CELEX: 62019CJ0488
Zahtjev za prethodnu odluku
Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Europski uhidbeni nalog
Okvirna odluka 2002/584/PUP
Područje primjene
Članak 8. stavak 1. točka (c)
Pojam ,izvršiva presuda’
Kazneno djelo za koje je donesena osuđujuća presuda koju je izrekao sud treće države
Kraljevina Norveška
Presuda koju je na temelju bilateralnog sporazuma priznala i izvršila država izdavateljica
Članak 4. točka 7. podtočka (b)
Razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga
Izvanteritorijalni karakter kaznenog djela

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na primjenjivost Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
SL 2002., L 190, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak
SL 2013., L 222, str. 14
.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (
SL 2009., L 81, str. 24
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584) te na tumačenje njezina članka 4. točke 1. i članka 4. točke 7. podtočke (b).
Zahtjev je upućen u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga, u Irskoj, izdanog protiv osobe JR kako bi ona u Litvi odslužila kaznu zatvora koju joj je zbog trgovanja opojnim drogama izrekao norveški sud. Tu je presudu Republika Litva priznala na temelju Bilateralnog sporazuma o priznavanju i izvršenju presuda u kaznenim stvarima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode, sklopljenog 5. travnja 2011. između Kraljevine Norveške i Republike Litve (u daljnjem tekstu: Bilateralni sporazum od 5. travnja 2011.).
Pravni okvir
Pravo Unije
Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru
Kraljevina Norveška stranka je Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.).
Sporazum o provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine od 18. svibnja 1999.
Iz članka 2. Sporazuma između Vijeća Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine od 18. svibnja 1999. (
SL 1999., L 176, str. 36
.) proizlazi da Republika Island i Kraljevina Norveška provode i primjenjuju schengensku pravnu stečevinu te akte Unije na koje se odnosi taj sporazum.
Sporazum o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške
Sporazum između Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške (
SL 2006., L 292, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 41.), koji je u ime Unije odobren člankom 1. Odluke Vijeća 2014/835/EU od 27. studenoga 2014. o sklapanju Sporazuma između Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške (
SL 2014., L 343, str. 1
.), stupio je na snagu 1. studenoga 2019.
U preambuli tog sporazuma navedeno je, među ostalim, da ugovorne stranke izražavaju uzajamno povjerenje u ustroj i funkcioniranje svojih pravnih sustava te u sposobnost svih ugovornih stranaka da zajamče pravedno suđenje.
Okvirna odluka 2002/584
Uvodne izjave 5., 6., 7. i 8. Okvirne odluke 2002/584 glase:
„(5)
Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde.
(6)
Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ,kamenom temeljcem' pravosudne suradnje.
(7)
Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti […]
(8)
Odluke o izvršavanju europskog uhidbenog naloga moraju biti podložne dostatnom nadzoru, a to znači da će pravosudno tijelo države članice u kojoj je tražena osoba uhićena morati donijeti odluku o njezinoj predaji.”
Člankom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja” propisuje se:
„1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.”
Članak 2. navedene okvirne odluke, koji se odnosi na njezino područje primjene, glasi:
„1.   Europski uhidbeni nalog može biti izdan u slučajevima počinjenja djela za koja je, u skladu s pravom države članice koja ga izdaje, propisana najviša kazna zatvora ili oduzimanje slobode od najmanje 12 mjeseci ili za koja je izrečena kazna zatvora ili je izdan nalog za oduzimanje slobode od najmanje četiri mjeseca.
2.   Sljedeća kaznena djela, ako su kažnjiva u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog, [
kaznom zatvora ili mjerom oduzimanja slobode u najvišem propisanom trajanju
] od najmanje tri godine i
[kako]
su utvrđena pravom države koja izdaje uhidbeni nalog, u skladu s odredbama ove Okvirne odluke i bez provjere dvostruke kažnjivosti djela, predstavljaju razlog za predaju osobe na temelju europskog uhidbenog naloga:
[…]
–
nezakonita trgovina opojnim drogama i psihotropnim tvarima,
[…]
4.   Za kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 2., tražena osoba može biti predana pod uvjetom da djela zbog kojih je izdan europski uhidbeni nalog predstavljaju kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja, bez obzira na elemente ili opis kaznenog djela.”
Člankom 4. te okvirne odluke, naslovljenim „Razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga”, određeno je:
„Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
(1)
ako, u jednom od slučajeva iz članka 2. stavka 4., djelo zbog kojega je izdan europski uhidbeni nalog ne predstavlja kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja; […]
[…]
(5)
ako je pravosudno tijelo izvršenja obaviješteno da je tražena osoba pravomoćno osuđena u trećoj državi zbog istih kaznenih djela, pod uvjetom da je, u slučaju izricanja presude, kazna izdržana ili je u tijeku izdržavanje kazne, ili ako presuda više ne može biti izvršena u skladu s pravom države u kojoj je presuda izrečena;
[…]
(7)
ako se europski uhidbeni nalog odnosi na kaznena djela koja su:
(a)
u skladu s pravom države članice izvršenja, u cijelosti ili djelomice počinjena na državnom području države članice izvršenja ili na mjestu koje se smatra takvim; ili
(b)
počinjena izvan državnog područja države članice izdavateljice uhidbenog naloga, a pravo države članice izvršenja ne omogućuje progon zbog istih kaznenih djela ako su počinjena izvan njezina državnog područja.”
Članak 4.a Okvirne odluke 2002/584 uređuje izvršenje europskih uhidbenih naloga izdanih radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom.
Članak 5. te okvirne odluke predviđa da izvršenje europskog uhidbenog naloga može podlijegati jednom od uvjeta iz tog članka.
U članku 8. stavku 1. navedene okvirne odluke, koji se odnosi na sadržaj i oblik europskog uhidbenog naloga, propisano je:
„Europski uhidbeni nalog sadržava sljedeće informacije, u skladu s obrascem u prilogu:
[…]
(c)
dokaz o postojanju izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene odredbama članaka 1. i 2.;
(d)
prirodu i pravni opis kaznenog djela, posebno u vezi s odredbama članka 2.;
(e)
opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe;
(f)
izrečenu kaznu, ako postoji pravomoćna presuda, ili sve propisane kazne za kazneno djelo u skladu s pravom države članice izdavateljice uhidbenog naloga;
[…]”
Članak 15. iste okvirne odluke glasi:
„1.   Pravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana.
2.   Ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne i ne omogućavaju donošenje odluke o predaji tražene osobe, od nje zahtijeva da potrebne dopunske informacije, posebno one u vezi s člancima 3. do 5. te s odredbama članka 8., budu žurno dostavljene te može postaviti rok za njihov primitak, uzimajući u obzir potrebu poštovanja rokova iz članka 17.
3.   Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog u bilo koje doba može pravosudnom tijelu izvršenja poslati sve korisne dodatne informacije.”
Članak 31. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Odnos s drugim pravnim instrumentima”, propisuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje njihovu primjenu u odnosima između država članica i trećih zemalja, ova Okvirna odluka, počevši od 1. siječnja 2004., zamjenjuje sve odgovarajuće odredbe sljedećih konvencija, primjenjivih na područje izručenja u odnosima između država članica:
(a)
Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957., njezina dodatnog protokola od 15. listopada 1975., njezina drugog dodatnog protokola od 17. ožujka 1978. te Europske konvencije o suzbijanju terorizma od 27. siječnja 1977., s obzirom na pitanja koje se odnose na izručenje;
[…]
2.   Države članice mogu nastaviti primjenjivati bilateralne ili multilateralne sporazume ili dogovore koji su na snazi u trenutku donošenja ove Okvirne odluke u onoj mjeri u kojoj ti sporazumi ili dogovori omogućuju da ciljevi ove Okvirne odluke budu prošireni i produbljeni te ako dodatno pojednostavljuju ili olakšavaju postupke predaje osobe u odnosu na koje je izdan europski uhidbeni nalog.
[…]”
Okvirna odluka 2008/909/PUP
Članak 3. stavak 1. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (
SL 2008., L 327, str. 27
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.) glasi:
„Svrha ove Okvirne odluke je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.”
Na temelju članka 17. stavka 1. navedene okvirne odluke:
„Izvršenje kazne uređuje se pravom države članice izvršiteljice naloga. Samo tijela države članice izvršiteljice naloga, podložno stavcima 2. i 3., nadležna su odlučiti o postupcima izvršenja te odrediti sve s njima povezane mjere, uključujući osnove za prijevremeni ili uvjetni otpust.”
Okvirna odluka 2008/947/PUP
Uvodna izjava 8. Okvirne odluke Vijeća 2008/947/PUP od 27. studenog 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na presude i probacijske odluke s ciljem nadzora probacijskih mjera i alternativnih sankcija (
SL 2008., L 337, str. 102
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 148.) glasi:
„Cilj je uzajamnog priznavanja i nadzora uvjetnih osuda, pridržaja izricanja kazne, alternativnih sankcija i odluka o uvjetnom otpustu poboljšanje mogućnosti za ponovno uključivanje osuđene osobe u društvo, tako da joj se omogući očuvanje obiteljskih, jezičnih, kulturnih i drugih veza, kao i poboljšanje praćenja izvršavanja probacijskih mjera i alternativnih sankcija s ciljem sprečavanja ponovnog počinjenja kaznenog djela, pritom vodeći potrebnu brigu o zaštiti žrtava i javnosti.”
Članak 1. stavak 1. te okvirne odluke predviđa:
„Cilj je ove Okvirne odluke olakšati društvenu rehabilitaciju osuđenih osoba, poboljšati zaštitu žrtava i javnosti te olakšati primjenu odgovarajućih probacijskih mjera i alternativnih sankcija u slučaju počinitelja kaznenih djela koji ne žive u državi članici u kojoj je presuda izrečena. U svrhu ostvarivanja tih ciljeva, ovom Okvirnom odlukom utvrđuju se pravila prema kojima država članica, koja nije država članica u kojoj je dotičnoj osobi izrečena kazna, priznaje presude i, prema potrebi, probacijske odluke te nadzire probacijske mjere izrečene na temelju presude, ili alternativne sankcije koje su sadržane u takvoj presudi, te donosi sve druge odluke koje se odnose na tu presudu, osim ako je drukčije predviđeno u ovoj Okvirnoj odluci.”
Irsko pravo
Zakon o europskom uhidbenom nalogu iz 2003.
Članak 5. European Arrest Warrant Acta 2003 (Zakon o europskom uhidbenom nalogu iz 2003.), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku, kojim se provodi Okvirna odluka 2002/584, glasi:
„U smislu ovog zakona, kazneno djelo navedeno u europskom uhidbenom nalogu odgovara kaznenom djelu prema pravu [irske] države ako bi radnja ili propust koji čine to kazneno djelo, da je počinjeno u [irskoj] državi na dan kada je izdan europski uhidbeni nalog, predstavljali kazneno djelo prema pravu [irske] države.”
Člankom 10. točkom (d) tog zakona određuje se:
„Kada pravosudno tijelo u državi izdavateljici izda europski uhidbeni nalog u odnosu na osobu –
[…]
(d)
kojoj je u toj državi izrečena kazna zatvora ili pritvor zbog kaznenog djela na koje se odnosi europski uhidbeni nalog, ta osoba će, u skladu s odredbama ovog zakona, biti uhićena i predana državi izdavateljici.”
Članak 44. navedenog zakona iz 2003. glasi:
„Osoba neće biti predana u skladu s ovim zakonom ako je kazneno djelo navedeno u europskom uhidbenom nalogu izdanom u odnosu na nju počinjeno ili navodno počinjeno izvan države izdavateljice i ako činjenje ili propust koji predstavlja kazneno djelo ne predstavlja, zbog toga što je počinjeno izvan [irske] države, kazneno djelo prema pravu [irske] države.”
Zakon iz 1977. o nezakonitoj uporabi opojnih droga
Na temelju članka 15. stavka 1. Misuse of Drugs Acta 1977 (Zakon o zlouporabi droga iz 1977.), u njegovoj izmijenjenoj verziji:
„Svaka osoba koja protivno odredbama članka 5. ovog zakona posjeduje, zakonito ili ne, drogu namijenjenu prodaji ili isporuci na drugi način, kriva je za počinjenje kaznenog djela.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Osoba JR litavski je državljanin. U siječnju 2014. u Norveškoj je uhićena u posjedu velike količine opojnih sredstava koje se obvezala iz Litve isporučiti u zamjenu za novčani iznos. Presudom od 28. studenoga 2014. norveški ju je sud, to jest Heggen og Frøland tingrett (Općinski sud u Heggentu i Frølandu, Norveška), osudio na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci za kazneno djelo „nezakonite isporuke vrlo velike količine opojnih sredstava” iz norveškog Kaznenog zakonika. Ta presuda postala je pravomoćna.
Presudom od 18. lipnja 2015. Jurbarko rajono apylinkės teismas (Općinski sud u Jurbarkasu, Litva) priznao je na temelju Bilateralnog sporazuma od 5. travnja 2011. norvešku presudu od 28. studenoga 2014. kako bi se kazna mogla izvršiti u Litvi.
Norveška tijela 7. travnja 2016. predala su osobu JR litavskim tijelima.
U studenome 2016. nadležna tijela uvjetno su otpustila osobu JR, uz mjere „intenzivnog nadzora”. Budući da nije poštovala uvjete koji su joj bili nametnuti, Marijampolės apylinkės teismo Jurbarko rūmai (Općinski sud u Marijampolėu, vijeće u Jurbarkasu, Litva) odlukom od 5. veljače 2018. naložio je izvršenje preostalog dijela kazne zatvora, odnosno jedne godine, sedam mjeseci i 24 dana.
Osoba JR pobjegla je i otišla u Irsku. Litavska tijela izdala su 24. svibnja 2018. europski uhidbeni nalog radi njezine predaje.
U siječnju 2019. osoba JR uhićena je u Irskoj i osuđena na zatvorsku kaznu zbog kaznenih djela počinjenih u toj državi članici u vezi s posjedovanjem opojnih droga. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, odnosno High Courta (Visoki sud, Irska), do prestanka izvršenja te kazne trebalo je doći 21. listopada 2019.
Usporedno je proveden postupak koji se odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga. Pred sudom koji je uputio zahtjev osoba JR osporava svoju predaju litavskim tijelima jer je, s jedne strane, jedino Kraljevina Norveška mogla zatražiti njezino izručenje i jer je, s druge strane, zbog izvanteritorijalne naravi predmetnog kaznenog djela, odnosno činjenice da je ono počinjeno u državi koja nije država izdavateljica, a to je u ovom slučaju Litva, Irska morala odbiti izvršiti nalog.
High Court (Visoki sud) smatra da se u ovom predmetu treba primijeniti Okvirna odluka 2002/584. Iako je spomenuta osuđujuća presuda izrečena u trećoj državi, ona je ipak priznata i izvršena u državi članici. Stoga članak 1. te okvirne odluke potonjoj državi omogućuje izdavanje europskog uhidbenog naloga radi izvršenja preostalog dijela kazne.
Međutim, taj sud smatra da, što se tiče razloga za neizvršenje na koji se poziva osoba JR, mora ispitati uvjete predviđene u članku 4. točki 1. i članku 4. točki 7. podtočki (b) Okvirne odluke 2002/584.
S jedne strane, u skladu s točkom 1. tog članka, ako država izdavateljica nije pojasnila da je predmetno kazneno djelo obuhvaćeno člankom 2. stavkom 2. Okvirne odluke 2002/584, potrebno je dokazati dvostruku kažnjivost. U tom smislu valjalo bi provjeriti je li osoba koja prevozi količinu opojnih droga koje je isporučila osoba JR počinila kazneno djelo s obzirom na irsko pravo. Nadalje, na temelju članka 4. točke 7. podtočke (b) te okvirne odluke najprije valja provjeriti treba li predmetno kazneno djelo, koje je počinjeno u trećoj državi, kvalificirati kao „izvanteritorijalno” i potom, ovisno o slučaju, dopušta li irsko pravo progon takvih kaznenih djela počinjenih izvan svojeg državnog područja.
Kad je riječ, osobito, o izvanteritorijalnosti, sud koji je uputio zahtjev pita se o relevantnosti okolnosti da je osoba JR u državi izdavateljici europskog uhidbenog naloga poduzela pripremne radnje. Ako bi te radnje trebalo uzeti u obzir, u svrhu primjene Okvirne odluke 2002/584, kazneno djelo ne bi bilo izvanteritorijalno i stoga ne bi bio primjenjiv razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 7. podtočki (b) te okvirne odluke.
U tim je okolnostima High Court (Visoki sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuje li se Okvirna odluka [2002/584] na situaciju kada je tražena osoba osuđena u trećoj državi, a presuda u trećoj državi je, u skladu s bilateralnim sporazumom između te treće države i države izdavateljice, priznata u državi izdavateljici i izvršena u skladu s pravom države izdavateljice?
2.
Ako je odgovor potvrdan, u okolnostima kada je država članica izvršenja u svojem nacionalnom zakonodavstvu primijenila fakultativne razloge za neizvršenje europskog uhidbenog naloga propisane člankom 4. točkom 1. i člankom 4. točkom 7. podtočkom (b) Okvirne odluke [2002/584], na koji će način pravosudno tijelo izvršenja donijeti odluku u odnosu na kazneno djelo za koje se tvrdi da je počinjeno u trećoj državi, kada okolnosti pod kojima je ono počinjeno upućuju na to da su pripremne radnje poduzete u državi izdavateljici?”
Postupak pred Sudom
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom predmetu odluči u hitnom postupku predviđenom člankom 107. i pratećim člancima Poslovnika Suda. Sud je 10. srpnja 2019., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, odlučio da ne treba udovoljiti tom zahtjevu.
Podredno, sud koji je uputio zahtjev zatražio je provedbu ubrzanog prethodnog postupka predviđenog člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda. Taj zahtjev odbijen je odlukom predsjednika Suda od 12. kolovoza 2019.
Ta je odluka opravdana utvrđenjem da na temelju obrazloženja zahtjeva suda koji je uputio zahtjev Sud nije mogao utvrditi je li u predmetu potrebno provesti ubrzani postupak, što je okolnost o kojoj je obaviješten taj sud.
Sud koji je uputio zahtjev samo je ustvari naveo, u potporu svojih zahtjeva za primjenu hitnog prethodnog postupka i, podredno, ubrzanog postupka, „da će odgovori na ovdje postavljena pitanja ,biti odlučujući za ocjenu pravnog položaja [tuženika]' i osobito, da će utjecati na to hoće li tuženik biti predan Litvi ili će biti pušten na slobodu u trenutku kada mu istekne kazna zatvora prema nacionalnom pravu: približno 21. listopada 2019.”.
Međutim, taj sud ni na koji način nije pojasnio razloge zbog kojih smatra da bi odgovori Suda mogli biti odlučujući za moguće puštanje osobe JR na slobodu i u kojim bi okolnostima do takvog puštanja na slobodu moglo doći. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi je li osoba JR na temelju predmetnog europskog uhidbenog naloga i dalje u istražnom zatvoru ili u njemu mora ostati nakon 21. listopada 2019. ili se primjerice mogu predvidjeti ili su predviđene manje ograničavajuće mjere.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. i članak 8. stavak 1. točku (c) Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da se europski uhidbeni nalog može izdati na temelju sudske odluke države članice izdavateljice naloga kojom se nalaže izvršenje u toj državi članici kazne koju je izrekao sud treće države ako je, u skladu s bilateralnim sporazumom između tih država, predmetna presuda priznata odlukom suda države članice izdavateljice naloga.
Najprije valja podsjetiti da članak 8. stavak 1. točka (c) Okvirne odluke 2002/584 propisuje da europski uhidbeni nalog mora sadržavati informacije koje se odnose na postojanje izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene odredbama članaka 1. i 2.
Iz tih izraza proizlazi da se europski uhidbeni nalog mora temeljiti na nacionalnoj sudskoj odluci, što podrazumijeva da je riječ o odluci koja se razlikuje od odluke o izdavanju navedenog europskog uhidbenog naloga (vidjeti u tom smislu presudu od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, t.
44.
i
49.
). Takvu odluku, bilo da je riječ o presudi ili drugoj sudskoj odluci, nužno mora donijeti sud ili drugo pravosudno tijelo države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 10. studenoga 2016., Özçelik,
C‑453/16 PPU
,
EU:C:2016:860
, t.
32.
i
33.
).
Naime, kao što je to Sud presudio, Okvirna odluka primjenjuje se samo na države članice, a ne na treće države (presuda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, t.
42.
).
U ovom slučaju iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je 28. studenoga 2014. norveški sud osudio osobu JR, litavskog državljanina, na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci i da je ta presuda bila priznata te je postala izvršiva u Litvi odlukom litavskog suda donesenom 18. lipnja 2015. u skladu s Bilateralnim sporazumom od 5. travnja 2011. U studenom 2016., litavska tijela uvjetno su otpustila osobu JR. Ipak, zbog neispunjavanja uvjeta određenih tim otpustom, odlukom od 5. veljače 2018. određeno je izvršenje preostalog dijela kazne zatvora. Na temelju potonje odluke izdan je europski uhidbeni nalog o kojem je riječ.
Kao što je to navedeno u točkama 43. i 44. ove presude, presuda koju je donio sud treće države ne može kao takva biti temelj europskog uhidbenog naloga.
Međutim, akt suda države izdavateljice naloga kojim se priznaje takva presuda i kojim ta presuda postane izvršiva te naknadne odluke koje su donijela pravosudna tijela te države radi izvršenja priznate presude (u daljnjem tekstu: akti o priznavanju i izvršenju) mogu ispuniti zahtjeve iz članka 1. stavka 1., članka 2. stavka 1. i članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke 2002/584.
U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da akti o priznavanju i izvršenju čine sudske odluke u smislu tih odredbi, s obzirom na to da su ih donijela pravosudna tijela države članice u svrhu izvršenja kazne zatvora (vidjeti analogijom presudu od 13. siječnja 2021., MM,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
, t.
53.
i
57.
).
Kao drugo, u mjeri u kojoj ti akti omogućuju izvršenje presude u toj istoj državi članici, valja ih, ovisno o slučaju, kvalificirati kao „izvršivu presudu” ili kao „izvršivu odluku”.
Kao treće i posljednje, iz cilja i predmeta tih istih akata, odnosno izvršenja kazne, proizlazi da su oni obuhvaćeni područjem primjene članaka 1. i 2. Okvirne odluke 2002/584, pod uvjetom da se predmetnom osuđujućom presudom predviđa kazna zatvora u trajanju najmanje četiri mjeseca.
Naime, valja istaknuti, kao što to proizlazi iz točke 44. mišljenja nezavisne odvjetnice, da je područje primjene članaka 1. i 2. Okvirne odluke 2002/584 definirano s obzirom na svrhu i predmet sudske odluke koja je namijenjena kao osnova za europski uhidbeni nalog. U tom pogledu iz članka 1. stavka 1. te okvirne odluke proizlazi da je takav uhidbeni nalog izdan radi predaje tražene osobe s ciljem vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode. Osim toga, u skladu s člankom 2. stavkom 1. navedene okvirne odluke, kad je riječ o izvršenju kazne zatvora, izdavanje europskog uhidbenog naloga uvjetovano je time da ta kazna iznosi najmanje četiri mjeseca.
Suprotno tomu, te odredbe ne zahtijevaju da kazna koju treba izvršiti proizlazi iz presude koju su donijeli sudovi države članice izdavateljice naloga ili sudovi druge države članice. One stoga ne sadržavaju nijedan element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da Okvirna odluka 2002/584 nije primjenjiva u slučaju da je kaznu zatvora izrekao sud treće države i da je priznata odlukom suda države članice izdavateljice naloga. Slijedom toga, izdavanje europskog uhidbenog naloga u svrhu izvršenja kazne zatvora koja iznosi najmanje četiri mjeseca na temelju akata o priznavanju i izvršenju ne protivi se člancima 1. i 2. Okvirne odluke 2002/584.
Osim toga, valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravila sekundarnog prava Unije moraju tumačiti i primjenjivati uz poštovanje temeljnih prava čiji je sastavni dio poštovanje prava obrane koja proizlaze iz prava na pravično suđenje, zajamčenog člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (presuda od 10. kolovoza 2017., Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, t.
60.
).
Kao što je na to podsjetila nezavisna odvjetnica u točki 49. svojeg mišljenja, Okvirnu odluku 2002/584 treba tumačiti na način da se osigura poštovanje temeljnih prava dotičnih osoba a da se pritom ne ugrozi učinkovitost sustava pravosudne suradnje između država članica u kojem je europski uhidbeni nalog, kako ga je predvidio zakonodavac Unije, jedan od ključnih elemenata (presuda od 10. kolovoza 2017., Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, t.
63.
).
Slijedom toga, kada pravosudna tijela države članice izdaju europski uhidbeni nalog kako bi u toj državi članici osigurala izvršenje kazne zatvora koju je izrekao sud treće države čija je sudska odluka priznata u navedenoj državi članici, dužna su osigurati poštovanje zahtjeva svojstvenih sustavu europskog uhidbenog naloga u području postupka i temeljnih prava.
Taj sustav obuhvaća zaštitu na dvjema razinama koja mora biti zajamčena traženoj osobi, s obzirom na to da se na sudsku zaštitu na prvoj razini, prilikom donošenja nacionalne sudske odluke, nadovezuje zaštita koja se mora osigurati na drugoj razini, prilikom izdavanja europskog uhidbenog naloga, do kojeg može doći, ovisno o slučaju, u kratkom roku nakon donošenja spomenute nacionalne sudske odluke (presuda od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, t.
56.
).
Ta zaštita podrazumijeva donošenje odluke koja ispunjava zahtjeve djelotvorne sudske zaštite barem jedne od dviju razina navedene zaštite (presuda od 12. prosinca 2019., Openbaar Ministerie (Državni odvjetnik u Bruxellesu),
C‑627/19 PPU
,
EU:C:2019:1079
, t.
30.
).
Kako bi se ispunili ti zahtjevi u slučaju da pravosudna tijela države članice priznaju presudu kojom je sud treće države izrekao kaznu zatvora i odluče izdati europski uhidbeni nalog nakon tog priznavanja, pravo te države članice mora predvidjeti, na barem jednoj od dvije razine zaštite, sudski nadzor koji omogućuje provjeru jesu li, u okviru postupka koji je doveo do donošenja presude u trećoj državi koja je potom priznata u državi izdavateljici naloga, bila poštovana temeljna prava osuđene osobe i osobito obveze koje proizlaze iz članaka 47. i 48. Povelje.
U slučaju sumnje o poštovanju obveza navedenih u prethodnoj točki, na pravosudnom je tijelu izvršenja da u skladu s člankom 15. stavkom 2. Okvirne odluke 2002/584 od države članice izdavateljice zatraži dopunske informacije koje će mu omogućiti donošenje odluke o predaji.
Osim toga, valja primijetiti da se glavni postupak odnosi na europski uhidbeni nalog koji je izdan na temelju akata o priznavanju i izvršenju presude koju je donio sud Kraljevine Norveške, treće države koja održava povlaštene odnose s Unijom koji premašuju okvir gospodarske i trgovinske suradnje, s obzirom na to da je ta država stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, da sudjeluje u zajedničkom europskom sustavu azila, da provodi i primjenjuje schengensku pravnu stečevinu te da je s Unijom sklopila sporazum o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške koji je stupio na snagu 1. studenoga 2019. U okviru tog sporazuma stranke su izrazile uzajamno povjerenje u ustroj i funkcioniranje svojih pravnih sustava i sposobnost tih sustava da zajamče pravedno suđenje.
S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. i članak 8. stavak 1. točku (c) Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da se europski uhidbeni nalog može izdati na temelju sudske odluke države članice izdavateljice kojom se nalaže izvršenje kazne u toj državi članici, koju je izrekao sud treće države kad je, u skladu s bilateralnim sporazumom između tih država, predmetna presuda priznata odlukom suda države članice izdavateljice. Međutim, izdavanje europskog uhidbenog naloga uvjetovano je, s jedne strane, time da je tražena osoba osuđena na kaznu zatvora u trajanju od najmanje četiri mjeseca i, s druge strane, da je postupak koji je doveo do donošenja u trećoj državi presude koja je potom priznata u državi članici izdavateljici poštovao temeljna prava i, osobito, obveze koje proizlaze iz članaka 47. i 48. Povelje.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 7. podtočku (b) Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da, u slučaju postojanja europskog uhidbenog naloga izdanog na temelju sudske odluke države članice izdavateljice kojom se dopušta izvršenje u toj državi članici kazne koju je izrekao sud treće države, u slučaju kada je predmetno kazneno djelo počinjeno na državnom području potonje države članice, pitanje je li to kazneno djelo počinjeno „izvan državnog područja države izdavateljice naloga” treba rješavati uzimanjem u obzir okolnosti da su pripremne radnje počinjene u državi članici izdavateljici naloga.
Najprije valja pojasniti da se razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 1. Okvirne odluke 2002/584, na koji se također poziva sud koji je uputio zahtjev, ne može primijeniti u okolnostima glavnog predmeta. Naime, s obzirom na opis činjenica suda koji je uputio zahtjev, kazneno djelo o kojem je riječ u glavnom postupku pripada kategoriji kaznenih djela iz članka 2. stavka 2. pete alineje Okvirne odluke 2002/584, to jest nezakonitoj trgovini opojnim drogama i psihotropnim tvarima. Osim toga, očito je da su djela koja je počinila osoba JR kažnjiva u Litvi i Norveškoj kaznom zatvora u najvišem propisanom trajanju od najmanje tri godine. Stoga se, u skladu s tom odredbom, predaja tražene osobe mora izvršiti bez provjere dvostruke kažnjivosti djela.
Nadalje, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Irska donijela odredbu kojom se članak 4. točka 7. podtočka (b) Okvirne odluke 2002/584 prenosi u njezino nacionalno pravo, odnosno članak 44. Zakona o europskom uhidbenom nalogu iz 2003. Tim se člankom 44. u biti određuje da se predaja odbija ako je, s jedne strane, djelo koje predstavlja kazneno djelo iz europskog uhidbenog naloga počinjeno izvan države članice izdavateljice i, s druge strane, ako takva radnja nije kazneno djelo irskog prava kad je počinjena izvan Irske.
U tom pogledu valja podsjetiti da članak 4. točka 7. podtočka (b) Okvirne odluke 2002/584 dopušta odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga ako su ispunjena dva kumulativna uvjeta, odnosno, s jedne strane, kazneno djelo za koje je izdan europski uhidbeni nalog bilo je počinjeno izvan državnog područja države članice izdavateljice i, s druge strane, prema pravu države članice izvršenja nije dopušten kazneni progon za takvog djelo ako je ono počinjeno izvan državnog područja te države članice.
Što se tiče prvog uvjeta, koji je jedini predmet pitanja suda koji je uputio zahtjev, valja istaknuti da pojam „kaznenog djela počinjenog izvan državnog područja države članice izdavateljice” ne sadržava upućivanje ni na pravo države članice izdavateljice ni na pravo države izvršiteljice naloga. Stoga se on ne može prepustiti ocjeni pravosudnih tijela svake države članice s obzirom na njihovo nacionalno pravo. Naime, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije proizlazi da, s obzirom na to da članak 4. točka 7. podtočka (b) Okvirne odluke 2002/584 ne upućuje na pravo država članica u pogledu tog pojma, potonji pojam treba autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2010., Mantello,
C‑261/09
,
EU:C:2010:683
, t.
38.
).
U tom okviru, valja uzeti u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2016., Dworzecki,
C‑108/16 PPU
,
EU:C:2016:346
, t.
28.
).
Kao prvo, kad je riječ o cilju razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga predviđenog u članku 4. točki 7. podtočki (b) Okvirne odluke 2002/584, ta odredba ima za cilj osigurati da pravosudno tijelo države članice izvršiteljice naloga nije obvezno prihvatiti europski uhidbeni nalog koji je izdan u svrhu izvršenja kazne izrečene za kazneno djelo koje se progoni na temelju međunarodne kaznene nadležnosti koja je šira nego ona priznata pravom te države.
Valja utvrditi da taj cilj nije ugrožen kada pravosudno tijelo države članice izdavateljice, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, izda europski uhidbeni nalog na temelju odluke suda te države članice kojom se priznaje i čini izvršivom presuda suda druge države, ako je potonja na temelju svoje mjesne kaznene nadležnosti osudila traženu osobu na kaznu zatvora.
Kad je riječ, kao drugo, o cilju Okvirne odluke 2002/584, valja podsjetiti da ona – kako to osobito proizlazi iz njezina članka 1. stavaka 1. i 2., kao i iz njezinih uvodnih izjava 5. i 7. – ima za cilj zamjenjivanje sustava multilateralnog izručivanja utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957. sustavom predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona između pravosudnih tijela, koji se temelji na načelu uzajamnog priznavanja (presuda od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, t.
31.
).
Okvirnom odlukom nastoji se na taj način, uvođenjem novog, pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su povrijedile kazneni zakon, olakšati i ubrzati pravosudna suradnja u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pritom na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica (presuda od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, t.
32.
).
Kao što proizlazi iz članka 3. stavka 2. UEU‑a, u okviru tog područja slobode, sigurnosti i pravde osigurava se sloboda kretanja osoba zajedno s odgovarajućim mjerama u pogledu nadzora vanjskih granica te sprečavanja i suzbijanja kriminala. U tom kontekstu, Okvirnom odlukom 2002/584 nastoji se osobito izbjeći opasnost od nekažnjavanja osoba koje su počinile kazneno djelo (vidjeti u tom smislu presude od 29. lipnja 2017., Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, t.
23.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
86.
).
Ostvarivanje tih ciljeva bilo bi ugroženo ako bi država izvršiteljica naloga mogla odbiti predaju tražene osobe u slučaju da su sudovi države članice izdavateljice priznali i prihvatili izvršiti presudu koju je donio sud druge države u kojoj je ta osoba osuđena na kaznu zatvora za kazneno djelo počinjeno na području potonje države. Naime, takvo odbijanje moglo bi ne samo odgoditi izvršenje kazne nego bi također moglo dovesti do nekažnjavanja tražene osobe.
Osim toga, tumačenje članka 4. točke 7. podtočke (b) Okvirne odluke 2002/584 koje omogućuje odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga u situaciji iz prethodne točke ove presude moglo bi naštetiti funkcioniranju instrumenata pravosudne suradnje čiji je cilj olakšati rehabilitaciju osuđenih osoba, kao što je Okvirna odluka 2008/909.
U skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1., svrha potonje jest utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi olakšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu koju je izrekao sud druge države članice. Konkretno, iz njezina članka 17. stavka 1. proizlazi da izvršenje kazne uključuje donošenje odluka kojima se predviđa uvjetni otpust osuđene osobe.
Stoga, kad bi se prihvatilo tumačenje članka 4. točke 7. podtočke (b) Okvirne odluke 2002/584 navedeno u točkama 73. i 74. ove presude, uvjetni otpust osuđene osobe mogao bi joj omogućiti da, odlaskom u drugu državu članicu koja je u svoje nacionalno pravo prenijela razlog za moguće neizvršenje predviđen tom odredbom, izbjegne izvršenje preostalog dijela kazne u državi koja je priznala i koja izvršava kaznu. Opasnost od nekažnjavanja koja iz toga proizlazi mogla bi istodobno obeshrabriti države članice da zahtijevaju priznavanje presuda kao i potaknuti nadležna tijela države izvršenja priznate presude da ograniče primjenu instrumenata uvjetnog otpusta.
Ista razmatranja primjenjuju se
mutatis mutandis
na Okvirnu odluku 2008/947 u kojoj se utvrđuju pravila prema kojima država članica koja nije država članica u kojoj je osoba osuđena priznaje presude i, ovisno o slučaju, probacijske odluke te nadzire probacijske mjere izrečene u skladu s presudom ili alternativne kazne koje su njome predviđene, s obzirom na to da, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., u vezi s njezinom uvodnom izjavom 8., ta okvirna odluka nastoji spriječiti ponovno počinjenje kaznenih djela, na taj način štiteći kako žrtve tako i društvo općenito te olakšati društvenu rehabilitaciju osuđenih osoba.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da pitanje je li kazneno djelo na kojem se temelji osuđujuća presuda izrečena u trećoj državi i priznata od strane sudova države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog radi izvršenja te presude počinjeno „izvan državnog područja države izdavateljice” treba riješiti uzimajući u obzir kaznenu nadležnost te treće države, u ovom slučaju Kraljevine Norveške, koja je omogućila progon tog kaznenog djela, a ne države članice izdavateljice naloga.
Što se tiče pitanja suda koji je uputio zahtjev u vezi s uzimanjem u obzir okolnosti da su pripremne radnje počinjene na državnom području države članice izdavateljice, dovoljno je istaknuti da iz točke 78. ove presude proizlazi da ta okolnost nije relevantna jer ta država članica nije progonila sâmo kazneno djelo, nego je priznala presudu suda druge države koju je potonja donijela na temelju svoje teritorijalne kaznene nadležnosti.
Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku 7. podtočku (b) Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da u slučaju postojanja europskog uhidbenog naloga koji je izdan na temelju sudske odluke države članice izdavateljice koja omogućuje izvršenje u toj državi članici kazne koju je izrekao sud treće države, u slučaju kada je predmetno kazneno djelo počinjeno na državnom području potonje države, pitanje je li ono počinjeno „izvan državnog područja države izdavateljice” treba riješiti uzimajući u obzir kaznenu nadležnost te treće države, u ovom slučaju Kraljevine Norveške, koja je omogućila progon tog kaznenog djela, a ne države članice izdavateljice naloga.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 1. stavak 1. i članak 8. stavak 1. točku (c) Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da se europski uhidbeni nalog može izdati na temelju sudske odluke države članice izdavateljice kojom se nalaže izvršenje kazne u toj državi članici, koju je izrekao sud treće države kad je, u skladu s bilateralnim sporazumom između tih država, predmetna presuda priznata odlukom suda države članice izdavateljice. Međutim, izdavanje europskog uhidbenog naloga uvjetovano je, s jedne strane, time da je tražena osoba osuđena na kaznu zatvora u trajanju od najmanje četiri mjeseca i, s druge strane, da je postupak koji je doveo do donošenja u trećoj državi presude koja je potom priznata u državi članici izdavateljici poštovao temeljna prava i, osobito, obveze koje proizlaze iz članaka 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

2.
Članak 4. točku 7. podtočku (b) Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da u slučaju postojanja europskog uhidbenog naloga koji je izdan na temelju sudske odluke države članice izdavateljice koja omogućuje izvršenje u toj državi članici kazne koju je izrekao sud treće države, u slučaju kada je predmetno kazneno djelo počinjeno na državnom području potonje države, pitanje je li ono počinjeno „izvan državnog područja države izdavateljice” treba riješiti uzimajući u obzir kaznenu nadležnost te treće države, u ovom slučaju Kraljevine Norveške, koja je omogućila progon tog kaznenog djela, a ne države članice izdavateljice naloga.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski