CELEX: 62016CJ0384
Apelācija
Augu aizsardzības līdzekļi
Īstenošanas regula (ES) 2015/408
Augu aizsardzības līdzekļu laišana tirgū un aizstājamo vielu saraksta izveidošana
Darbīgās vielas “vara savienojumu” iekļaušana šajā sarakstā
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
LESD 263. panta ceturtā daļa
Reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem
Individuāli skarta persona

Ar apelācijas sūdzību tās iesniedzēja
European Union
Copper Task Force
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 27. aprīļa rīkojumu
European Union Copper Task
Force
/Komisija (T‑310/15, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”,
EU:T:2016:265
), ar kuru Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja tās prasību daļēji atcelt Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2015/408 (2015. gada 11. marts) par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1107/2009 attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 80. panta 7. punkta īstenošanu un aizstājamo vielu saraksta izveidošanu (
OV 2015, L 67, 18. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 91/414
Padomes Direktīvas 91/414/EEK (1991. gada 15. jūlijs) par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū (
OV 1991, L 230, 1. lpp.
), kurā grozījumi pēdējoreiz izdarīti ar Komisijas Direktīvu 2011/34/ES (2011. gada 8. marts) (
OV 2011, L 62, 27. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 91/414”), I pielikumā bija paredzēts to darbīgo vielu saraksts, ko bija atļauts izmantot augu aizsardzības līdzekļos.
Atbilstoši Komisijas Direktīvas 2009/37/EK (2009. gada 23. aprīlis), ar ko groza Padomes Direktīvu 91/414/EEK, lai tajā iekļautu darbīgās vielas hlormekvatu, vara savienojumus, propakvizofopu, kvizalofopu‑P, teflubenzuronu un zeta‑cipermetrīnu (
OV 2009, L 104, 23. lpp.
), 1. pantam un pielikumam Direktīvas 91/414 I pielikumā ietvertais saraksts tika grozīts, lai tajā iekļautu arī vara savienojumus.
Regula (EK) Nr. 1107/2009
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1107/2009 (2009. gada 21. oktobris) par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū, ar ko atceļ Padomes Direktīvas 79/117/EEK un 91/414/EEK (
OV 2009, L 309, 1. lpp.
), 14. pantā “Apstiprinājuma atjaunošana”, kas ir ietverts šīs regulas II nodaļas “Darbīgās vielas, aizsargvielas, sinerģisti un papildvielas” 1. iedaļas “Darbīgās vielas” 3. apakšiedaļā “Atjaunošana un pārskatīšana”, ir noteikts:
“1.   Pieteikumu darbīgās vielas apstiprinājumam atjauno, ja secina, ka 4. pantā noteiktie apstiprināšanas kritēriji ir ievēroti.
[..]
2.   Apstiprinājuma atjaunojums ir uz laiku līdz 15 gadiem. [..]”
Regulas Nr. 1107/2009 20. pants “Regula par atjaunošanu”, kas ir iekļauts minētajā 3. apakšiedaļā, ir formulēts šādi:
“1.   Saskaņā ar 79. panta 3. punktā minēto regulatīvo procedūru pieņem regulu, ar ko paredz, ka:
a)
darbīgās vielas apstiprinājums ir atjaunots, vajadzības gadījumā saskaņā ar nosacījumiem un ierobežojumiem; vai
b)
darbīgās vielas apstiprinājums nav atjaunots.
[..]”
Regulas Nr. 1107/2009 24. pantā “Aizstājamas vielas”, kas ir iekļauts tās II nodaļas 1. iedaļas 4. apakšiedaļā “Izņēmumi”, ir noteikts:
“1.   [..] Atkāpjoties no 14. panta 2. punkta, apstiprinājumu var atjaunot vienreiz vai vairākas reizes uz laikposmu, kas ik reizi nepārsniedz septiņus gadus.
2.   Neskarot 1. punktu, piemēro 4. līdz 21. pantu. Aizstājamas vielas 13. panta 4. punktā minētajā regulā iekļauj atsevišķā sarakstā.”
Šīs regulas 41. pantā “Atļauju piešķiršana”, kas ir iekļauts šī regulas III nodaļas “Augu aizsardzības līdzekļi” 1. iedaļas “Atļaujas piešķiršana” 3. apakšiedaļā “Atļauju savstarpējā atzīšana”, ir paredzēts šādi:
“1.   Dalībvalsts, kurai saskaņā ar 40. pantu iesniedz pieteikumu, pēc pieteikuma un 42. panta 1. punktā minēto pieteikumam pievienojamo dokumentu izskatīšanas, attiecīgā gadījumā ņemot vērā apstākļus savā teritorijā, piešķir atļauju augu aizsardzības līdzeklim saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem kā dalībvalstī, kas izskata pieteikumu, izņemot gadījumus, kad piemēro 36. panta 3. punktu.
2.   Atkāpjoties no 1. punkta, dalībvalsts drīkst piešķirt atļauju augu aizsardzības līdzeklim šādos gadījumos:
[..]
b)
tā sastāvā ir aizstājama viela;
[..].”
Saskaņā ar minētās regulas 50. pantu “Tādu augu aizsardzības līdzekļu salīdzinošs novērtējums, kuri satur aizstājamas vielas”, kas ir iekļauts tās III nodaļas 1. iedaļas, 5. apakšiedaļā “Īpaši gadījumi”:
“1.   Dalībvalstis veic salīdzinošu novērtējumu, vērtējot pieteikumu par atļaujas piešķiršanu tādam augu aizsardzības līdzeklim, kurā ir darbīgā viela, kas apstiprināta kā aizstājama viela. Dalībvalstis nepiešķir atļauju augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir aizstājama viela, vai ierobežo to lietošanu konkrētam kultūraugam, ja apdraudējumu un ieguvumu salīdzinošais novērtējums, kā paredzēts IV pielikumā, pierāda, ka:
[..]
4.   Augu aizsardzības līdzekļiem, kuros ir aizstājama viela, dalībvalstis veic 1. punktā paredzēto salīdzinošo novērtējumu regulāri un vēlākais atļaujas atjaunošanas vai grozīšanas brīdī.
Balstoties uz salīdzinošā novērtējuma rezultātiem, dalībvalstis atļauju saglabā, atsauc vai groza.
[..]”
Šīs pašas regulas XI nodaļā “Pārejas noteikumi un galīgie noteikumi” iekļautā 80. panta “Pārejas noteikumi” 7. punktā ir noteikts:
“Līdz 2013. gada 14. decembrim Komisija sastāda to Direktīvas [91/414] I pielikumā iekļauto vielu sarakstu, kuras atbilst šīs regulas II pielikuma 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem un kam piemēro šīs regulas 50. panta noteikumus.”
Īstenošanas regulas
Īstenošanas regula (ES) Nr. 540/2011
Saskaņā ar Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011 (2011. gada 25. maijs), ar ko īsteno Regulu Nr. 1107/2009 attiecībā uz darbīgo vielu sarakstu (
OV 2011, L 153, 1. lpp.
), preambulas 1. apsvērumu un 1. pantu darbīgās vielas, kas ir iekļautas Direktīvas 91/414 I pielikumā, uzskata par apstiprinātām saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009.
Īstenošanas regula (ES) 2015/232
Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2015/232 (2015. gada 13. februāris), ar ko groza un labo Īstenošanas regulu Nr. 540/2011 attiecībā uz darbīgās vielas “vara savienojumi” apstiprināšanas nosacījumiem (
OV 2015, L 39, 7. lpp.
), preambulas 8. apsvērums ir formulēts šādi:
“Tiek apstiprināts, ka darbīgā viela vara savienojumi ir uzskatāma par apstiprinātu saskaņā ar [Regulu Nr. 1107/2009]. [..]”
Apstrīdētā regula
Apstrīdētās regulas 1. pantā “Aizstājamās vielas” ir paredzēts šādi:
“Darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas [91/414] I pielikumā, kuras atbilst Regulas [Nr. 1107/2009] II pielikuma 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem, ir šīs regulas pielikuma sarakstā ietvertās darbīgās vielas.
[..]”
Šīs regulas pielikumā iekļautajā sarakstā ir ietverti “vara savienojumi (vara hidroksīda, vara oksihlorīda, vara oksīda, Bordo šķidruma un tribāziska vara sulfāta formā)”.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 5. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja – tādu vara savienojumu ražotāju apvienība, no kuriem daži ir atļauju laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur šādu vielu, turētāji, cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto regulu.
Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa minēto prasību noraidīja kā nepieņemamu, jo, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja atsaukties uz personīgu ieinteresētību un, otrkārt, tās locekļiem nebija
locus standi
. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus nav skārusi individuāli un, otrkārt, ka šī regula ir reglamentējošs akts, kas attiecībā pret šiem locekļiem ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē. Vispārējā tiesa arī noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus, saskaņā ar kuriem tās prasības kā nepieņemamas noraidīšanas gadījumā tai tiktu liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā.
Lietas dalībnieku prasījumi
Ar apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
–
tās prasību atcelt tiesību aktu, kas ir celta par apstrīdēto regulu, atzīt par pieņemamu;
–
nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai lēmuma pieņemšanai un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt ar apelācijas tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā rīkojuma 42.–44., 46.–48., 50.–52., 60. un 61. punktu un pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir secinājusi, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka, lai noskaidrotu, vai reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ir jāņem vērā, pirmkārt, tās personas situācija, kas atsaucas uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai, un, otrkārt, prasības priekšmets. Šajā pēdējā aspektā, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz aktu atcelt tikai daļēji, ir jāņem vērā tikai tās akta daļas iespējamie īstenošanas pasākumi, kuru tiek lūgts atcelt.
Runājot, pirmkārt, par apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju Komisijā norisinājās procedūra vara savienojumu iekļaušanai Direktīvas 91/414 I pielikumā, un tā bija vienīgā visu augu aizsardzības līdzekļos izmantoto vara savienojumu ražotāju, kas darbojas Eiropas Savienībā, pārstāve.
Runājot, otrkārt, par Vispārējā tiesā celtās prasības priekšmetu, apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina, ka tā lūdza daļēji atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl ar to vara savienojumi ir iekļauti aizstājamo vielu sarakstā, tādējādi uz tiem attiecinot režīmu, kas ir piemērojams šādām vielām un kas ir ieviests ar Regulu Nr. 1107/2009. Apelācijas sūdzības iesniedzēja pret atsevišķiem šīs pēdējās minētās regulas noteikumiem izvirzīja arī iebildi par prettiesiskumu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētajā rīkojumā, proti, tā 26., 38. un 39. punktā, ir ietverts pārāk īss minētās prasības priekšmeta apraksts, kas ir balstīts uz tikpat ierobežotu apstrīdētās regulas aprakstu. Apstrīdētās regulas priekšmets esot ne tikai izstrādāt aizstājamo vielu sarakstu, bet arī uz šīm vielām attiecināt Regulā Nr. 1107/2009 ietvertās materiāltiesiskās normas, kas veidojot tūlītējas un tiešas apstrīdētās regulas piemērošanas sekas, kam neesot vajadzīgs neviens īstenošanas pasākums. Citiem vārdiem sakot, šī regula pati konkrēti un faktiski ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas un tā locekļu tiesisko stāvokli.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, pirmkārt, kā tas izriet no pārsūdzētā rīkojuma 42.–44. punkta, ka vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošana atbilstoši Regulai Nr. 1107/2009 patiešām nozīmē, ka tā iesniedz attiecīgu pieteikumu, un tas nozīmē, ka Komisija pieņem aktu par šo pieteikumu. Tā tomēr apgalvo, ka šis akts būs nevis apstrīdētās regulas, bet gan Regulas Nr. 1107/2009 14. un nākamo pantu, kas reglamentē kādas darbīgās vielas apstiprinājuma atjaunošanas procedūru, īstenošanas pasākums.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka minētajam aktam nebūs nekādu tādu seku, kas varētu papildināt vai noteikt aizstājamu vielu juridisko statusu, un ka tas nepalīdzēs definēt vai precizēt tām piemērojamās materiāltiesiskās normas.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī norāda, ka apstrīdētās regulas sekas ir tādas, ka vara savienojumi ir jāapstiprina vismaz ik pēc septiņiem gadiem, nevis ik pēc 15 gadiem, kā tas ir attiecībā uz darbīgajām vielām, kas nav aizstājamas. Tādējādi uz vara savienojumiem principā divreiz biežāk attiecoties pieteikumi par apstiprinājuma atjaunošanu, kas palielinot izmaksas, kuras ir saistītas ar vara savienojumu apstiprinājuma saglabāšanu. Šī iedarbība esot tieša, un tai neesot nepieciešams neviens īstenošanas pasākums no Komisijas vai dalībvalstu puses.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, otrkārt, ka, runājot par tādu augu aizsardzības līdzekļu atļaušanu valsts līmenī, kuros ir ietverti vara savienojumi, apstrīdētās regulas tūlītējas sekas ir tādas, ka attiecībā uz šiem līdzekļiem un to izmantošanu tiek veikts Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā paredzētais salīdzinošais novērtējums. Šajā ziņā pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 48. punktā, dalībvalstis liekot attiecīgajiem uzņēmumiem ne vien segt izmaksas, kas ir saistītas ar salīdzinošā novērtējuma veikšanu, bet arī veikt pašu šo novērtējumu, jo valsts iestādes vienīgi pieņem lēmumu par pieteikumu atjaunot attiecīgā augu aizsardzības līdzekļa atļauju. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās locekļi esot spiesti pildīt pienākumus, kas izriet no salīdzinošā novērtējuma, neatkarīgi no šī novērtējuma galīgā rezultāta.
Pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā konstatējusi, ka salīdzinošā novērtējuma veikšana neietekmē to, ka dalībvalstis piešķir vai atsaka, atjauno, atsauc vai groza atļaujas laišanai tirgū, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka apstrīdētās regulas iedarbība nav atkarīga ne no viena lēmuma, kuru ir pieņēmusi valsts iestāde. Regulas Nr. 1107/2009 50. panta 4. punktā esot noteikts, ka dalībvalstīm ir pienākums veikt salīdzinošu novērtējumu regulāri un vēlākais atļaujas atjaunošanas vai grozīšanas brīdī. Tādējādi neesot vajadzīgs nekāds pieteikums atļaujas izsniegšanai vai atjaunošanai, lai attiecīgā dalībvalsts veiktu vara savienojumu salīdzinošu novērtējumu, kas esot tiešas sekas to kvalifikācijai par aizstājamu vielu.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka līdzīgs secinājums ir jāizdara saistībā ar principu par augu aizsardzības līdzekļu savstarpēju atzīšanu dalībvalstu starpā. Apstrīdētās regulas pieņemšanas dēļ līdzekļa, kura sastāvā ir aizstājama viela, savstarpējā atzīšana vairs neesot automātiska, kā tas savukārt esot jebkuras citas darbīgās vielas gadījumā.
Ceturtkārt, tāpat kā Komisijas akts par vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanu, dalībvalstu veiktie pasākumi, kas attiecas uz savstarpējas atzīšanas vai valsts atļaujas izsniegšanas pieprasījumu, nekādā veidā neietekmē ne vara savienojumu kā aizstājamas vielas kvalifikāciju, ne režīmu, kāds tiem ir piemērojams saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka tāpat kā akti, ko pieņems Komisija, tie, kurus pieņems dalībvalstis, lai īstenotu īpašas normas, kas ir piemērojamas vara savienojumiem, būs nevis apstrīdētās regulas, bet gan Regulas Nr. 1107/2009 īstenošanas pasākumi.
Komisija lūdz pirmo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka tādas prasības pieņemamība, ko fiziska vai juridiska persona atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai ir iesniegusi par aktu, kurš tai nav adresēts, ir pakārtota nosacījumam, ka šai personai ir jāatzīst tiesības celt prasību, kas notiek divos gadījumos. Pirmkārt, šādu prasību var celt ar nosacījumu, ka šis akts to skar tieši un individuāli. Otrkārt, attiecīgā persona var celt prasību par reglamentējošu aktu, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ja tas to skar tieši (skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
59.
un
91.
punkts).
Otrā gadījuma pārbaudē, kas ir veikta pārsūdzētā rīkojuma 33.–51. punktā, Vispārējā tiesa šī rīkojuma 34.–36. punktā ir norādījusi, ka apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, ko neapstrīd lietas dalībnieki šīs apelācijas tiesvedības ietvaros.
Tādējādi jautājums, kas ir jāizskata, ir tas, vai, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 37.–51. punktā uzskatot, ka apstrīdētā regula ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka frāze “kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē ir jāinterpretē, ņemot vērā šī noteikuma mērķi, kas, kā tas izriet no tā rašanās vēstures, ir novērst, ka privātpersonai ir jāpārkāpj tiesības, lai tā varētu iegūt piekļuvi tiesai. Ja reglamentējošs akts tieši ietekmē fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli, bet nav vajadzības veikt īstenošanas pasākumus, pastāv risks, ka šī persona nesaņems efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja tai nebūs tiesību celt tiešu prasību Savienības tiesā, lai apstrīdētu šī reglamentējošā akta tiesiskumu. Nepastāvot īstenošanas pasākumiem, fiziska vai juridiska persona, lai arī attiecīgais akts būtu to skāris tieši, varētu panākt šā tiesību akta pārbaudi tiesā, tikai pārkāpjot šajā aktā ietvertos noteikumus un atsaucoties uz šī akta noteikumu prettiesiskumu pret to ierosinātajos procesos valstu tiesās (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
29.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turpretim, ja reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaude tiesā tiek nodrošināta neatkarīgi no tā, vai minētos pasākumus ir veikusi Savienība vai dalībvalstis. Fiziskas vai juridiskas personas, kuras LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt Savienības reglamentējošu aktu Savienības tiesā, ir aizsargātas pret šā akta piemērošanu tām ar iespēju apstrīdēt ar šo aktu saistītos īstenošanas pasākumus (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
30.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ja minētā tiesību akta ieviešana ir Savienības iestāžu, struktūru vai organizāciju ziņā, fiziskas vai juridiskas personas var celt tiešu prasību Savienības tiesās par piemērošanas aktiem, ievērojot LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus, un atbilstoši LESD 277. pantam savas prasības pamatošanai atsaukties uz attiecīgā pamatakta prettiesiskumu. Ja šāda akta ieviešana ir dalībvalstu ziņā, šīs personas var norādīt uz attiecīgā pamatakta spēkā neesamību valsts tiesās un lūgt tām, pamatojoties uz LESD 267. pantu, vērsties Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
31.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, lai izvērtētu, vai reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ir jāņem vērā tās personas situācija, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējai teikuma daļai. Tādējādi nav nozīmes tam, vai attiecīgais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz citām personām (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
32.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt, veicot šo izvērtējumu, ir jāņem vērā tikai un vienīgi prasības priekšmets un gadījumā, ja prasītājs ir lūdzis tikai daļēju tiesību akta atcelšanu, attiecīgi ir jāņem vērā tikai tie īstenošanas pasākumi, kas var būt saistīti ar šo attiecīgā tiesību akta daļu (spriedums, 2015. gada 10. decembris, Kyocera Mita Europe/Komisija,
C‑553/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:805
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt šajā ziņā nav nozīmes, vai minētie pasākumi ir mehāniski vai nav (spriedumi, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un SidulAçúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
41.
un
42.
punkts, kā arī 2015. gada 10. decembris, Kyocera Mita Europe/Komisija,
C‑553/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:805
,
46.
punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, kā nepamatots ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka Vispārējā tiesa neesot pareizi ņēmusi vērā tajā celtās prasības priekšmetu, it īpaši to, ka šīs prasības mērķis bija atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl ar to uz vara savienojumiem ir attiecinātas dažas Regulā Nr. 1107/2009 paredzētas materiāltiesiskas normas.
No pārsūdzētā rīkojuma 38.–41. punkta izriet, ka, atgādinājusi, ka apstrīdētās regulas priekšmets ir izveidot aizstājamo vielu sarakstu, Vispārējā tiesa norādīja, ka Regulā Nr. 1107/2009 šīm vielām ir paredzēts piemērot īpašas normas, ar kurām ir izdarīta atkāpe no normām, kas ir piemērojamas citām darbīgajām vielām. Pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka šīs īpašās normas attiecas, pirmkārt, uz aizstājamu vielu apstiprināšanu, kā arī šī apstiprinājuma atjaunošanu, otrkārt, augu aizsardzības līdzekļu, kas satur šādas vielas, tirdzniecības atļaujām, kā arī šo atļauju atjaunošanu un grozīšanu un, treškārt, šo atļauju savstarpēju atzīšanu dalībvalstīs.
No pārsūdzētā rīkojuma 42.–51. punkta arī izriet, ka Vispārējā tiesa veica padziļinātu šo īpašo normu pārbaudi un secināja, ka tās var ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu tiesisko stāvokli tikai ar Komisijas vai dalībvalstu pieņemtu tiesību aktu palīdzību.
Otrkārt, ir jāpārbauda apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt šī secinājuma pamatotību.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka Savienības reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē tādējādi, ka dažas no minētās regulas tiesiskajām sekām materializējas tikai ar šo pasākumu palīdzību, tomēr neizslēdz, ka šai regulai ir citas tiesiskas sekas uz fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli, kas nav atkarīgas no īstenošanas pasākumu pieņemšanas.
Tādējādi šajā gadījumā, lai novērtētu, vai tāpēc, ka ar apstrīdēto regulu uz vara savienojumiem tiek attiecinātas šīs normas, tā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu tiesisko stāvokli rada sekas, kas nav atkarīgas ne no viena īstenošanas pasākuma, ir jāņem vērā trīs tādu īpašu normu kategorijas, kuras ir piemērojamas vara savienojumiem, kuras ir minētas šī sprieduma 42. punktā un uz kurām apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatojas savā apelācijas sūdzībā.
Runājot, pirmkārt, par normām, kas attiecas uz aizstājamu vielu apstiprināšanu un uz šī apstiprinājuma atjaunošanu, ir jāatgādina pirmām kārtām, kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 42. punktā, ka vara savienojumi tika apstiprināti pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas. Otrām kārtām, kā Komisija apgalvoja tiesas sēdē Tiesā, šī apstiprinājuma beigu datumu apstrīdētā regula neietekmēja.
Kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi arī pārsūdzētā rīkojuma 42. punktā, neapstrīdot to šajā apelācijas sūdzībā, no tā izriet, ka tikai Regulā Nr. 1107/2009 paredzētajai aizstājamu vielu apstiprinājuma atjaunošanas procedūrai ir nozīme attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem.
Šajā ziņā, kā tas izriet no pārsūdzētā rīkojuma 42. punkta un kā to norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, Regulas Nr. 1107/2009 24. panta 1. punktā ir noteikts, ka aizstājamas vielas apstiprinājumu var atjaunot uz laiku, kas nepārsniedz septiņus gadus, atšķirībā no citu darbīgo vielu apstiprinājuma, kuru var atjaunot uz laiku, kas nepārsniedz 15 gadus, saskaņā ar šīs regulas 14. panta 2. punktu. Tādējādi, tā kā vara savienojumi apstrīdētās regulas pielikumā ietvertajā sarakstā ir iekļauti kā aizstājama viela, to apstiprinājums var tikt atjaunots tikai uz laiku, kas nepārsniedz septiņus gadus, nevis uz ilgāku laiku, kā tas būtu gadījumā, ja šī viela nebūtu iekļauta minētajā sarakstā.
Tomēr apstrīdētās regulas tiesiskās sekas, kas attiecas uz vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanas spēkā esamības laiku, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem materializēsies tikai ar īstenošanas pasākumu starpniecību.
No Regulas Nr. 1107/2009 noteikumiem, it īpaši no tās 24. panta 2. punkta izriet, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 42. un 43. punktā, neapstrīdot to apelācijas sūdzībā, ka vara savienojumu kā aizstājamas vielas kvalifikācija apstrīdētajā regulā neietekmē šīs vielas apstiprinājuma atjaunošanas procedūras piemērošanu. Šī procedūra tāpat kā kādas darbīgās vielas, kas nav iekļauta apstrīdētās regulas pielikumā ietvertajā sarakstā, apstiprinājuma atjaunošanas procedūra nozīmē, ka Komisija pieņem regulu saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 20. panta 1. punktu.
Kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 44. punktā, no tā izriet, ka apstrīdētās regulas sekas, kas attiecas uz vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanas spēkā esamības laiku, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem iestāsies tikai, pamatojoties uz Regulas Nr. 1107/2009 20. panta 1. punktu, uz kuru ir atsauce šīs regulas 24. panta 2. punktā, pieņemot regulu, ar kuru uz laiku, kas nepārsniedz septiņus gadus, tiek atjaunots šīs vielas apstiprinājums.
Tādējādi, lai gan iespējamo papildu slogu, kas ir uzlikts apelācijas sūdzības iesniedzējai, kā arī tās locekļiem un kas ir saistīts ar vajadzību biežāk atjaunot vara savienojumu apstiprinājumu, var uzskatīt par apstrīdētās regulas pieņemšanas sekām, šīs sekas materializēsies nevis, pieņemot šo regulu, bet gan attiecīgā gadījumā Komisijai pieņemot regulu, ar ko tiek atjaunots šīs vielas apstiprinājums.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 44. punktā, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, konstatēja, ka Komisijas regula, ar ko tiek atjaunots tādu aizstājamu vielu kā vara savienojumi apstiprinājums, ir apstrīdētās regulas īstenošanas pasākums LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
Runājot, otrkārt, par normām, kas attiecas uz tādu augu aizsardzības līdzekļu tirdzniecības atļaujām, kuri satur aizstājamas vielas, kā arī uz šo atļauju atjaunošanu un grozīšanu, ir skaidrs, kā uz to norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka apstrīdētās regulas sekas ir tādas, ka uz augu aizsardzības līdzekļiem, kas satur vara savienojumus, tiek attiecināta Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā paredzētā salīdzinošā novērtējuma procedūra, kuras ietvaros tiek salīdzināts attiecīgā augu aizsardzības līdzekļa radītais apdraudējums veselībai vai videi salīdzinājumā ar šāda paša veida apdraudējumu, kas ir saistīts ar alternatīvu augu aizsardzības līdzekli vai ar neķīmisku kultūraugu kaitīgo organismu profilakses vai kontroles metodi.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējai nav pamata apgalvot, ka tai, kā arī tās locekļiem ir jāveic šis salīdzinošais novērtējums un jāsedz iespējamās izmaksas, kas ir saistītas ar minētā novērtējuma veikšanu, lai pierādītu, ka apstrīdētās regulas pieņemšana tos ietekmēja neatkarīgi no īstenošanas pasākumu pieņemšanas. Kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā, no Regulas Nr. 1107/2009 50. panta 1. un 4. punkta izriet, ka salīdzinošais novērtējums ir jāveic dalībvalstīm.
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka dažu dalībvalstu iestādes pieprasa, lai augu aizsardzības līdzekļu, kas satur vara savienojumus, valsts reģistrācijas apliecību īpašnieki tām iesniegtu salīdzinošu novērtējumu, tas nekādā ziņā nepamato tās tēzi, ka apstrīdētā regula attiecībā uz tās locekļu tiesisko stāvokli rada sekas, kas nav atkarīgas no īstenošanas pasākumiem. Pienākumi, kas, iespējams, ir minētajiem īpašniekiem, izriet nevis no apstrīdētās regulas, bet gan no valsts kompetento iestāžu lēmuma.
Turklāt, kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējai to neapstrīdot, Regulas Nr. 1107/2009 50. pantā paredzētā salīdzinošā novērtējuma veikšana “neietekmē to, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 36. panta 2. punktu, 43. panta 1. punktu, 44. panta 3. punktu un 45. panta 1. punktu augu aizsardzības līdzekļu, kas satur darbīgās vielas, tirdzniecības atļaujas dalībvalstis attiecīgā gadījumā attiecīgi piešķir vai atsaka, atjauno, atsauc vai groza”.
Šādos apstākļos, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa šī rīkojuma 47. punktā atzina, ka apstrīdētās regulas sekas, kuras attiecas uz augu aizsardzības līdzekļu, kas satur vara savienojumus, apdraudējuma veselībai vai videi salīdzinājumā ar alternatīvu augu aizsardzības līdzekli vai ar neķīmisku kultūraugu kaitīgo organismu profilakses vai kontroles metodi salīdzinošā novērtējuma veikšanu dalībvalstīs, “attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem iestāsies tikai ar dalībvalstu kompetento iestāžu pieņemtu aktu starpniecību” un ka “šādi akti tādējādi ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē”.
Treškārt, runājot par normām, kuras attiecas uz augu aizsardzības līdzekļu, kas satur aizstājamas vielas, tirdzniecības atļauju savstarpēju atzīšanu dalībvalstīs, Regulas Nr. 1107/2009 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka dalībvalsts, kura atbilstoši savstarpējas atzīšanas procedūrai saņem pieteikumu par tirdzniecības atļaujas izsniegšanu augu aizsardzības līdzekļiem, kas satur aizstājamu vielu, var šos līdzekļus atļaut, savukārt papildus citiem gadījumiem, kas ir paredzēti šajā 41. panta 2. punktā, un neskarot šīs regulas 36. panta 3. punkta piemērošanu, dalībvalstij saskaņā ar minētās regulas 41. panta 1. punktu ir jāizsniedz šāda atļauja apstākļos, kādi ir paredzēti šajā pēdējā minētajā noteikumā.
Katrā ziņā, ja pieņem, ka apstrīdētās regulas pieņemšana samazina iespējamību, ka dalībvalsts labvēlīgi novērtē pieteikumu par augu aizsardzības līdzekļa, kas satur vara savienojumus, tirdzniecības atļaujas izsniegšanu atbilstoši savstarpējas atzīšanas procedūrai, tas tomēr nemaina to, ka dalībvalstij, kas ir saņēmusi šādu pieteikumu, par to ir jāpieņem lēmums. Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 40. punkta, ka nav nozīmes, vai šāds lēmums ir vai nav mehānisks.
Tādējādi pārsūdzētā rīkojuma 50. punktā Vispārējā tiesa pamatoti atzina, ka apstrīdētās regulas sekas, kuras attiecas uz augu aizsardzības līdzekļu, kas satur aizstājamu vielu, tirdzniecības atļauju savstarpējas atzīšanas procedūru, “skar vienīgi dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību lemt par pieteikumu šajā ziņā” un ka “šīs sekas attiecīgā gadījumā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem iestāsies tikai ar tādu valsts iestāžu aktu starpniecību, kuros tiek lemts par savstarpējas atzīšanas pieteikumiem, ko iesnieguši minētie locekļi”.
Ņemot vērā šī sprieduma 45.–62. punktu, ir jāsecina, ka, lai gan, protams, ar vara savienojumu iekļaušanu aizstājamu vielu sarakstā uz šo vielu ar apstrīdēto regulu ir attiecinātas īpašas normas, kas ir minētas šīs sprieduma 42. punktā, un tādējādi tā ir radījusi tiesiskas sekas, ciktāl ar to ir grozīts vara savienojumiem piemērojamais Savienības tiesiskais režīms, tas tomēr nemaina faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka šis grozījums attiecībā uz tās locekļu tiesisko stāvokli radīja sekas, kas nav atkarīgas no īstenošanas pasākuma pieņemšanas LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē. Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav tiesību celt prasību ar šādu pamatojumu.
Šo secinājumu neatspēko apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, kas ir izklāstīts šī sprieduma 23. un 30. punktā un saskaņā ar kuru tiesību akti, kurus Komisija vai dalībvalstis ir pieņēmušas, lai īstenotu īpašas normas, kas ir piemērojamas vara savienojumiem, it īpaši akts, ar kuru Komisija atjaunos šīs vielas apstiprinājumu, ir nevis apstrīdētās regulas, bet gan Regulas Nr. 1107/2009 īstenošanas pasākumi.
Pretēji tam, ko savā argumentācijā, šķiet, liek noprast apelācijas sūdzības iesniedzēja, LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas formulējums neparedz, ka, lai pasākumu varētu kvalificēt kā reglamentējoša akta īstenošanas pasākumu, šim aktam ir jābūt šī pasākuma juridiskajam pamatam. Šāds pats pasākums var būt gan tāda akta īstenošanas pasākums, kura noteikumi veido tā juridisko pamatu, gan atšķirīga akta īstenošanas pasākums, kā tas šajā gadījumā ir ar apstrīdēto regulu, ja visas šī pēdējā minētā akta juridiskās sekas vai daļa no tām attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju iestājas tikai ar šī pasākuma starpniecību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
40.
punkts).
Šajā lietā no šī sprieduma 47.–63. punkta izriet, ka ar tiesību aktiem, ko Komisija vai dalībvalstis pieņems, lai īstenotu īpašas normas, kas ir piemērojamas vara savienojumiem un kas ir paredzētas Regulā Nr. 1107/2009, tiks materializētas apstrīdētās regulas tiesiskās sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem, un tādējādi tie būs šīs pēdējās minētās regulas īstenošanas pasākumi.
Šī sprieduma 63. punktā pausto secinājumu nevar atspēkot arī ar šī sprieduma 19. punktā minēto argumentu, ka Komisijā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas ir vienīgā visu augu aizsardzības līdzekļos izmantoto vara savienojumu ražotāju, kuri darbojas Savienībā, pārstāve, norisinājās procedūra vara savienojumu iekļaušanai Direktīvas 91/414 I pielikumā. Lai gan, protams, saskaņā ar šī sprieduma 38. punktā atgādināto judikatūru ir jāņem vērā tās personas situācija, kas atsaucas uz tiesībām celt prasību saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, lai novērtētu, vai apstrīdētais reglamentējošais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, apstāklis, uz ko tādējādi ir norādījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, tomēr nevar pierādīt, ka apstrīdētā regula nav saistīta ar šādiem pasākumiem.
Šī sprieduma 63. punktā izdarīto secinājumu turklāt neatspēko šī sprieduma 24. un 29. punktā izklāstītā argumentācija, saskaņā ar kuru pasākumi, ko, iespējams, veic Komisija vai dalībvalstis, lai šī sprieduma 42. punktā izklāstīto īpašo normu piemērošanu vara savienojumiem padarītu efektīvu, nekādā veidā neietekmē ne vara savienojumu kā aizstājamas vielas kvalifikāciju, ne šai vielai piemērojamo tiesisko režīmu, kas ir ieviests ar Regulu Nr. 1107/2009.
Šī argumentācija nevar atspēkot konstatējumu, ka sekas tam, ka vara savienojumiem tiek piemērotas īpašas normas, kas ir paredzētas Regulā Nr. 1107/2009, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu tiesisko stāvokli iestājas tikai ar apstrīdētās regulas īstenošanas pasākumu starpniecību.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 51. punktā pamatoti secināja, ka apstrīdētā regula attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu, kas ir jāizskata kā otrais, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā rīkojuma 22., 31. un 32. punktā tā ir atzinusi, ka apstrīdētā regula to un tās locekļus neskar individuāli.
Pirmām kārtām apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apstrīdētā regula to skāra individuāli, un norāda, pirmkārt, ka vairāki faktori to individualizē salīdzinājumā ar visām citām personām saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 1963. gada 15. jūlija sprieduma Plaumann/Komisija (
25/62
,
EU:C:1963:17
).
Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tā bija vienīgā, kas Komisijai iesniedza paziņojumu, lai panāktu vara savienojumu iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā. Turklāt tā atgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 78. panta 3. punktu šajā pielikumā iekļautās darbīgās vielas tiek uzskatītas par apstiprinātām saskaņā ar šo regulu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja no tā secina, ka tā bija vienīgā, kas ierosināja vara savienojumu iekļaušanu minētajā pielikumā ietvertajā darbīgo vielu sarakstā, lai piemērotu Regulu Nr. 1107/2009. Apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt esot vienīgā, kas lūdz atjaunot vara savienojumu kā darbīgās vielas apstiprinājumu, un vienīgā, kas ir iesniegusi lietas materiālus visu ražotāju vārdā.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja esot piedalījusies procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts tiesiskais regulējums, kas bija piemērojams vara savienojumiem, līdz apstrīdētās regulas pieņemšanai. It īpaši Īstenošanas regula 2015/232 esot tikusi pieņemta, pamatojoties uz pētījumiem un dokumentiem, ko esot iesniegusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, un, kā tas izrietot no šīs regulas preambulas 6. apsvēruma, pēc tam, kad Komisija to bija uzaicinājusi iesniegt savus apsvērumus par pārskata ziņojumu attiecībā uz vara savienojumiem.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka aizstājamo vielu saraksts, kas apstiprināts ar apstrīdēto regulu, ir izstrādāts tikai un vienīgi, pamatojoties uz tā dokumenta rezultātiem, kurš bija balstīts uz galīgo pārskata ziņojumu attiecībā uz vara savienojumiem un kuru Komisija pieņēmusi ar apelācijas sūdzības iesniedzējas kā pieteikuma iesniedzējas ekskluzīvu iesaistīšanos.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja esot bijusi Komisijas sarunu partnere visā apstrīdētās regulas izstrādes procesā, esot ar to sazinājusies un esot piedalījusies sanāksmē ar šīs iestādes pārstāvjiem saistībā ar vara savienojumu kā aizstājamas vielas kvalifikāciju.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja secina, ka, ņemot vērā 1985. gada 17. janvāra spriedumu Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (
11/82
,
EU:C:1985:18
,
17.
–
32.
punkts), tai esot bijis jāatzīst tiesības celt prasību, jo, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, Komisija zināja, ka apstrīdētā regula to skāra tieši un individuāli.
Otrām kārtām apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apstrīdētā regula tās locekļus ir skārusi individuāli.
No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārstāvot visus augu aizsardzības līdzekļos izmantoto vara savienojumu ražotājus, kas darbojas Savienībā. Tādējādi pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti esot konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās locekļus apstrīdētā regula skāra tādā pašā veidā kā visus citus uzņēmumus.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka Regulas Nr. 1107/2009 15. panta 1. punktā ir noteikts, ka pieteikumu darbīgās vielas apstiprinājuma atjaunošanai iesniedz attiecīgās darbīgās vielas ražotājs. Tādējādi tikai apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās locekļi, kas esot vienīgie augu aizsardzības līdzekļos izmantoto vara savienojumu ražotāji Savienībā, var lūgt atjaunot to apstiprinājumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā atgādina, ka tā ir vienīgā, kas ir lūgusi atjaunot vara savienojumu kā darbīgas vielas apstiprinājumu un ir iesniegusi lietas materiālus visu ražotāju vārdā.
No otras puses, tas, ka vara savienojumi ir vienīgā neorganiskā viela, kas ir iekļauta aizstājamu vielu sarakstā, vēl jo vairāk individualizējot apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās locekļus.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka apstrīdētā regula, lai gan no formālā viedokļa tā ir īstenošanas regula, patiesībā ir Komisijas lēmums, ņemot vērā sekas, ko tā rada attiecībā uz vara savienojumiem un tādējādi attiecībā uz to un tās locekļiem kā vienīgajiem šīs darbīgās vielas ražotājiem. Tādējādi šī regula to skarot individuāli.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētais rīkojums ir jāatceļ un Tiesas rīcībā ir visi elementi, kas ir vajadzīgi, lai pārbaudītu, vai apstrīdētā regula to turklāt skar tieši.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, pirmkārt, ka Regulā Nr. 1107/2009 paredzēto materiāltiesisko normu attiecināšana uz vara savienojumiem nozīmē, ka šai vielai tiek piemēroti stingrāki nosacījumi par tiem, kas ir piemērojami darbīgajām vielām, kuras nav aizstājamas. Tā norāda, otrkārt, ka šis apstāklis tieši izriet no apstrīdētās regulas un ka ne Komisijai, ne valsts iestādēm, pieņemot pasākumus, ar kuriem tiek īstenotas vara savienojumiem piemērojamās īpašās normas, nav rīcības brīvības attiecībā uz vara savienojumu kvalificēšanu par aizstājamu vielu.
Komisija apgalvo, ka trešais pamats ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, kā Vispārējā tiesa to ir uzsvērusi pārsūdzētā rīkojuma 19. punktā, ka tāda apvienība kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, kam ir uzdots aizstāvēt vara savienojumu ražotāju kolektīvās intereses, principā var celt prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu tikai tad, ja tā var atsaukties uz personīgu ieinteresētību vai ja uzņēmumiem, ko tā pārstāv, vai dažiem no tiem individuāli ir tiesības celt prasību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 22. jūnijs, Beļģija un Forum 187/Komisija,
C‑182/03 un C‑217/03
,
EU:C:2006:416
,
56.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Runājot, pirmkārt, par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja var atsaukties uz personīgu ieinteresētību, pirmām kārtām ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā rīkojuma 21. punktā, apvienības loma procedūrā, kuras rezultātā ir pieņemts tiesību akts LESD 263. panta izpratnē, var pamatot šīs apvienības celtās prasības pieņemamību, lai gan minētais akts tās locekļus nav skāris tieši un individuāli, it īpaši ja šis akts ir ietekmējis tās kā sarunu partnera situāciju (rīkojums, 2006. gada 8. decembris, Polyelectrolyte Producers Group/Komisija un Padome,
C‑368/05 P
, nav publicēts,
EU:C:2006:771
,
59.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā tomēr ir jānorāda, ka ar argumentiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza šī pamata ietvaros, tā nav pierādījusi, ka tai bija loma apstrīdētās regulas izstrādē, kas tai ļautu atsaukties uz personīgu ieinteresētību šī sprieduma iepriekšējā punktā izklāstītās judikatūras izpratnē. Turklāt, atbildot uz Tiesas jautājumiem šajā ziņā tiesas sēdē, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka pastāv specifiskas tiesības, kas tai būtu piešķirtas šīs regulas izstrādes procedūras ietvaros.
Otrām kārtām, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 1985. gada 17. janvāra sprieduma Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (
11/82
,
EU:C:1985:18
,
17.
–
32.
punkts), kā nepamatota ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, ka atbilstoši dažiem faktiskiem apstākļiem, kas to īpaši raksturo, tā būtu jāuzskata par individuāli skartu.
Protams, saskaņā ar judikatūru tas, ka Eiropas Savienības Padomei vai Komisijai saskaņā ar īpašiem noteikumiem ir pienākums ņemt vērā tiesību akta, ko tās ir paredzējušas pieņemt, ietekmi uz atsevišķu indivīdu situāciju, var tos individualizēt, ja ir pierādīts, ka šis akts tos skar tādas faktiskas situācijas dēļ, kas tos atšķir no visām citām personām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 10. aprīlis, Komisija/Nederlandse Antillen,
C‑142/00 P
,
EU:C:2003:217
,
71.
–
76.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi, ka pastāv šāds pienākums, kas minētās judikatūras izpratnē varētu to individualizēt saistībā ar apstrīdēto regulu.
Otrkārt, runājot par to, vai apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus vai dažus no tiem ir skārusi individuāli, ir jāatgādina, kā tas izriet no pārsūdzētā rīkojuma 28. punkta, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību subjekti, kas nav lēmuma adresāti, var apgalvot, ka ir skarti individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē tikai tad, ja šis lēmums tos skar noteiktu tiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tos atšķir no visām citām personām un tādējādi tos individualizē tieši tāpat kā šāda lēmuma adresātu (skat. it īpaši spriedumus, 1963. gada 15. jūlijs, Plaumann/Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
, 223. lpp., kā arī 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
93.
punkts).
Šajā ziņā no iedibinātās judikatūras, ko Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā rīkojuma 29. punktā, arī izriet, ka iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kuriem ir piemērojams kāds pasākums, nekādā ziņā nenozīmē, ka ir jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus ir skāris individuāli, jo šī piemērošana tiek veikta atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas ir paredzēta attiecīgajā tiesību aktā (spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja konkrēti neapšauba pārsūdzētā rīkojuma 27. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka apstrīdētā regula ir vispārpiemērojams tiesību akts, jo, pirmkārt, tā ir piemērojama objektīvi noteiktām situācijām, proti, šajā gadījumā, darbīgās vielas īpašību dēļ, un, otrkārt, tā rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārējā un abstraktā veidā noteiktām personu kategorijām, proti, attiecībā uz ikvienu uzņēmēju, kura darbība ir saistīta ar kādu no vielām, kas ir iekļautas šīs regulas pielikumā ietvertajā sarakstā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja nav arī norādījusi, ka pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai ir sagrozījusi faktus, konstatējot:
“[..] no [apstrīdētās] regulas preambulas 4. apsvēruma izriet, ka šīs regulas pielikumā ietvertais saraksts ir sagatavots, pamatojoties uz informāciju, kas sniegta pārskata ziņojumā, [Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādes (
EFSA
)] secinājumiem, novērtējuma ziņojuma projektu un ar to saistītajiem papildinājumiem, salīdzinošās izvērtēšanas ziņojumiem vai arī klasifikāciju, kas ir izstrādāta saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1272/2008 (2008. gada 16. decembris) par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu (EK) Nr. 1907/2006 (
OV L 353, 1. lpp.
). Turklāt [apstrīdētās] regulas pieņemšana bija paredzēta Regulas Nr. 1107/2009 80. panta 7. punktā, saskaņā ar kuru Komisijai vēlākais līdz 2013. gada 14. decembrim ir jāsagatavo aizstājamo vielu saraksts. Šajā ziņā, kā tas izriet no paša [apstrīdētās] regulas nosaukuma, tā attiecas uz šīs tiesību normas piemērošanu.”
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā rīkojuma 31. un 32. punktā secinot, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus skar vienīgi to objektīvā vara savienojumu ražotāju statusa dēļ tāpat kā visus citus uzņēmējus, kas pašreiz atrodas vai varētu atrasties identiskā situācijā, un ka tādējādi apstrīdētā regula tos neskar individuāli.
Neviens no īpašajiem apstākļiem, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja ir balstījusies šajā pamatā, lai pierādītu, ka apstrīdētā regula tās locekļus skar individuāli, nevar atspēkot šo secinājumu.
Pirmkārt, ņemot vērā šī sprieduma 94. punktā atgādināto judikatūru, tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pārstāv visus augu aizsardzības līdzekļos izmantoto vara savienojumu ražotājus, kas darbojas Savienībā, un ka ir iespējams šos ražotājus saskaitīt vai identificēt, neietekmē to, ka apstrīdētā regula tās locekļus skar vienīgi to objektīvā vara savienojumu ražotāju statusa dēļ. Turklāt, ja piekristu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajai tēzei šajā ziņā, savu saturu lielā mērā zaudētu nosacījums, kas ir saistīts ar individuāla skāruma faktu, jo pietiktu, ka uzņēmēji, kurus Savienības tiesību akts skar tikai tādēļ, ka uz viņiem attiecas objektīva tiesiska vai faktiska situācija, kas ir paredzēta šajā aktā, apvienojas tādā reprezentatīvā apvienībā kā šajā lietā aplūkotā, lai tiem tiktu atzītas tiesības celt prasību LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
Otrkārt, ņemot vērā šī sprieduma 93. punktā minēto judikatūru, apelācijas sūdzības iesniedzēja nekādā veidā ar šī sprieduma 81. punktā norādītajiem elementiem nav pierādījusi, ka apstrīdētā regula tās locekļus vai dažus no tiem būtu skārusi līdzīgi kā šīs regulas adresātus. It īpaši šādi elementi, kas aplūkoti atsevišķi vai kopā, nevar likt apšaubīt secinājuma pamatotību, ko pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā ir izdarījusi Vispārējā tiesa, ka apstrīdētās regulas tiesiskās sekas uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem attiecas vienīgi to objektīvā vara savienojumu ražotāju statusa dēļ.
Turklāt ir skaidrs, ka, pieņemot apstrīdēto regulu, par vara savienojumu iekļaušanu aizstājamo vielu sarakstā tika nolemts, nevis ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu īpašās pazīmes, bet, kā tas izriet no pārsūdzētā rīkojuma 6. punkta, tāpēc, ka šī viela atbilda kritērijiem, kam ir jābūt izpildītiem, lai vielu uzskatītu par noturīgu vai toksisku vielu Regulas Nr. 1107/2009 II pielikuma 4. punkta izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
66.
punkts).
Treškārt, apstāklim, pieņemot, ka tas ir apstiprināts, ka vara savienojumi ir vienīgā neorganiskā viela, kas ir iekļauta attiecīgajā sarakstā, nav nozīmes, jo ar to turklāt netiek apšaubīta tā secinājuma pamatotība, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā.
Visbeidzot, tā kā, no vienas puses, pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa secināja, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļus neskar individuāli, un, no otras puses, nosacījumi, kas ir saistīti ar to, ka Savienības reglamentējošs akts, kuru ir lūgts atcelt, tiesību subjektu skar gan tieši, gan individuāli, ir kumulatīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
76.
punkts), šī sprieduma 84. un 85. punktā izklāstītie argumenti, kas attiecas uz to, vai apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās locekļus skar tieši, ir nelietderīgi un tādējādi ir jānoraida.
No tā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida daļēji kā nepamatots un daļēji kā nelietderīgs.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā rīkojuma 52.–60. punktā tā ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības kā nepieņemamas noraidījums neliedzot tai un tās locekļiem efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
No pārsūdzētā rīkojuma izrietot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļi nevar ne apstrīdēt apstrīdētās regulas valsts īstenošanas pasākumu, ne apšaubīt šīs regulas sekas. It īpaši, kamēr kāda valsts iestāde nav nolēmusi aizstāt vara savienojumus, attiecībā uz šo vielu ir jāveic periodiski salīdzinoši novērtējumi, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļi nevar apstrīdēt. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā norāda, ka valsts lēmums, ar ko tiek atjaunota augu aizsardzības līdzekļa, kas satur vara savienojumus, atļauja, negroza apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļu tiesisko stāvokli, un tādējādi tas nav apstrīdams. Tādējādi
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) un
Tribunal Constitucional
(Konstitucionālā tiesa, Spānija) uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav ne intereses celt prasību, ne tiesību celt prasību, ja lēmums, ko tā apstrīd, nav tai nelabvēlīgs.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļi ir spiesti izraisīt negatīva lēmuma pieņemšanu valsts iestādēs, lai varētu celt prasību par šo lēmumu un šīs prasības ietvaros apstrīdēt vara savienojumu kā aizstājamas vielas kvalifikāciju. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka, lai izmantotu prejudiciāla nolēmuma procedūru, uz ko Vispārējā tiesa ir atsaukusies pārsūdzētajā rīkojumā, arī ir vajadzīgs, lai šīs iestādes iepriekš būtu pieņēmušas negatīvu lēmumu.
Atgādinājusi par pārsūdzētā rīkojuma 54. un 55. punkta saturu, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka piekļuve valsts tiesām un iespēja vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai izvērtētu apstrīdētās regulas spēkā esamību, nevar garantēt tās tiesības vai tās locekļu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Pirmkārt, negatīva lēmuma pieņemšana par vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanu neesot droša. Tādējādi varētu būt tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās locekļi nekad nevarēs apstrīdēt apstrīdēto regulu, kas turpinās radīt tiesiskas sekas uz nenoteiktu laiku. Otrkārt, pat ja tiktu pieņemts negatīvs lēmums un neatkarīgi no iespējas vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās locekļi saskartos ar administratīvo slogu un ekonomiskajām izmaksām, kas izriet no vara savienojumu kā aizstājamu vielu kvalifikācijas.
Komisija norāda, ka otrais pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai atkārtoti izvirza pamatu, kas attiecas uz tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu un kas bija izvirzīts pirmajā instancē, nenorādot uz kļūdu tiesību piemērošanā, kāda ir pieļauta pārsūdzētajā rīkojumā. Tā apgalvo, ka šis pamats katrā ziņā ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida iebilde par nepieņemamību, ko Komisija ir izvirzījusi pret otro pamatu. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, apelācijas sūdzības iesniedzēja ar šo pamatu atkārtoti neizvirza pirmajā instancē izvirzīto pamatu, kas attiecas uz tā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, bet apstrīd vērtējumu, kuru šajā ziņā ir veikusi Vispārējā tiesa, precīzi norādot kritizētos pārsūdzētā rīkojuma elementus.
Runājot par šī pamata pamatotību, ir jāatgādina, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir interpretējami, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr neizslēdzot LESD tieši paredzētos nosacījumus (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
44.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr par Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaudi tiesā, kā tas izriet no LES 19. panta 1. punkta, rūpējas ne tikai Tiesa, bet arī dalībvalstu tiesas. Šim mērķim ar LESD 263. un 277. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma kontroli, uzticot to Savienības tiesai (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
45.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka indivīdiem valsts tiesvedības ietvaros ir tiesības apstrīdēt tiesā jebkura lēmuma vai kāda cita tāda valsts tiesību akta tiesiskumu, kas ir saistīts ar vispārpiemērojama Savienības tiesību akta piemērojamību attiecībā uz tiem, norādot uz tā spēkā neesamību (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
46.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai, tāpat kā prasības atcelt tiesību aktu, ir Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudes līdzeklis (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
47.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja valsts tiesa uzskata, ka viens vai vairāki lietas dalībnieku norādītie Savienības tiesību akta spēkā neesamības pamati vai, ja tāds būtu gadījums, pamati, kas konstatēti pēc tiesas ierosmes, ir pamatoti, tai ir pienākums apturēt tiesvedību un vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu akta spēkā esamības izvērtēšanai, jo Tiesai vienīgajai ir kompetence konstatēt Savienības tiesību akta spēkā neesamību (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
48.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz personām, kas neatbilst LESD 263. panta ceturtajā daļā minētajiem nosacījumiem, lai celtu prasību Savienības tiesā, dalībvalstīm tātad ir jāizveido tāda tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas nodrošina pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
49.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šis dalībvalstu pienākums ir atkārtoti apstiprināts LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, saskaņā ar kuru dalībvalstis “nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvas tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”. Šāds pienākums izriet arī no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta attiecībā uz dalībvalstu veiktiem pasākumiem, ar ko tiek īstenotas Savienības tiesības šīs Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
50.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, kā tas izriet no šī sprieduma 41.–70. punkta, Vispārējā tiesa varēja pamatoti konstatēt, ka apstrīdētā regula attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas locekļiem ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
Līdz ar to, ņemot vērā šī sprieduma 111.–117. punktā minēto judikatūru, ko Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā rīkojuma 53.–59. punktā, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa šī pārsūdzētā rīkojuma 60. punktā atzina, ka ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka tās prasības atcelt apstrīdēto regulu kā nepieņemamas noraidījums apdraud tās tiesības un tās locekļu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Pat ja, ņemot vērā LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos pieņemamības nosacījumus, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar apstrīdēto regulu tieši apstrīdēt Savienības tiesā, tā savukārt var prasībā, kas valsts tiesā ir celta par dalībvalsts tiesību aktu, kurš veido minētās regulas īstenošanas pasākumu, atsaukties uz šīs regulas spēkā neesamību un likt šai tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu vērsties Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembrisTelefónica/Komisija,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
,
59.
punkts).
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecīgā gadījumā var Komisijas regulu, ar ko ir atjaunots vara savienojumu apstiprinājums, apstrīdēt Savienības tiesās atbilstoši LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem un šīs prasības ietvaros apstrīdēt apstrīdētās regulas spēkā esamību, izvirzot iebildi par prettiesiskumu, kas celta pret apstrīdēto regulu, saskaņā ar šī sprieduma 37. punktā minēto judikatūru, lai apšaubītu vara savienojumu apstiprinājuma atjaunošanas spēkā esamības ilgumu.
Tādējādi otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
European Union Copper Task Force
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.