CELEX: 62018CJ0714
Žalba
Žig Europske unije
Uredba (EZ) br. 207/2009
Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije ,tigha’
Prigovor koji je podnio nositelj ranijeg žiga Europske unije ,TAIGA’
Djelomično odbijanje prijave za registraciju
Članak 8. stavak 1. točka (b)
Ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu
Ocjena konceptualne sličnosti suprotstavljenih znakova
Članak 42. stavak 2.
Dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga
Dokaz o uporabi za ,dio proizvoda ili usluga’
Određivanje samostalne potkategorije proizvoda

Svojom žalbom ACTC GmbH zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 13. rujna 2018., ACTC/EUIPO – Taiga (tigha) (
T‑94/17
, neobjavljena; u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2018:539
), kojom je odbijena njegova tužba za poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 9. prosinca 2016., (predmet R 693/2015‑4) koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Taiga AB i ACTC (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), izmijenjena je Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. (
SL 2015., L 341, str. 21
.), koja je stupila na snagu 23. ožujka 2016. Uredba br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424, stavljena je izvan snage i zamijenjena s učinkom od 1. listopada 2017. Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (
SL 2017., L 154, str. 1
.). Ipak, uzimajući u obzir datum podnošenja dotične prijave za registraciju, konkretno 28. prosinca 2012., koji je odlučujući za identifikaciju primjenjivog materijalnog prava, na činjenice ovog spora primjenjuju se materijalne odredbe Uredbe br. 207/2009 u prvotnoj verziji (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2019.FTI Touristik/EUIPO,
C‑99/18 P
,
EU:C:2019:565
, t.
2.
).
Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 predviđa:
„1.   Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
[…]
(b)
ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.”
Članak 15. stavak 1. prvi podstavak te uredbe predviđa:
„Ako u petogodišnjem razdoblju od registracije, nositelj nije stvarno rabio svoj žig u [Europskoj uniji] u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig [Europske unije] podliježe sankcijama predviđenima ovom Uredbom, osim ako postoje opravdani razlozi za neuporabu.”
Sukladno članku 42. stavku 2. navedene uredbe:
„Ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga EU‑a koji je podnio obavijest o prigovoru mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu podnošenja ili datumu prvenstva prijave žiga EU‑a raniji žig EU‑a bio u stvarnoj uporabi u Uniji u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje navodi kao opravdanje za svoj prigovor, ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig EU‑a na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tome, prigovor se odbacuje. Ako je raniji žig EU‑a rabljen u odnosu na samo dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora, smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga.”
Članak 43. stavak 1. iste uredbe predviđa sljedeće:
„Podnositelj prijave može u svakom trenutku povući svoju prijavu žiga EU‑a ili ograničiti popis proizvoda ili usluga koji su u njoj sadržani. Kad je prijava već objavljena, povlačenje ili ograničenje također se objavljuje.”
Okolnosti spora i sporna odluka
Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 10. pobijane presude. Za potrebe ovog postupka moguće ih je sažeti kako slijedi.
Tužitelj je 28. prosinca 2012. podnio EUIPO‑u prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe br. 207/2009. Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak tigha (u daljnjem tekstu: žig za koji je podnesena prijava).
Proizvodi za koje je podnesena prijava za registraciju obuhvaćeni su razredom 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen (u daljnjem tekstu: Nicanski sporazum), i odgovaraju sljedećem opisu:
„odjeća, obuća, pokrivala za glavu; nošnje; odjeća od umjetne kože; (odjeća za) automobiliste; odjeća; dugačke haljine; gabarden kaputi [odjeća]; pojasevi [odjeća]; gležnjače; rukavice [odjevni predmet]; umeci na košuljama; košulje; plastroni košulja; klompe [obuća]; hlače; pokrivala za glavu; jakne; džemperi [odjeća]; jakne (podstavljene-); okrugle kapice; kapuljače [odjeća]; konfekcijska odjeća; pokrivala za glavu; ženske potkošulje; košulje s kratkim rukavima; kožna odjeća; tajice [hlače]; donje rublje; jakne; bunde; ženski šeširi; štitnici [pokrivala za glavu]; ogrtači [odjeća]; pokrivala za uši [odjevni predmet]; kombinei [donje rublje]; parke [sportske jakne s kapuljačom]; pončo ogrtači; džemperi [puloveri]; odijela za kišu; suknje; sandale; lente [odjeća]; obuća; potplati; sare [gornji dio čizama]; vrhovi za obuću; obuća; radna odijela; rukavice za skijanje; hlače; muške čarape; čizme; sare [gornji dio čizama]; trake za glavu [odjevni predmet]; čarape; čarape protiv znojenja; bodiji; džemperi [puloveri]; majice s kratkim rukavima; haljine na tregere; pletena odjeća [odjevni predmeti]; trikoi [gimnastički dresovi, majice]; muški ogrtači; odore [uniforme]; donje rublje koje upija znoj; muške gaće; kombinezoni za skijanje na vodi; prsluci; artikli iz grupe čarapa; cilindri [šeširi za glavu]”.
Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u
Glasniku žigova Europske unije
br. 2013/011 od 16. siječnja 2013.
Društvo Taiga, intervenijent u prvom stupnju, podnijelo je 12. travnja 2015. prigovor na registraciju žiga za koji je podnesena prijava, među ostalim, za proizvode iz točke 9. ove presude.
Prigovor se temeljio na ranijem verbalnom žigu Europske unije TAIGA, za označavanje, među ostalim, proizvoda iz razreda 25. u smislu Nicanskog sporazuma, a koji odgovaraju sljedećem opisu:
„Odjeća; gornja odjeća (ogrtači); donje rublje; obuća; pokrivala za glavu; radne cipele i čizme, kombinezoni; rukavice; remenje i čarape.”
Prigovor je istaknut zbog razloga navedenog u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009.
Odlukom od 9. veljače 2015. Odjel za prigovore EUIPO‑a odbio je prigovor društva Taiga.
Društvo Taiga podnijelo je 28. rujna 2015. EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za prigovore.
Spornom odlukom četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a (u daljnjem tekstu: žalbeno vijeće) djelomično je poništilo navedenu odluku Odjela za prigovore, odnosno, za sve predmetne proizvode iz razreda 25. u smislu Sporazuma iz Nice, i slijedom toga odbilo prijavu za registraciju u pogledu tih proizvoda. Smatralo je da je uporaba ranijeg žiga bila dokazana za određene proizvode iz tog razreda 25. koji su istovjetni ili slični proizvodima obuhvaćenima žigom za koji je podnesena prijava za registraciju, da su suprotstavljeni znakovi vizualno vrlo slični, barem za anglofone potrošače, i da se ti znakovi ne mogu povezati ni s jednim konceptom za većinu relevantne javnosti. U tim je okolnostima žalbeno vijeće zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu te javnosti u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 u pogledu proizvoda iz razreda 25.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 13. veljače 2017. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke.
U prilog osnovanosti svoje tužbe istaknuo je dva tužbena razloga; prvi se temeljio na povredi članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, a drugi na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) te uredbe.
Opći je sud pobijanom presudom tu tužbu u cijelosti odbio.
Zahtjevi stranaka
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku;
–
podredno, ukine pobijanu presudu i predmet vrati Općem sudu na ponovno suđenje i
–
naloži EUIPO‑u snošenje troškova.
EUIPO od Suda zahtijeva da:
–
žalbu odbije i
–
žalitelju naloži snošenje troškova.
Društvo Taiga od Suda zahtijeva da:
–
žalbu odbije i
–
naloži žalitelju snošenje troškova postupka, uključujući troškove koji su mu nastali.
O žalbi
U prilog osnovanosti svoje žalbe žalitelj ističe dva žalbena razloga; prvi se temelji na povredi članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, a drugi na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) te uredbe.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Prvim žalbenim razlogom žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je u točki 34. pobijane presude smatrao da su svi odjevni predmeti na koje se odnose dokazi koje je društvo Taiga podnijelo kako bi dokazalo uporabu ranijeg žiga imali istu namjenu. Opći je sud tako pogrešno presudio da ti proizvodi nisu samostalna potkategorija proizvoda iz razreda 25. u smislu Nicanskog sporazuma.
Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da Opći sud nije trebao temeljiti svoju ocjenu na proizvodima iz tih dokaza, nego na onima za koje je raniji žig bio registriran. Stoga, pitanje na koje Opći sud treba odgovoriti jest je li raniji žig bio registriran za jednu kategoriju proizvoda koja je dovoljno široka da bi se unutar nje moglo razlikovati više samostalnih potkategorija, tako da se uporaba odnosila samo na posebne proizvode iz te „široke kategorije”.
Drugim dijelom navedenog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir činjenicu da su odjevni proizvodi, na koje se odnose navedeni dokazi i žig za koji je podnesena prijava, bili, kao prvo, namijenjeni različitim uporabama, to jest pokrivanju, skrivanju, ukrašavanju ili zaštiti ljudskog tijela i, kao drugo, da su namijenjeni različitim javnostima i da su se prodavali u različitim trgovinama, tako da se razlikuju jedni od drugih.
EUIPO smatra da prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten u dijelu u kojem žalitelj ističe da je Opći sud pogrešno ocijenio dokaze koje je društvo Taiga podnijelo žalbenom vijeću kako bi dokazalo stvarnu uporabu ranijeg žiga. Stoga, prema mišljenju EUIPO‑a, žalitelj osporava ocjenu činjenica koju je proveo Opći sud a da se ne poziva na iskrivljavanje tih činjenica niti se poziva na pogrešku koja se tiče prava koja može poništiti obrazloženje Općeg suda. U svakom slučaju, taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Društvo Taiga smatra da taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Ocjena Suda
Najprije valja odbiti EUIPO‑ovu argumentaciju koja se temelji na nedopuštenosti prvog žalbenog razloga. Naime, žalitelj ne osporava činjeničnu ocjenu Općeg suda, nego dovodi u pitanje metodu i kriterije koje je taj sud primijenio radi definiranja pojma uporabe „u odnosu na jedan dio proizvoda ili usluga” u smislu članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Budući da se taj žalbeni razlog odnosi na kriterije na temelju kojih Opći sud treba ocijeniti postojanje stvarne uporabe ranijeg žiga u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, ili na dio tih proizvoda ili usluga, u smislu te odredbe, taj žalbeni razlog otvara pitanje prava koje Sud može nadzirati u okviru žalbe (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2019., Der Grüne Punkt/EUIPO,
C‑143/19 P
,
EU:C:2019:1076
, t.
51.
i navedenu sudsku praksu).
Svojom argumentacijom žalitelj prigovara Općem sudu, kao prvo, da je smatrao da je potrebno utvrditi predstavljaju li samo proizvodi iz dokaza o uporabi koje je dostavio intervenijent samostalnu potkategoriju u odnosu na proizvode iz razreda 25. u smislu Sporazuma iz Nice, zatim da nije pravilno primijenio kriterij svrhe i namjene predmetnih proizvoda kako bi se utvrdila takva samostalna potkategorija, kao i, naposljetku, da nije uzeo u obzir činjenicu da su dotični proizvodi bili namijenjeni različitim javnostima, te da su se prodavali u različitim trgovinama.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je Opći sud u točkama 29. do 32. pobijane presude istaknuo sljedeće:
„29.
Odredbe članka 42. Uredbe br. 207/2009, na temelju kojih se raniji žig može smatrati registriranim samo za dio proizvoda i usluga za koje je dokazana stvarna uporaba žiga, s jedne strane čine ograničenje prava koja nositelj ranijeg žiga izvodi iz njegove registracije, tako da ih se ne može tumačiti na način da dovode do neopravdanog ograničenja opsega zaštite ranijeg žiga, osobito u slučaju u kojem proizvodi ili usluge, za koje je taj žig registriran, čine dovoljno razgraničenu kategoriju, te se s druge strane moraju uskladiti s legitimnim interesom navedenog nositelja da u budućnosti može proširiti svoju paletu proizvoda ili usluga u granicama pojmova koji opisuju proizvode ili usluge za koje je žig bio registriran, koristeći se pri tome zaštitom koja mu je dodijeljena registracijom navedenog žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 14. srpnja 2005., Reckitt Benckiser (España)/OHIM – Aladin (ALADIN) (
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, t.
51.
i
53.
)).
Ako je žig bio registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da je unutar nje moguće razlikovati više potkategorija koje se mogu samostalno razmatrati, dokaz o stvarnoj uporabi žiga za jedan dio tih proizvoda ili usluga daje u postupku povodom prigovora zaštitu samo za potkategoriju ili potkategorije kojima pripadaju proizvodi ili usluge za koje se taj žig stvarno rabio. Nasuprot tomu, ako je žig bio registriran za proizvode i usluge koji su definirani tako precizno i usko da nije moguće napraviti značajnu podjelu unutar dotične kategorije, tada dokaz o stvarnoj uporabi žiga za navedene proizvode i usluge nužno pokriva cijelu tu kategoriju u svrhu prigovora (presude od 14. srpnja 2005., Reckitt Benckiser (España)/OHIM – Aladin (ALADIN)
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
, t.
45.
) i od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR) (
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
, t.
23.
)).
Međutim, iako je svrha pojma djelomične uporabe ta da žigovi koji se nisu rabili za određenu kategoriju proizvoda, ne postanu neraspoloživi, on ne smije imati za učinak to da se nositelja navedenog žiga liši svake zaštite za proizvode koji, iako nisu potpuno istovjetni onima za koje je mogao dokazati stvarnu uporabu, nisu u bitnome različiti od njih i pripadaju istoj skupini koja se samo proizvoljno može dijeliti. U tom pogledu valja podsjetiti da je nositelju žiga praktički nemoguće iznijeti dokaze o njegovoj uporabi za sve zamislive varijante proizvoda na koje se registracija odnosi. Slijedom navedenog, pojam ‚dio proizvoda ili usluga’ ne može se shvatiti tako da obuhvaća sve komercijalne inačice sličnih proizvoda ili usluga, nego samo proizvode ili usluge koji su dostatno različiti da čine koherentne kategorije ili potkategorije (presude od 14. srpnja 2005., Reckitt Benckiser (España)/OHIM – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
. t. 46.) i od 6. ožujka 2014., Anapurna/OHIM – Annapurna (ANNAPURNA),
T‑71/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:105
, t.
63.
).
Glede pitanja jesu li proizvodi dio koherentne potkategorije koja se može samostalno razmatrati, iz sudske prakse proizlazi da stoga što potrošač traži prije svega proizvod ili usluge koji će moći ispuniti njegove posebne potrebe, svrha ili namjena predmetnog proizvoda ili usluge bitna je u usmjeravanju njegova odabira. Stoga, budući da ga potrošači primjenjuju prije svake kupnje, kriterij svrhe ili namjene jest ključan kriterij prilikom određivanja potkategorije proizvoda ili usluga. S druge strane, narav predmetnih proizvoda kao i njihova obilježja nisu, kao takvi, relevantni za određivanje potkategorija proizvoda ili usluga (vidjeti presudu od 18. listopada 2016., August Storck/EUIPO – Chiquita Brands (Fruitfuls) (
T‑367/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:615
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu)).”
S obzirom na ta pravna pravila i načela sudske prakse, Opći je sud u točkama 33. do 36. pobijane presude ispitao predstavljaju li proizvodi na koje se odnose dokazi koje je podnijelo društvo Taiga samostalnu potkategoriju proizvoda, u odnosu na proizvode iz razreda 25. u smislu Sporazuma iz Nice obuhvaćene ranijim žigom, koja obuhvaća samo vanjsku odjeću za zaštitu od vremenskih utjecaja. Kao prvo, Opći sud smatrao je da ti proizvodi imaju „istu namjenu jer su namijenjeni pokrivanju ljudskog tijela, njegovu skrivanju, ukrašavanju i zaštiti od vremenskih utjecaja” te se „u svakom slučaju ne mogu smatrati ‚u bitnome različitima’” u smislu sudske prakse navedene u točki 31. pobijane presude. Kao drugo, Opći sud istaknuo je da su posebne značajke navedenih proizvoda, osobito one koje se sastoje od zaštite od vremenskih utjecaja, u načelu nebitne jer u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 32. pobijane presude „svojstva proizvoda nisu kao takva relevantna za definiciju potkategorije proizvoda ili usluga”. Stoga je Opći sud odbio prvi tužbeni razlog.
Na temelju članka 42. stavka 2. prve rečenice Uredbe br. 207/2009, podnositelj prijave za registraciju žiga Europske unije od nositelja ranijeg žiga može zatražiti dokaz da se taj raniji žig „stvarno rabio” u Uniji tijekom pet godina prije objave prijave žiga protiv koje je podnesen prigovor.
Ponajprije valja podsjetiti da je pojam „stvarna uporaba” samostalni pojam prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2003., Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, t.
25.
do
31.
).
U tom pogledu, da bi se moglo smatrati da se žig „stvarno rabio” u smislu članka 42. stavka 2. prve rečenice Uredbe br. 207/2009, potrebno je da se rabi sukladno svojoj temeljnoj funkciji koja se sastoji od toga da se potrošaču ili krajnjem korisniku jamči istovjetnost podrijetla proizvoda ili usluge koju označuje žig, što mu omogućuje razlikovanje tog proizvoda ili usluge od proizvoda ili usluga drugog podrijetla a da pritom ne dođe u moguću zabludu (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2019., Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark/Schmid,
C‑514/18 P
, neobjavljenu,
EU:C:2019:878
, t.
36.
i
37.
i navedenu sudsku praksu). Naime, žig koji se ne rabi ne čini prepreku samo tržišnom natjecanju – jer ograničava raspon znakova koji drugi mogu registrirati kao žig i konkurente lišava mogućnosti korištenja tim ili sličnim žigom prilikom stavljanja na tržište proizvoda ili usluga koji su istovjetni ili slični onima koji su zaštićeni predmetnim žigom – nego i slobodnom kretanju robe i slobodnom pružanju usluga (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
32.
).
Kako bi žig mogao ispuniti tu bitnu funkciju, Uredba br. 207/2009 nositelju tog žiga dodjeljuje skup prava, ograničavajući ih na ono što je nužno potrebno za osiguranje te funkcije, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 40. svojeg mišljenja.
Tako iz članka 15. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je zaštita ranijeg žiga opravdana samo ako je on „u stvarnoj uporabi u Uniji u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran”.
Članak 42. stavak 2. te uredbe primjenjuje to pravno pravilo u specifičnom okviru postupaka povodom prigovora. Članak 42. stavak 2. zadnja rečenica navedene uredbe određuje da, ako je raniji žig rabljen u odnosu na samo jedan dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga.
U tom kontekstu valja istaknuti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 47. svojeg mišljenja, da je opseg kategorija proizvoda ili usluga za koje je raniji žig bio registriran odlučujući element ravnoteže između, s jedne strane, zadržavanja i očuvanja isključivih prava dodijeljenih nositelju ranijeg žiga i, s druge strane, njihova ograničenja kako bi se izbjeglo da žig koji se djelomično rabi ima proširenu zaštitu samo zbog toga što je taj žig registriran za široku paletu proizvoda ili usluga, što je Opći sud pravilno uzeo u obzir u točkama 29. do 31. pobijane presude.
Što se tiče pojma „dio proizvoda ili usluga” iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, valja podsjetiti da je Sud presudio, u okviru primjene članka 43. stavka 1. te uredbe, da potkategoriju proizvoda na koje se odnosi prijava za registraciju kao žiga Unije treba utvrditi primjenom kriterija koji omogućuje dovoljno precizno razgraničenje te potkategorije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., OHIM/Kessel medintim
C‑31/14 P
, neobjavljenu,
EU:C:2014:2436
, t.
37.
).
Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 58. svojeg mišljenja, analiza koju je Sud proveo u toj presudi može se primijeniti u okviru primjene članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da se definicija autonomne potkategorije proizvoda ili usluga mora temeljiti na istim kriterijima, bilo u okviru zahtjeva za ograničenje popisa proizvoda ili usluga na koje se odnosi zahtjev za registraciju, ili prigovora, na način da se može provesti usporedba dotičnih proizvoda ili usluga definiranih na temelju istih kriterija u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Iz toga proizlazi, s jedne strane, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 50. svojeg mišljenja, da će potrošač koji želi kupiti proizvod ili uslugu iz kategorije koja je osobito precizno i usko definirana, ali unutar koje nije moguće obavljati značajne podjele, povezati s ranijim žigom sve proizvode ili usluge koji pripadaju toj kategoriji, tako da će taj žig ispuniti svoju osnovnu funkciju jamčenja porijekla tih proizvoda ili usluga. U tim okolnostima dovoljno je zahtijevati od nositelja ranijeg žiga da dokaže stvarnu uporabu tog žiga za dio proizvoda ili usluga iz te homogene kategorije.
S druge strane, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 52. svojeg mišljenja, što se tiče proizvoda ili usluga okupljenih u okviru široke kategorije, koja se može podijeliti na više samostalnih potkategorija, potrebno je od nositelja ranijeg žiga zahtijevati da dostavi dokaz o stvarnoj uporabi tog žiga za svaku od tih samostalnih potkategorija. Naime, ako je nositelj ranijeg žiga registrirao svoj žig za širok raspon proizvoda ili usluga koje bi eventualno mogao prodavati, ali to nije učinio tijekom pet godina koje prethode datumu objave prijave žiga protiv koje je podnio prigovor, njegov interes za zaštitu ranijeg žiga u odnosu na te proizvode ili usluge ne može prevladati nad interesom konkurenata da registriraju svoj žig za navedene proizvode ili usluge.
Što se tiče relevantnog kriterija ili više njih koje treba primijeniti radi utvrđivanja dosljedne potkategorije proizvoda ili usluga koja se može samostalno razmatrati, Sud je u biti presudio da je kriterij svrhe i namjene predmetnih proizvoda ili usluga bitan kriterij za potrebe definicije samostalne potkategorije proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., OHIM/Kessel medintim,
C‑31/14 P
, neobjavljenu,
EU:C:2014:2436
, t.
39.
).
S obzirom na ta načela valja najprije ispitati prvi dio prvog žalbenog razloga, prema kojem se Opći sud, u okviru svoje analize koja se sastoji od utvrđivanja postoji li koherentna potkategorija koja se može samostalno razmatrati, trebao temeljiti na proizvodima za koje je registriran raniji žig.
U tom pogledu valja istaknuti da iz teksta članka 42. stavka 2. zadnje rečenice Uredbe br. 207/2009 kao i iz točaka 39. do 42. ove presude proizlazi da je potrebno konkretno ocijeniti, ponajprije u odnosu na proizvode za koje je nositelj ranijeg žiga podnio dokaz o uporabi ranijeg žiga, jesu li ti proizvodi samostalna potkategorija u odnosu na proizvode iz predmetnog razreda proizvoda, na način da se poveže proizvode za koje je dokazana stvarna uporaba s kategorijom proizvoda za koje je podnesena prijava za registraciju žiga.
Međutim, Opći je sud u točki 33. pobijane presude ispitao predstavljaju li proizvodi iz dokaza o uporabi koje je podnijelo društvo Taiga autonomnu potkategoriju u odnosu na proizvode iz razreda 25. u smislu Sporazuma iz Nice, odnosno u odnosu na općenitiju kategoriju za koju je raniji žig bio registriran. Osim toga, Opći sud pravilno je usporedio te proizvode s tom općenitijom kategorijom, prije nego što je u točki 34. pobijane presude zaključio da se ne može smatrati da su navedeni proizvodi u biti različiti.
Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Nadalje, što se tiče drugog dijela prvog žalbenog razloga, žalitelj u njegovu prvom prigovoru Općem sudu prigovara da nije pravilno primijenio kriterij svrhe i namjene predmetnih proizvoda kako bi utvrdio samostalnu potkategoriju proizvoda. Taj prigovor također treba odbiti kao neosnovan.
Naime, iz presude od 11. prosinca 2014., OHIM/Kessel medintim (
C‑31/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2436
, t.
37.
i
39.
do
41.
) proizlazi da cilj kriterija svrhe i namjene predmetnih proizvoda nije apstraktno ili umjetno definirati potkategorije proizvoda, nego se taj kriterij mora primijeniti na dosljedan i konkretan način, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 70. i 71. mišljenja.
Stoga, iako, kao u ovom slučaju, navedeni proizvodi često imaju više ciljeva i namjena, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, ne može se utvrditi postojanje posebne potkategorije proizvoda, uzimajući zasebno u obzir svaku svrhu koju ti proizvodi mogu imati. Naime, takav pristup ne bi omogućio dosljedno utvrđivanje samostalnih potkategorija te bi imao za posljedicu, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 71. svojeg mišljenja, pretjerano ograničavanje prava nositelja ranijeg žiga, osobito na način da se ne bi dovoljno uzeo u obzir njegov legitimni interes da proširi svoj raspon proizvoda ili usluga za koje je njegov žig registriran.
Stoga je Opći sud pravilno odlučio ne uzeti zasebno u obzir svaku od uporaba predmetnih proizvoda, to jest pokrivanje, skrivanje, ukrašavanje ili zaštitu ljudskog tijela, s obzirom na to da su te različite uporabe kombinirane u svrhu stavljanja tih proizvoda na tržište, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 72. svojeg mišljenja.
Konačno, drugi prigovor iz drugog dijela prvog žalbenog razloga kojim tužitelj ističe da Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da su dotični proizvodi namijenjeni različitim javnostima i da se prodaju u različitim prodavaonicama također treba odbiti kao neosnovan jer ti kriteriji nisu relevantni za definiciju samostalne potkategorije proizvoda, nego za ocjenu relevantne javnosti (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 11. prosinca 2014., OHIM/Kessel medintim,
C‑31/14 P
, neobjavljenu,
EU:C:2014:2436
, t.
37.
i
41.
).
Prema tome, drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
Drugi žalbeni razlog podijeljen je na tri dijela.
Prvi dio drugog žalbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud, s obzirom na to da je pogrešno primijenio uvjete koji se odnose na stvarnu uporabu ranijeg žiga, pogrešno došao do zaključka da su proizvodi „odjeća” i „pokrivala za glavu” na koje se odnosi žig za koji je podnesena prijava istovjetni proizvodima obuhvaćenima ranijim žigom.
EUIPO i Taiga smatraju da prvi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
Budući da se prvi dio drugog žalbenog razloga temelji isključivo na pogrešnoj primjeni uvjeta koji se odnose na stvarnu uporabu ranijeg žiga, a Opći sud nije, kao što to proizlazi iz točaka 47., 52. i 53. ove presude, počinio pogrešku u tom pogledu, taj dio treba odbiti kao neosnovan.
Drugi dio drugog tužbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom drugog žalbenog razloga, koji je podijeljen na tri prigovora, žalitelj osporava ocjenu Općeg suda o sličnosti suprotstavljenih znakova na vizualnom, fonetskom i konceptualnom planu.
Što se tiče prvog prigovora, žalitelj smatra da Opći sud, da je uzeo u obzir neuobičajen sastav žiga za koji je podnesena prijava, koji se odnosi na prisutnost „asimetričnih suglasnika” i neuobičajeni način pisanja tog žiga, uzimajući u obzir skupinu slova „igh”, ne bi došao do zaključka da su suprotstavljeni znakovi vizualno slični.
Kad je riječ o drugom prigovoru, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno „pretpostavljao”, bez ikakva dokaza u prilog tomu, da se skupina slova „ti” uvijek izgovara „tai”. Međutim, očito je da to nije slučaj i da stoga nije na njemu da podnese dokaze u tom pogledu.
Što se tiče trećeg prigovora, žalitelj kritizira analizu Općeg suda u skladu s kojom je on zaključio da konceptualne razlike između suprotstavljenih znakova nisu bile utvrđene na području Unije kao cjeline, tako da one nisu takve naravi da mogu neutralizirati vizualne i fonetske sličnosti koje postoje između tih znakova. Kao prvo, suprotno onomu što je Opći sud istaknuo u točki 71. pobijane presude, pojam „tajga” ima „precizno i neposredno značenje” ne samo za prosječne potrošače sa sjevera i istoka „europskog kontinenta”, nego i za one s juga tog kontinenta, te za anglofone potrošače. Naime, zbog nesporne veličine sjeverne šume, nazvane „tajga”, kao i s obzirom na značenje potonje u cijelom svijetu, taj je pojam dio općeg obrazovanja o „europskom kontinentu” i šire.
Kao drugo, Opći sud pogrešno nije primijenio vlastitu sudsku praksu prema kojoj je za zaključak o postojanju konceptualnih razlika između suprotstavljenih znakova dovoljno da se izraz razumije u jednom dijelu Unije.
EUIPO tvrdi da tri prigovora istaknuta u prilog drugom dijelu drugog žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopuštene i, osim toga, da prvi i treći prigovor u svakom slučaju treba odbiti kao neosnovane.
Taiga smatra da taj dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
Valja istaknuti da prvim i drugim prigovorom drugog dijela drugog žalbenog razloga žalitelj od Suda nastoji ishoditi novu ocjenu fonetske i vizualne sličnosti suprotstavljenih znakova a da se pritom ne poziva na bilo kakvo iskrivljavanje činjenica ili dokaza od strane Općeg suda u tom pogledu.
Međutim, dovoljno je podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Opći sud jedini je nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i za ispitivanje dokaznih elemenata koji su mu podneseni. Ta ocjena činjenica i dokaza, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije pravno pitanje koje podliježe nadzoru Suda u žalbenom postupku. Međutim, ocjena fonetske i vizualne sličnosti suprotstavljenih znakova predstavlja ocjenu činjenične naravi (presuda od 19. ožujka 2015., MEGA Brands International/OHIM,
C‑182/14 P
,
EU:C:2015:187
, t.
47.
i
48.
i navedena sudska praksa).
Stoga prvi i drugi prigovor drugog dijela drugog žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopuštene jer se njima nastoji ishoditi nova ocjena činjenica.
Osim toga, budući da valja smatrati da žalitelj u okviru drugog prigovora kritizira primjenu pravila o teretu dokazivanja od strane Općeg suda, prigovarajući mu da je „pretpostavljao”, bez ikakvog dokaza u prilog tomu, da se skupina slova „ti” uvijek izgovara „tai” i da je zahtijevao da mu podnese dokaze koji dokazuju suprotno, valja podsjetiti da je u točki 58. pobijane presude Opći sud utvrdio da je žalbeno vijeće u točki 40. sporne odluke ocijenilo da je, barem za potrošače koji govore engleski jezik, izgovor slogova „ti” i „tai” suprotstavljenih žigova istovjetan. Osim toga, u točkama 60. do 62. pobijane presude Opći je sud prihvatio zaključak žalbenog vijeća prema kojem su suprotstavljeni znakovi fonetski istovjetni, barem za potrošače koji govore engleski, nakon što je istaknuo da žalitelj nije podnio ni jedan element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da izgovor prvih slogova „ti” i „tai” suprotstavljenih znakova nije istovjetan za anglofonu javnost.
Međutim, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je uzeo u obzir činjenicu da žalitelj nije podnio dokaze koji bi omogućili dovođenje u pitanje ocjene žalbenog vijeća prema kojoj anglofona javnost prve slogove „ti” i „tai” izgovara na isti način kako bi odobrio tu ocjenu. Naime, s jedne strane, navedena je ocjena prikazana primjerom iz Oxford English Dictionaryja, kao što to proizlazi iz točke 40. sporne odluke. S druge strane, u okviru tužbe za poništenje pred Općim sudom, na žalitelju je da dokaže navodne pogreške koje, prema njegovu mišljenju, sadržava sporna odluka.
Drugi prigovor drugog dijela drugog žalbenog razloga stoga treba odbiti kao neosnovan jer se njime Općem sudu prigovara da je povrijedio pravila o teretu dokazivanja.
Trećim prigovorom, kao prvo, žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je u točki 71. pobijane presude smatrao da se na temelju ni jednog elementa iz spisa ne može utvrditi da pojam „tajga” ima „precizno i neposredno značenje” za prosječne anglofone potrošače i jug „europskog kontinenta”.
Tom argumentacijom žalitelj pokušava od Suda ishoditi novu ocjenu činjenica i dokaza a da nije iznio pravnu argumentaciju kojom se konkretno identificira pogreška koja se tiče prava koju navodno sadržava pobijana presuda. Budući da se ne poziva na iskrivljavanje tih elemenata, navedenu argumentaciju stoga treba odbaciti kao nedopuštenu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2019., Outsource Professional Services/EUIPO,
C‑528/18 P
, neobjavljenu,
EU:C:2019:961
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
Kao drugo, u dijelu u kojem žalitelj osporava metodu i kriterije koje je Opći sud primijenio u okviru svoje ocjene konceptualne sličnosti suprotstavljenih znakova, on zapravo prigovara pogrešnoj primjeni članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, što predstavlja pravno pitanje koje može biti predmet nadzora Suda u okviru žalbe (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2019., Der Grüne Punkt/EUIPO,
C‑143/19 P
,
EU:C:2019:1076
, t.
51.
i navedenu sudsku praksu).
Žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 67. i 71. pobijane presude presudio da on nije dokazao da pojam „tajga” ima „precizno i neposredno značenje” za relevantnu javnost koja se sastoji od potrošača u Uniji u cjelini, iako iz sudske prakse Općeg suda ne proizlazi da predmetni pojam treba razumjeti cijela relevantna javnost. Naime, dovoljno je da samo dio relevantne javnosti povezuje predmetni pojam s posebnim konceptom kako bi se zaključilo da postoje konceptualne razlike koje mogu neutralizirati vizualne i fonetske sličnosti između suprotstavljenih znakova za cjelokupnu relevantnu javnost.
Međutim, Sud je presudio da, kada nositelj žiga Europske unije na temelju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 podnese prigovor na registraciju sličnog žiga Europske unije koji stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu, takav prigovor treba prihvatiti ako postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu postoji u jednom dijelu Unije (presuda od 22. rujna 2016., combit Software,
C‑223/15
,
EU:C:2016:719
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
Slijedom toga, ako vizualne i fonetske sličnosti između suprotstavljenih znakova postoje za znatan dio relevantne javnosti, za koju konceptualne razlike između tih znakova, koje mogu neutralizirati te sličnosti, nisu dokazane, Opći sud treba provesti opću analizu vjerojatnosti dovođenja u zabludu (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2020., EUIPO/Equivalenza Manufactory,
C‑328/18 P
,
EU:C:2020:156
, t.
74.
do
76.
i navedenu sudsku praksu).
Opći sud slijedom toga nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je uzeo u obzir činjenicu da žalitelj nije podnio dokaz da je za znatan dio relevantne javnosti pojam „tajga” imao „precizno i neposredno značenje”.
Stoga, drugi dio drugog žalbenog razloga treba djelomično odbaciti kao nedopušten, a djelomično odbiti kao neosnovan.
Treći dio drugog tužbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Trećim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da kod relevantne javnosti ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu, u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da su, što se tiče opće ocjene te javnosti, kao prvo, suprotstavljeni znakovi stavljeni na tržište u različitim trgovinama, kao drugo, da su vizualne razlike između pojmova „taiga” i „tigha” značajnije od svih navodnih fonetskih sličnosti i, kao treće, da su dotični proizvodi slabo slični.
EUIPO smatra da treći dio drugog žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao neosnovan.
Taiga tvrdi da taj dio tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
Treći dio drugog žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopušten jer žalitelj ne identificira niti jednu točku pobijane presude koju osporava i ne ističe niti jednu pogrešku Općeg suda koja se tiče prava, već se ograničava na ponavljanje argumentacije koju je već iznio u okviru prvostupanjske tužbe (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2018., Basic Net/EUIPO,
C‑547/17 P
, neobjavljenu,
EU:C:2018:682
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
Slijedom toga, drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
S obzirom na prethodna razmatranja, žalbu valja djelomično odbaciti kao nedopuštenu, a djelomično odbiti kao neosnovanu.
Troškovi
Na temelju članka 137. Poslovnika Suda, koji se na žalbeni postupak primjenjuje na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, odluka o troškovima donosi se u presudi ili rješenju kojim se završava postupak. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da žalitelj nije uspio u postupku i s obzirom na to da su EUIPO i Taiga zatražili da on snosi troškove, treba mu naložiti snošenje troškova ove žalbe.

Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu ACTC GmbH nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski