sprendimo 9–11 punktuose, ECB neleido pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį taikyti prašomos nukrypti leidžiančios priemonės. Jis pabrėžė, kad sumos, kurias ieškovė pervedė CDC, yra tinkamos pozicijos apskaičiuojant jos finansinio sverto koeficientą, nes reguliuojamieji taupomieji indėliai buvo grindžiami trūkumų turinčiu perdavimo mechanizmu, dėl kurio ieškovei teko su finansinio sverto koeficientu susijusi rizika. Darydamas tą išvadą, ECB nurodė tris motyvus, susijusius, pirma, su reguliuojamųjų taupomųjų indėlių apskaita, iš kurios matyti, kad ieškovė lieka atsakinga už visą poziciją, kurią sudaro reguliuojamieji taupomieji indėliai, įskaitant sumas, kurias ieškovė pervedė CDC, antra, su ieškovės sutartine pareiga sugrąžinti klientų indėlius, neatsižvelgiant į tai, ar CDC pervestos lėšos būtų sugrąžintos ieškovei, ir, trečia, su laikotarpiu nuo ieškovės iki CDC pozicijų koregavimo.
Antrajame, trečiajame ir ketvirtajame ieškinio pagrinduose ieškovė ginčija šių motyvų teisėtumą.
Kadangi dėl priežasčių, nurodytų nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, ECB turi diskreciją, taigi ir plačią laisvę veikti savo nuožiūra sprendžiant, ar leisti taikyti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nustatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, Bendrasis Teismas, vykdydamas ginčijamo sprendimo motyvų teisminę kontrolę, negali ECB vertinimo pakeisti savuoju; jis tik siekia patikrinti, ar ginčijamas sprendimas nėra grindžiamas iš esmės netiksliais faktais ir ar nėra padaryta jokios teisės klaidos ar akivaizdžios vertinimo klaidos arba piktnaudžiavimo įgaliojimais (šiuo klausimu, pagal analogiją, žr.2014 m. vasario 6 d. Sprendimo CEEES ir Asociación de Gestores de Estaciones de Servicio / Komisija,
T‑342/11
,
EU:T:2014:60
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto, remiantis suformuota jurisprudencija, tais atvejais, kai institucijos turi diskreciją, Sąjungos teisės sistemos suteikiamų garantijų paisymui administracinėse procedūrose tenka dar didesnė reikšmė. Viena iš Sąjungos teisės sistemos suteiktų garantijų administracinėse procedūrose yra gero administravimo principas, siejamas su kompetentingos institucijos pareiga rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas konkretaus atvejo aplinkybes (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
punktas ir 2012 m. kovo 29 d. Sprendimo Komisija / Estija,
C‑505/09 P
,
EU:C:2012:179
,
punktas).
Dėl ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto i ir ii papunkčiuose nurodytų motyvų teisėtumo
Ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto i papunktyje ECB savo sprendimą neleisti taikyti prašomos nukrypti leidžiančios nuostatos pagrindė motyvu, jog reguliuojamųjų taupomųjų indėlių apskaita yra pirmasis rodiklis, kad ieškovė remia CDC pozicijas. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad reguliuojamųjų taupomųjų indėlių sumos yra įtrauktos į ieškovės balanso įsipareigojimų dalį, o CDC pozicijos figūruoja jos balanso turto dalyje. Be to, jis pažymėjo, kad ieškovė yra atsakinga už su reguliuojamųjų taupomųjų indėlių surinkimu susijusios operacinės rizikos valdymą.
Savo rašytinėse pastabose ECB nurodo, kad ginčijamame sprendime reguliuojamųjų taupomųjų indėlių apskaita remtasi tiktai kaip „pirmąja nuoroda“ į tai, kad CDC pozicijos tebėra remiamos ieškovės, ir tvirtina, kad neleisdamas taikyti nukrypti leidžiančios nuostatos šia aplinkybe jis nesirėmė. Vis dėlto iš ginčijamo sprendimo teksto aiškėja, kad minėto sprendimo 2.3.3 punkto i papunkčio nuostatos yra vienas iš motyvų, kuriais ECB rėmėsi darydamas išvadą, kad sumos, kurias ieškovė pervedė CDC, išliko tinkamos pozicijos finansinio sverto koeficientui apskaičiuoti. Todėl reikia išnagrinėti šio motyvo teisėtumą.
Ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto ii papunktyje ECB pabrėžė, kad ieškovė pagal sutartį privalo grąžinti klientų indėlius, neatsižvelgdama į tai, ar CDC pervestos lėšos bus grąžintos ieškovei, ir kad ši pareiga egzistuoja ir tuo atveju, jei CDC ir Prancūzijos valstybė jai nesumokėtų. Jis pridūrė, kad tiek CDC pozicijų apimtis, tiek aplinkybė, kad į šias pozicijas gali būti neatsižvelgta, taikant kitus prudencinius reikalavimus, yra pagrindas įtraukti jas į sverto koeficiento apskaičiavimus.
Taigi, tuo motyvuodamas ECB nusprendė, kad CDC pozicijos turėjo reikšmės apskaičiuojant ieškovės sverto koeficientą, nes sumas, kurias ieškovė buvo įpareigota pervesti CDC, ji privalo grąžinti indėlininkams net ir tuo atveju, jeigu CDC negalėtų tų sumų sugrąžinti ieškovei.
Konstatuotina, kad ginčijamame sprendime aiškiai nurodytas pavyzdys, kai CDC negalėtų sugrąžinti šių sumų, yra padėtis, kuriai esant mokėjimo neatliktų Prancūzijos valstybė. Apklaustas per teismo posėdį, ECB patvirtino, kad tai vienintelis atvejis, kurį jis buvo numatęs.
Antrajame ieškinio pagrinde ieškovė kaltina ECB padarius teisės klaidą, kai jis pripažino Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį neveiksmingą. Tokios pat kritinės pastabos išdėstytos trečiajame ieškinio pagrinde, kuriame ieškovė priekaištauja, kad ECB atsižvelgė tik sverto koeficiento apskaičiavimo tikslą, tačiau neatsižvelgė į Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies taikymo tikslus. Kalbant konkrečiau, atsakydama į pirmąjį ginčijamo sprendimo motyvą, ieškovė primena, kad taikyti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį prašė būtent dėl to, kad jos balanse nurodomi reguliuojamieji taupomieji indėliai.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors ECB gali savo nuožiūra įgyvendindamas įgaliojimus, jam suteiktus pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, taikyti minėtoje dalyje nustatytą nukrypti leidžiančią nuostatą arba jos netaikyti, šia laisve turi būti naudojamasi su sąlyga, kad nebūtų pažeisti šia nukrypti leidžiančia nuostata siekiami tikslai ir kad ji liktų veiksminga (šiuo klausimu, pagal analogiją, žr. 2016 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Nemec,
C‑256/15
,
EU:C:2016:954
,
ir
punktus ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dėl šio sprendimo 45–56 punktuose nurodytų priežasčių reikia manyti, kad pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį siekiama tikslo sudaryti sąlygas kompetentingoms institucijoms suderinti, pirma, finansinio sverto koeficiento principą, pagal kurį, nustatant kredito įstaigos pozicijų riziką, ir, antra, galimybę, kad tam tikros pozicijos, kurių rizikos profilis yra ypač žemas ir kurios nėra susidariusios dėl kredito įstaigos sprendimo investuoti, nebūtų svarbios apskaičiuojant sverto koeficientą, todėl galėtų būti neįtraukiamos.
Iš to neišvengiamai matyti, kad ECB negali remtis motyvais, dėl kurių pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį suteikta galimybe praktiškai negalima pasinaudoti, nepadarant tos nuostatos neveiksmingos ir neatsižvelgiant į tikslus, dėl kurių ji buvo įdiegta (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing,
C‑407/07
,
EU:C:2008:713
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto i papunktyje nustatytu motyvu, akivaizdu, kad ECB šioje nuostatoje nurodė, jog Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis netaikoma ieškovės CDC pozicijoms, remiantis argumentais, kurie yra neatskiriami nuo pozicijų, kurioms taikoma ši nuostata.
Pirma, taip yra dėl argumento, kad ieškovės CDC pozicijos figūruoja jos balanso turto dalyje.
Pozicija Reglamento Nr. 575/2013 5 straipsnio 1 punkte apibrėžta kaip „turtas arba nebalansinis straipsnis“. Todėl ši sąvoka būtinai apima kredito įstaigos balanso turto pusei priskirtus straipsnius. Be to, kadangi Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies c punktas taikomas pozicijoms, sudarytoms iš indėlių, kuriuos įstaiga yra teisiškai įpareigota perleisti viešojo sektoriaus subjektui bendro intereso investicijoms finansuoti, tai yra pozicijos, kurios pagal savo pobūdį turi būti nurodomos kredito įstaigos balanse, o ne nebalansiniuose straipsniuose.
Šiuo atžvilgiu ECB pastaba jo rašytinėse pastabose, kad CDC pozicijos, susijusios su reguliuojamais taupomaisiais indėliais, skiriasi nuo patikėto turto, kuris gali būti neįtrauktas į balansą ir į sverto koeficiento apskaičiavimą pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 13 dalį, neturi reikšmės, nes reikšmingas tik Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies aiškinimas ir taikymas.
Taigi, kiek tai susiję su pozicijomis, dėl kurių Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje numatyta galimybė, kad į jas nebus atsižvelgta apskaičiuojant kredito įstaigos finansinio sverto koeficientą, ir jos dėl savo pobūdžio turi būti įtrauktos į tos įstaigos balanso turto dalį, samprotavimu, grindžiamas tuo, kad CDC pozicijos yra įtrauktos į balanso turto dalį, argumentas, grindžiamas tuo, kad CDC pozicijos yra įtrauktos į ieškovės balanso turto dalį, negali pateisinti.
Antra, dėl panašių priežasčių tas pats pasakytina apie argumentą, kad minėtos pozicijos sudaro dalį sumų, kurias turi ieškovė kaip reguliuojamuosius taupomuosius indėlius, kurie vis dar priskirti prie dalies jos balanso įsipareigojimų. Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, jog, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies c punkte vartojamus terminus, ši aplinkybė toli gražu neprieštarauja šios nuostatos taikymui ir yra jos įgyvendinimo sąlyga.
Ta pati išvada galioja ir trečiuoju atveju – ECB teiginiui, kad ieškovei tenka operacinė rizika, susijusi su reguliuojamaisiais taupomaisiais indėliais. Operacinė rizika Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 52 punkte apibrėžta kaip „nuostolio dėl netinkamų arba nepavykusių vidaus procesų, žmonių ir sistemų arba išorės įvykių sukelta rizika, įskaitant teisinę riziką;“. Tiek, kiek Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis yra susijusi su pozicijomis, kurios sudaro dalį atitinkamoje kredito įstaigoje saugomų indėlių, šios nuostatos logikai būdinga tai, kad ieškovė prisiima su aptariamais taupomaisiais indėliais susijusią veiklos riziką.
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 2.3.3 dalies ii punkte nurodytu motyvu, dera priminti, kad, vadovaujantis Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies a ir b punktais, „[k]ompetentingos institucijos įstaigai gali leisti neįtraukti į pozicijų matą pozicijų, kurios atitinka visas šias sąlygas: a) jos yra viešojo sektoriaus subjekto pozicijos; b) jos vertinamos pagal 116 straipsnio 4 dalį“.
Kaip matyti iš šio sprendimo 52–54 punktų, Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje pateikta nuoroda į to paties reglamento 116 straipsnio 4 dalį, siejamą su 114 straipsnio 4 dalimi, reiškia, kad teisės aktų leidėjas siekė, kad į viešojo sektoriaus subjektų pozicijas, kurių rizikos lygis dėl valstybės garantijos yra toks pat kaip tos valstybės pozicijų, galėtų būti neatsižvelgiama apskaičiuojant finansinio sverto koeficientą.
Kadangi Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje kalbama tiktai apie viešojo sektoriaus subjektų pozicijas, kurioms taikoma valstybės garantija, dėl atsisakymo, kuris grindžiamas iš esmės argumentu, kad valstybė gali nevykdyti mokėjimo įsipareigojimų, nevertinant tokios galimybės tikimybės konkrečios valstybės atveju, būtų praktiškai neįmanoma pasinaudoti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje numatyta galimybe.
Taigi akivaizdu, kad, siekiant konstatuoti, jog ieškovei gali tekti sugrąžinti lėšas indėlininkams, kurias ji pervedė CDC, net jeigu CDC nebus jai sugrąžinusi tų sumų, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad ECB išskyrė tiktai galimybę, kad Prancūzijos valstybė nevykdys mokėjimo įsipareigojimo, bet neišnagrinėjo, kiek ta galimybė tikėtina.
Be to, kadangi ECB neišnagrinėjo Prancūzijos valstybė mokėjimo įsipareigojimo nevykdymo pagrįstumo, ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto ii papunktyje pabrėžiant ieškovės CDC pozicijų apimtį, savaime negalima pateisinti tų pozicijų įtraukimo į sverto koeficiento apskaičiavimą. Iš tikrųjų ši suma galėtų būti svarbi tiktai tuo atveju, jeigu dėl Prancūzijos valstybės įsipareigojimų nevykdymo ieškovė negalėtų atgauti iš CDC sumų, kurias jai buvo pervedusi reguliuojamų taupomųjų indėlių forma, ir turėtų priverstinai parduoti turtą.
Atsižvelgiant į tai, kas pirma išdėstyta, reikia konstatuoti, kad dėl ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto i ir ii papunkčiuose išdėstytų motyvų Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nurodyta leidžianti nukrypti nuostata yra neveiksminga, nes pagal juos, remiantis tame straipsnyje įvardytų pozicijų straipsniais, ji yra netaikytina.
Šios išvados nepaneigia ECB pateikti argumentai, visų pirma jos pabrėžtas teiginys, kad CDC pozicijos iš esmės nesiskiria nuo pozicijų, kuriomis remiantis apskaičiuojamas sverto koeficientas, nes šis turtas finansuojamas iš indėlininkų pasiskolintomis lėšomis, kurias ieškovė privalo jiems sugrąžinti, kai tik jie pateikia atitinkamą prašymą. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad, kitaip nei kitų pozicijų atveju, teisės aktų leidėjas numatė galimybę pozicijų, kurios atitinka Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nustatytas sąlygas, neįtraukti apskaičiuojant sverto koeficientą, todėl ECB negali jos iš karto atmesti.
Tą patį galima pasakyti apie nuorodą, kad su CDC pozicijomis susieta valstybės garantija nepanaikina šių pozicijų svarbos apskaičiuojant ieškovės sverto koeficientą, nes šiuo koeficientu siekiama pateikti vertinimą, nepagrįstą kiekvienos ieškovės pozicijos rizikos lygiu, be to, valstybės gali susidurti su rizika mokumui. Iš tikrųjų, kadangi teisės aktų leidėjas ketino, kad viešojo sektoriaus subjektų pozicijos, atitinkančios Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje nustatytas sąlygas, galėtų būti neįtrauktos apskaičiuojant sverto koeficientą, įgyvendindamas savo diskreciją, ECB privalėjo suderinti tikslus, dėl kurių buvo įdiegtas finansinio sverto koeficientas, ir Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalimi keliamus tikslus. Dėl šio sprendimo 90–92 punktuose nurodytų priežasčių šiuo atveju taip nebuvo, nes ECB nesirėmė Prancūzijos valstybės mokėjimo įsipareigojimų neįvykdymo tikimybe; jis rėmėsi argumentu, kuriuo faktiškai galima atmesti galimybę, jog Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalimi grindžiamas prašymas bus patenkintas.
Dėl to atsižvelgiant į ginčijamame sprendime išdėstytus ECB argumentus triplike pateiktas ECB argumentas, grindžiamas tuo, kad Reglamento Nr. 575/2013 114 straipsnio 4 dalimi grindžiamas rizikos koeficientas, lygus 0 %, yra priimtinas tiktai taikant standartinį rizikos vertinimo metodą, o ne ieškovės pasirinktą vidaus reitingais pagrįstą metodą, bet kuriuo atveju yra nereikšmingas. Todėl, vadovaujantis Procedūros reglamento 84 straipsniu, šio ieškovės ginčijamo argumento priimtinumo nagrinėti nereikia.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto i ir ii papunkčiuose išdėstyti sprendimo motyvai yra teisės klaida.
Dėl ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto iii papunktyje nurodyto motyvo teisėtumo
Ginčijamo sprendimo 2.3.3 punkto iii papunktyje ECB rėmėsi laikotarpiu nuo ieškovės iki CDC pozicijų pakoregavimo. ECB iš esmės padarė išvadą, kad laukiant iš CDC gautų lėšų perdavimo ieškovei gali tekti skubiai parduoti turtą.
Trečiajame ieškinio pagrinde ieškovė tvirtina, kad šis motyvas yra akivaizdžiai klaidingas. Be to, ketvirtajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad ECB neįvykdė savo gero administravimo įsipareigojimų visų pirma dėl to, kad nuodugniai neišnagrinėjo Prancūzijos reguliuojamųjų taupomųjų indėlių ypatybių.
Reikėtų pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punkte nustatytą apibrėžtį pernelyg didelio finansinio sverto rizika yra „rizika, kylanti dėl įstaigos pažeidžiamumo, susijusio su svertu arba sąlyginiu svertu, dėl kurios gali prireikti nenumatytų ištaisomųjų priemonių jos verslo plane, įskaitant skubų turto pardavimą, dėl kurio gali atsirasti nuostolių arba prireikti jos likusio turto vertės koregavimo“.
Iš to matyti, kad pernelyg didelio sverto rizika kyla esant nepakankamo likvidumo situacijai. Kaip nurodyta to paties reglamento 90 konstatuojamojoje dalyje, siekdama gauti likvidžiojo turto kredito įstaiga gali būti priversta imtis priemonių, kurios nėra numatytos verslo plane, įskaitant skubų turto pardavimą su Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punkte nurodytais padariniais.
Kadangi neigiami pernelyg didelio finansinio sverto padariniai paaiškėja nesant pakankamai likvidžiojo turto, dėl ieškovės pažymėtos aplinkybės, kad jos ir CDC pozicijų koregavimo laikotarpis yra susijęs su likvidumo rizika, nepadaro to laikotarpio nesvarbaus, vertinant jos finansinio sverto koeficiento riziką.
Vis dėlto ieškovė teisingai pažymi, kad pats ECB pripažįsta, jog šis koregavimo laikotarpis nėra likvidumo rizikos šaltinis vertinant padengimo likvidžiuoju turtu reikalavimą, nustatytą Reglamento Nr. 575/2013 412 straipsnyje ir 2014 m. spalio 10 d. Komisijos deleguotajame reglamente (ES) 2015/61, kuriuo dėl kredito įstaigoms taikomo padengimo likvidžiuoju turtu reikalavimo papildomas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 575/2013 (
OL L 11, 2015, p. 1
).
Šiuo atžvilgiu ieškovė remiasi ECB 2016 m. rugpjūčio 15 d. sprendimu dėl likvidumo koeficiento apskaičiavimo. Tame sprendime ECB sutiko atsakovės ir CDC pozicijų koregavimo laikotarpiu taikyti Deleguotojo reglamento (ES) 2015/61 26 straipsnyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą. Reikia konstatuoti, kad tame sprendime ECB nusprendė, kad jeigu tas laikotarpis nėra ilgesnis nei dešimt kalendorinių dienų, juo neprieštaraujama, kad su CDC pozicijomis susiję netenkamų pinigų srautai būtų nustatomi iš jų išskaičiuojant susijusius gaunamų pinigų srautus.
Reikėtų pabrėžti, kad Deleguotasis reglamentas 2015/61 buvo priimtas siekiant papildyti Reglamentą Nr. 575/2013, kurio 412 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „[į]staigos turi turėti likvidžiojo turto, kurio verčių suma padengia netenkamų pinigų srautą atėmus gaunamų pinigų srautą nepalankiausiomis sąlygomis, kad būtų užtikrinta, kad įstaigos išlaikytų likvidumo atsargą, kurios pakaktų gaunamų pinigų srauto ir netenkamų pinigų srauto disbalansui padengti trisdešimties dienų laikotarpiu esant pačioms nepalankiausioms sąlygoms. Nepalankiausių sąlygų laikotarpiu įstaigos gali naudoti savo likvidųjį turtą savo grynajam netenkamų pinigų srautui padengti“.
Deleguotojo reglamento 2015/61 26 straipsnyje „Netenkamų pinigų srautai ir susiję gaunamų pinigų srautai“ nustatyta: „[g]avusios išankstinį kompetentingos institucijos sutikimą, kredito įstaigos gali netenkamų pinigų srautą apskaičiuoti iš jo atėmusios susijusį gaunamų pinigų srautą, atitinkantį visas šias sąlygas: a) susijęs gaunamų pinigų srautas yra tiesiogiai siejamas su netenkamų pinigų srautu ir į jį neatsižvelgiama pagal 3 skyrių apskaičiuojant gaunamų pinigų srautus; b) susijusio gaunamų pinigų srauto reikalaujama pagal teisinius, reguliavimo arba sutartinius įsipareigojimus; c) susijęs gaunamų pinigų srautas atitinka vieną iš šių sąlygų: i) jis būtinai turi susidaryti prieš susidarant netenkamų pinigų srautui; ii) jis gaunamas per 10 dienų ir jį garantuoja valstybės narės centrinė valdžia“.
Reikia konstatuoti, kad ši nuostata leidžia kompetentingoms valdžios institucijoms – taigi ir ECB, kuris vykdo prudencinės priežiūros misiją, jam patikėtą Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktu – tarpusavyje įskaityti gaunamų ir netenkamų pinigų srautus, jeigu dėl valstybės narės centrinės valdžios suteiktos garantijos ir dėl juos skiriančio trumpo termino jis mano, kad dėl to laikotarpio likvidumo rizika nekyla.
Iš to daroma logiška išvada, jog aplinkybė, kad ECB leido Deleguotojo reglamento (ES) 2015/61 26 straipsnį taikyti su CDC pozicijomis susijusiems gaunamų ir netenkamų pinigų srautams, prilygsta ECB pripažinimui, kad laikotarpis, kuris gali juos skirti, nėra likvidumo rizikos šaltinis.
Kadangi dėl šio sprendimo 102 punkte nurodytų priežasčių su pernelyg didelio sverto situacija susijusi rizika pasireiškia nepakankamo likvidumo atvejais, ECB principinė pozicija, pagal kurią nagrinėjamas koregavimo laikotarpis galėtų paskatinti pernelyg didelio sverto rizikos atsiradimą, nors likvidumo rizikos nesukeltų, dėl savo bendro pobūdžio turi būti laikoma akivaizdžiai klaidinga.
Koregavimo laikotarpis gali būti svarbus siekiant nustatyti sverto riziką, nors nėra svarbus likvidumo rizikai nustatyti, tik tuo atveju, jeigu reguliuojamų taupomųjų indėlių atsiėmimas pasiektų tokį mastą, kad viršytų likvidumo santykio apskaičiavimo „nepalankiausias sąlygas“, kaip numatyta Reglamento Nr. 575/2013 412 straipsnio 1 dalyje.
Vis dėlto siekdamas atmesti ieškovės prašymą atsižvelgiant į tokią galimybę ECB negalėjo neatlikti nuodugnaus reguliuojamų taupomųjų indėlių ypatumų vertinimo. Atlikdamas tokį vertinimą ECB visų pirma būtų turėjęs išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į jų ypatumus – visų pirma reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams suteikiamą valstybės garantiją – buvo galima numatyti, kad indėliai bus atsiimami taip gausiai ir staiga, kad ieškovei teks pasinaudoti Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punkte numatytomis priemonėmis, nelaukiant, kol CDC perves lėšas pozicijoms pakoreguoti.
Iš tikrųjų dėl šio sprendimo 55 ir 56 punktuose nurodytų priežasčių, įgyvendinant Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, ECB, siekdamas rasti pusiausvyrą tarp finansinio sverto koeficiento apskaičiavimo tikslų ir galimybės apskaičiuojant šį svertą neįtraukti tam tikrų šioje nuostatoje nustatytas sąlygas atitinkančių pozicijų, turėjo atsižvelgti į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes. Ši pareiga išnagrinėti reguliuojamųjų taupomųjų indėlių ypatumus taip pat nustatyta šio sprendimo 72 punkte minėtoje jurisprudencijoje.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime ECB neatliko išsamaus reguliuojamųjų taupomųjų indėlių ypatumų tyrimo, o tik abstrakčiai pabrėžė dėl ieškovės ir CDC pozicijų koregavimo laikotarpio kylančią riziką.
Taigi, taip veikdamas ECB neįvykdė šio sprendimo 72 punkte nurodytoje jurisprudencijoje nustatytos pareigos nuodugniai ir nešališkai išnagrinėti visus reikšmingus konkretaus atvejo aspektus.
Šios išvados negali paneigti ECB argumentas, kad finansinio sverto koeficientas yra rizika nepagrįstas prudencinis reikalavimas ir kad rinkos gali staiga prarasti pasitikėjimą investicijomis į sritis, kurios paprastai laikomos labai saugiomis. Iš tikrųjų toks teiginys grindžiamas tik tikslais, kurių siekta Reglamentu Nr. 575/2013 nustatant sverto koeficientą, ir neatsižvelgiama į tikslus, kurių siekta į šį reglamentą įtraukiant 429 straipsnio 14 dalį.
Iš to, kas pirma nurodyta, matyti, kad visi motyvai, kuriais ECB grindė savo išvadą, kad dėl netobulo perdavimo mechanizmo dėl sverto koeficiento kylanti rizika tenka vien ieškovei, ir kuriais remdamasis jis atmetė ieškovės prašymą leisti apskaičiuojant savo sverto koeficientą neįtraukti CDC pozicijų, sudarytų iš sumų, kurias ieškovė privalo perduoti CDC, yra neteisėti.
Taigi reikia patenkinti antrąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį ieškovės ieškinio pagrindus ir panaikinti ginčijamą sprendimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ECB pralaimėjo bylą, iš jo priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal ieškovės pateiktus reikalavimus.
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį į bylą įstojusios valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Remiantis šia nuostata, Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti Europos Centrinio Banko 2016 m. rugpjūčio 24 d. sprendimą ECB/SSM/2016-9695000CG7B84NLR5984/92.

2.
Priteisti iš ECB bylinėjimosi išlaidas.

3.
Nurodyti Suomijos Respublikai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Prek
Buttigieg
Schalin
Berke
Costeira
Paskelbta 2018 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.