CELEX: 62017CJ0664
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 2001/23/EÜ
Kohaldamisala
Ettevõtte osa üleminek
Töötajate õiguste kaitse
Mõiste „üleminek“
Mõiste „majandusüksus“
Emaettevõtja majandustegevuse ühe osa võõrandamine äsja loodud tütarettevõtjale
Identiteet
Sõltumatus
Majandustegevuse jätkamine
Majandustegevuse jätkamise stabiilsuse kriteerium
Kolmandatelt isikutelt tootmistegurite hankimine
Üle antud üksuse likvideerimise kavatsus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 2001, L 82, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98) artikli 1 lõike 1 punktide a ja b tõlgendamist.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluse raames, mille üheks pooleks on Ellinika Nafpigeia AE ning teiseks pooleks Panagiotis Anagnostopoulos ja veel 89 töötajat (edaspidi „asjaomased töötajad“) ning mis puudutab nende poolte vahel algul sõlmitud töölepingute täitmist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiviga 2001/23 kodifitseeriti alates 11. aprillist 2001 nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiiv 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1977, L 61, lk 26
), mida on muudetud nõukogu 29. juuni 1998. aasta direktiiviga 98/50/EÜ (
EÜT 1998, L 201, lk 88
). Kuna kõik põhikohtuasjas kõne all oleva üleminekuga seotud sündmused leidsid aset pärast 11. aprilli 2001, on direktiiv 2001/23 seega põhikohtuasjas
ratione temporis
kohaldatav.
Direktiivi 2001/23 põhjendustes 3 ja 8 on märgitud:
„(3)
Tööandja vahetumise korral on vaja tagada töötajate kaitse, eriti nende õiguste kaitse.
[…]
(8)
Õiguskindluse ja läbipaistvusega seotud kaalutlused nõudsid ülemineku õigusliku määratluse selgitamist Euroopa Kohtu kohtupraktikat silmas pidades. Kõnealune selgitamine ei ole muutnud direktiivi 77/187/EMÜ reguleerimisala sellisena nagu Euroopa Kohus seda tõlgendab.“
Direktiivi artikli 1 lõike 1 punktides a ja b on sätestatud:
„a)
Käesolevat direktiivi kohaldatakse ettevõtja, ettevõtte või selle osa ülemineku suhtes teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena;
b)
kui punktist a ja käesoleva artikli järgmistest sätetest ei tulene teisiti, on üleminek käesoleva direktiivi tähenduses oma identiteedi säilitava majandusüksuse üleminek, mis tähendab ressursside organiseeritud koondamist, mille eesmärk on majandustegevus põhi‑ või kõrvaltegevusena.“
Direktiivi artikli 2 lõike 1 punktid a ja b on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
võõrandaja – füüsiline või juriidiline isik, kes artikli 1 lõikes 1 nimetatud omandi üleminekul lakkab olemast tööandja ettevõtja, ettevõtte või ettevõtja või ettevõtte osa suhtes;
b)
omandaja – füüsiline või juriidiline isik, kes artikli 1 lõikes 1 nimetatud üleminekul muutub tööandjaks ettevõtja, ettevõtte või ettevõtja või ettevõtte osa suhtes.“
Direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale.“
Direktiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   „Ettevõtja, ettevõtte või nende osa üleminek ei saa iseenesest olla vallandamise põhjuseks võõrandaja või omandaja poolt. Käesolev säte ei takista sellist vallandamist, mis võib toimuda majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus.
[…]
2.   Kui tööleping või töösuhe lõpetatakse sellepärast, et üleminek toob kaasa töötingimuste olulise muutuse töötaja kahjuks, loetakse tööandja vastutavaks töölepingu või töösuhte katkestamise eest.“
Direktiivi artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 ettevõtte, äriühingu või ettevõtte või äriühingu osa ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla pädeva asutuse määratud pankrotihaldur).“
Kreeka õigus
Presidendi dekreedi 178/2002, mis käsitleb direktiivi 98/50/EÜ nõuetega vastavusse viimiseks töötajate õiguste kaitseks võetavaid meetmeid ettevõtjate, ettevõtete või ettevõtja või ettevõtte osade üleminekul (Proedrikó Diátagma 178/2002: Métra schetiká me tin prostasía ton dikaiomáton ton ergazoménon se períptosi metavívasis epicheiríseon, enkatastáseon í tmimáton enkatastáseon í epicheiríseon, se symmórfosi pros tin Odigía 98/50/EK tou Symvoulíou) (FEK A’ 162/12.7.2002; edaspidi „presidendi dekreet 178/2002“), artikli 2 lõike 1 punktide a ja c kohaselt kohaldatakse seda dekreeti ettevõtjate, ettevõtete või nende osade kõigi üleminekute või ühinemiste suhtes, mis toimuvad lepingu või seaduse alusel ning toovad kaasa tööandja vahetumise ning võivad puudutada avalik‑õiguslikke või eraõiguslikke üksusi, mis tegelevad kas tulundusliku või mittetulundusliku majandustegevusega.
Dekreedi artikli 2 lõike 1 punktis b on „üleminekut“ määratletud nii, et see on oma identiteeti säilitava majandusüksuse üleminek; majandusüksus tähendab ressursside organiseeritud kogumit, mille eesmärk on majandustegevus põhi‑ või kõrvaltegevusena.
Sama dekreedi artikli 3 lõike 1 punktides a ja b on termineid „võõrandaja“ ja „omandaja“ määratletud nii, et esimene on füüsiline või juriidiline isik, kes ülemineku tõttu eespool nimetatud tähenduses kaotab tööandja staatuse ettevõtja, ettevõtte või ettevõtja või ettevõtte osa suhtes, ning teine on füüsiline või juriidiline isik, kes ülemineku tõttu omandab tööandja staatuse ettevõtja, ettevõtte või ettevõtja või ettevõtte osa suhtes.
Presidendi dekreedi 178/2002 artikli 4 lõike 1 esimese lõigu alusel lähevad kõik kehtivad õigused ja kohustused, mis võõrandajal lepingu järgi või töösuhte kohaselt olid, alates ülemineku kuupäevast üle omandajale.
Selle dekreedi artikli 4 lõike 1 teises lõigus on nähtud ette, et võõrandaja vastutab pärast üleminekut endiselt solidaarselt ja täielikult koos omandajaga töölepingust või ‑suhtest tulenevate kohustuste eest kuni kuupäevani, mil omandaja asub oma ülesandeid täitma.
Dekreedi artikli 4 lõikest 2 tuleneb, et omandaja säilitab pärast üleminekut töötingimused, mis on kollektiivlepingus, vahekohtuotsuses, sisekorra eeskirjas või individuaalses töölepingus juba ette nähtud.
Presidendi dekreedi 178/2002 artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud, et ettevõtja, ettevõtte või ettevõtja osa üleminek ei kujuta endast iseenesest töötajate töölepingu ülesütlemise põhjust. Dekreedi artikli 5 lõike 1 teises lõigus on siiski sätestatud, et ilma et see piiraks töölepingu lõppemist käsitlevate sätete kohaldamist, on lubatud mis tahes töölepingu ülesütlemine, mis osutub vajalikuks majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel ja eeldab muudatusi personalis. Dekreedi artikli 5 lõikes 2 on aga ette nähtud, et kui tööleping või ‑suhe öeldakse üles seetõttu, et üleminek toob kaasa töötingimuste märkimisväärse muutuse töötajate kahjuks, loetakse töölepingu või ‑suhte lõppemine ülesütlemiseks, mis toimus tööandja tõttu.
Presidendi dekreedi 178/2002 artikli 6 lõike 1 järgi ei kohaldata selle dekreedi artiklites 4 ja 5 ette nähtud ülemineku tagajärgi juhul, kui omandaja suhtes algatatakse pankrotimenetlus või mõni muu sarnane menetlus.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Ellinika Nafpigeia võttis asjaomased töötajad oma Skaramangases (Kreeka) asuvatesse käitistesse tähtajatute lepingute alusel tööle ligikaudu 30 aastat tagasi.
Nimetatud äriühing oli alates 1985. aastast avaliku sektori ettevõtja, mis erastati 2002. aastal ja kellel keelati kuni 30. septembrini 2008 töötajate arvu vähendada.
Ellinika Nafpigeia tegutses erastamisprotsessi ajal nelja liiki tegevusaladel, milleks olid sõja‑ ja kaubalaevade ehitamine, laevaremont, allveelaevade ehitamine ja remont ning raudteeveeremi ehitamine ja remont. Need tegevusalad olid jaotatud vastavalt neljaks tegevussuunaks: pealveelaevade suund, remondisuund, allveelaevade suund ja veeremisuund. Lisaks neile oli Ellinika Nafpigeia organisatsioonilises struktuuris neli „tootmisosakonda“: valtsimistsehh, torutsehh, puutöökoda ja masinaehitustsehh. Nende „tootmisosakondade“ osalemine oli kõigi eespool nimetatud, tegevussuundadeks jagatud tegevusalade raames teostatavate tööde elluviimiseks hädavajalik.
Veidi aega pärast erastamist asutas Ellinika Nafpigeia veeremisektoris tütarettevõtja Etaireia Trochaiou Ylikou Ellados ΑΕ (edaspidi „ΕΤΥΕ“), et anda sellele üle pooleliolevad programmlepingud, mis nägid ette erinevat tüüpi raudteeveeremite ehitamise ja tarnimise. Eelotsusetaotluse kohaselt sõlmisid Ellinika Nafpigeia ja ETYE 28. septembril 2006 mitu lepingut, et Ellinika Nafpigeia veeremisuund saaks alates 1. oktoobrist 2006 tegutseda sõltumatu äriühinguna ETYE nime all.
Nende lepingute esemeks oli täpsemalt Ellinika Nafpigeia maatüki rentimine äriotstarbeks, Ellinika Nafpigeia poolt ETYE‑le vallasvara müük ja üleandmine, Ellinika Nafpigeia poolt ETYE‑le haldusteenuste osutamine ning Ellinika Nafpigeia poolt ETYE‑lt kolmes programmlepingus ette nähtud pooleliolevate tööde tellimine.
2007. aasta jooksul sõlmisid Ellinika Nafpigeia ja ETYE veel muid lepingud, mille esemeks oli täpsemalt ETYE töötajate Ellinika Nafpigeiasse lähetamine, Ellinika Nafpigeia poolt ETYE‑lt programmlepingus ette nähtud pooleliolevate tööde tellimine ning ETYE poolt Ellinika Nafpigeiale teenuste osutamine.
Ellinika Nafpigeia ja ETYE sõlmisid 28. septembril 2007 raamlepingu, mis nägi ette ETYE likvideerimise 30. septembriks 2008. Lisaks lepiti kokku, et Ellinika Nafpigeia katab kõik likvideerimiskulud summas, mis vastab ETYE 160 töötaja koondamise prognoositavale kulule. Likvideerimise kavandatav kuupäev lükati siiski pärast 10. septembril 2008 raamlepingusse tehtud muudatust edasi.
1. oktoobril 2007 läksid kõik ETYE aktsiad üle ΙΝΤΕΙ Industriebeteiligungsgesellschaft mbH‑le (ΙΝΤΕΙ) ja Industriegesellschaft Waggonbau Ammendorf mbH‑le (ΙGWA), mis moodustavad piiratud vastutusega Saksa äriühingute kontserni.
8. oktoobri 2007. aasta teatisega anti töötajatele teada, et ΕΤΥΕ on nimetatud kontsernile üle läinud. 13. mail 2008 sõlmiti kokkulepe, milles sätestati kõigi ETYE töötajate palga‑ ja töötingimused.
Polymeles Protodikeio Athinon (Ateena esimese astme kohus mitmeliikmelises koosseisus, Kreeka) kuulutas 2010. aastal välja ETYE pankroti.
Asjaomased töötajad esitasid 1. juunil 2009 Monomeles Protodikeio Athinonile (Ateena esimese astme kohus ainuisikulises koosseisus, Kreeka) hagi, milles nad nõudsid, et kohus tuvastaks, et nende töösuhe Ellinika Nafpigeiaga tähtajatute töölepingute alusel jätkub; et Ellinika Nafpigeia oli kohustatud maksma neile seaduses ette nähtud töötasu kogu perioodi eest, mil tööleping kehtis; ning et töölepingute ülesütlemise korral peab Ellinika Nafpigeia maksma igale töötajale seaduses ette nähtud ülesütlemise hüvitisi.
Kuna asja arutanud kohus hagi rahuldas, esitas Ellinika Nafpigeia Efeteio Athinonile (Ateena apellatsioonikohus, Kreeka) apellatsioonkaebuse. See kohus jättis esimeses kohtuastmes tehtud kohtuotsuse muutmata, leides muu hulgas, et ETYE ei moodustanud kunagi sõltumatut orgaanilist üksust. Ta leidis esiteks, et ETYE ei ole sõltumatu tootmisüksus sel põhjusel, et Ellinika Nafpigeia nelja tootmisosakonna abi oli raudteeveeremite tootmiseks ja remondiks hädavajalik ning et kui Ellinika Nafpigeia lõpetaks igasuguse tegevuse, oleks ETYE‑l võimatu raudteeveeremeid valmistada ja remontida. Teiseks puudus ETYE‑l oma haldustugi ja selle tagas Ellinika Nafpigeia ning kolmandaks ei olnud ta majanduslikult sõltumatu ja tema finantsjuhtimise pidi tagama Ellinika Nafpigeia. Efeteio Athinon (Ateena apellatsioonikohus) järeldas sellest, et ettevõtja, ettevõte või ettevõtte osad ei ole üle läinud ning et seega jäi Ellinika Nafpigeia asjaomaste töötajate tööandjaks.
Ellinika Nafpigeia esitas selle otsuse peale 29. augustil 2013 Areios Pagosele (Kreeka kassatsioonikohus) kassatsioonkaebuse. Asja arutanud kohtukolleegiumis oldi direktiivi 2001/23 artiklis 1 sätestatud mõiste „majandusüksus“ ulatuse osas erinevatel seisukohtadel.
Nimelt ei olnud kolleegiumi kolme liikme arvates ETYE-l võimalik jätkata tegevust, mis oli talle ülesandeks tehtud, sest enne kõnealust üleminekut ei olnud tal vajalikku materiaalset või tehnilist taristut ning veeremisuund, mis näib olevat talle üle läinud, ei saanud töötada ilma Ellinika Nafpigeia tootmisosakondade ning tema haldus‑ ja finantsteenuste toeta. Seda hinnangut kinnitab ETYE väike tööde maht, mis päädis tema pankrotiga. Eeltoodu kasuks räägib ka nende asjaomaste töötajate seisukoht, kelle sõnul oli kõnealuse ülemineku eesmärk tegelikult Ellinika Nafpigeia veeremite valmistamise ja remondi tegevuse lõpetamine ning sellega seotud töökohtade kaotamine, ilma et Ellinika Nafpigeia oleks pidanud mingeid koormavaid majanduslikke tagajärgi kandma.
Asja arutanud kolleegiumi kaks liiget on seevastu arvamusel, et üle läinud üksus oli oma majandustegevusega tegelemiseks piisavalt sõltumatu nii enne kui ka pärast kõnealust üleminekut. Vähemtähtsa üksuse ülemineku korral võib mõiste „majandusüksus“ lahutamatuid elemente käsitada vähem rangelt kui terve ettevõtte või põhitegevusala ülemineku korral. Asjaolu, et võõrandaja toetas omandajat kui tütarettevõtjat omandatud tegevusalaga tegelemisel, ei välista seda, et aset võis leida üleminek, sest mõiste „üleminek“ tõlgendamisel tuleb arvesse võtta „ettevõtluse“ tänapäevaseid vorme, mis võivad toimida näiteks kolmandate isikute pakutavate kaupade ja teenuste abil. Viimaseks märgitakse, et võõrandaja ja omandaja kavatsus ettevõte likvideerida ei näita, et üleminek oleks välistatud, vaid see on asjaolu, mille alusel saab – kui see on asjakohane – riigisisese õiguse alusel teha järelduse, et võõrandajast tööandja on töölepingu tingimusi ühepoolselt muutnud ja töötingimusi rikkunud.
Areios Pagos (kassatsioonikohus) otsustas seetõttu menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas selleks, et tuvastada, kas on tegemist ettevõtja või ettevõtte ülemineku või ettevõtja või ettevõtte osa üleminekuga või mitte, tuleb direktiivi [2001/23] artikli 1 kohaselt „majandusüksuse“ all mõista täiesti iseseisvat tootmisüksust, mis suudaks oma eesmärgi saavutamise nimel tegutseda ilma, et peaks kolmandatelt isikutelt muretsema (ostes, laenates, üürides või muul moel) mingeid tootmistegureid (toorainet, tööjõudu, masinaid, lõpptoote komponente, tugiteenuseid, majandusressursse ja muud)? Või piisab „majandusüksuse“ olemasolu tuvastamiseks hoopis sellest, et tootmisüksuse tegevuse ese on eraldiseisev, et selle tegevuse eesmärk on tegelikult majandustegevus, ning võimalusest tegelikult korraldada tootmistegureid (tooraine, masinate ja muu sisseseade, tööjõud ning tugiteenused) selle eesmärgi saavutamiseks, sõltumata asjaolust, kas uus käitaja hangib tootmistegureid ka väljastpoolt või et ta ei ole konkreetsel juhul eespool nimetatud eesmärki saavutanud?
2.
Kas see, et tegemist on üleminekuga, on direktiivi [2001/23] artikli 1 kohaselt välistatud või mitte, kui omandaja, võõrandaja või kumbki ei näe ette mitte ainult tegevuse edukat jätkamist uue käitaja poolt, vaid tulevikus ka tegevuse lõpetamist, et kõnealune ettevõtja likvideerida?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma kahe küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2001/23, eriti selle artikli 1 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et seda direktiivi kohaldatakse tootmisüksuse ülemineku suhtes esiteks olukorras, kus võõrandaja, omandaja või mõlemad koos tegutsevad selleks, et omandaja jätkaks võõrandaja majandustegevust, kuid ka selleks, et omandaja hiljem likvideerimise teel lõpetada, ning teiseks olukorras, kus asjaomane üksus ei ole täiesti sõltumatu, kuna ta ei suuda ilma kolmandatelt isikutelt tootmistegureid hankimata oma majanduslikku eesmärki saavutada.
Alustuseks tuleb märkida, et direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktist a tuleneb, et direktiivi kohaldatakse ettevõtja, ettevõtte või selle osa ülemineku suhtes teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena.
Lisaks eelnevalt nimetatud tingimustele peab üleminek vastama ka direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis b kehtestatud tingimustele, see tähendab üleminek peab puudutama oma identiteeti säilitavat majandusüksust, mis tähendab ressursside organiseeritud koondamist, et jätkata majandustegevust põhi‑ või kõrvaltegevusena.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuses andmiseks tuleb kõigepealt vastata küsimusele, kas direktiiv 2001/23, eriti selle artikli 1 lõike 1 punkt b on kohaldatav olukorras, kus võõrandaja, omandaja või mõlemad koos ei soovi mitte ainult seda, et omandaja jätkaks üle antud üksuse tegevust, vaid soovivad tulevikus likvideerida ka tulevase omandaja enda. Üksnes juhul, kui vastus on jaatav, tuleb seejärel vastata küsimusele, kas selline üle antud üksus nagu põhikohtuasjas kuulub direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktide a ja b kohaldamisalasse.
Esiteks, kuigi direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkt b näeb ette, et ülemineku eesmärk peab olema majandustegevuse jätkamine, ei tulene siiski antud sõnastusest, et sellise tegevuse jätkamist ei tohi ajaliselt piirata, ega ka seda, et võõrandjal, omandajal või mõlemal koos ei võiks olla ühtlasi kavatsust pärast asjaomase tegevuse lõppemist omandaja hiljem likvideerida.
Seega ei tulene ühestki direktiivi 2001/23 sättest, et liidu seadusandja oleks soovinud seada direktiivi kohaldamise tingimuseks, et omandaja peab jätkama tegutsemist teatud ajavahemikust kauem.
Edasi tuleb toonitada, et tõlgendus, mis jätaks sellise ülemineku, nagu on kõne all põhikohtuasjas, direktiivi 2001/23 kohaldamisalast välja, läheks vastuollu selle direktiivi peamise eesmärgiga.
Nimelt on direktiivi 2001/23 eesmärk tagada majandusüksuses kehtivate töösuhete jätkumine omaniku vahetumisest sõltumata (6. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Amatori jt,
C‑458/12
,
EU:C:2014:124
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Pidades eelkõige silmas majandustegevuse jätkamist uue käitaja poolt, tundub, et põhikohtuasjas kõne all olev üleminek on toimunud, mistõttu peab käesoleval juhul olema kindlustatud töösuhete jätkumine, mis on direktiiviga 2001/23 tagatud.
Lisaks kinnitab seda tõlgendust direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 1, mis on direktiivi artikli 1 lõike 1 punkti b konteksti kuuluv element.
Nimelt ei kohaldata direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 kohaselt artikleid 3 ja 4 põhimõtteliselt siis, kui võõrandaja suhtes on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks.
Sellest järeldub, et direktiivi 2001/23 artiklitega 3 ja 4 töötajatele tagatud kaitse saab lõppeda vaid juhul, kui võõrandaja vastu on ülemineku kuupäeva seisuga algatatud selline menetlus.
Põhikohtuasjas ei ole esiteks vaidlust selles, et võõrandaja vastu ei ole sellist menetlust algatatud, ja teiseks, et üle antud majandustegevust soovitakse lõpetada alles tulevikus, omandaja likvideerimise raames.
Järelikult sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei saa üleminekust mõjutatud töötajaid neile direktiivi 2001/23 artiklitega 3 ja 4 antud kaitsest ilma jätta.
Eeltoodust järeldub, et direktiiv 2001/23, eriti selle artikli 1 lõike 1 punkt b on põhimõtteliselt kohaldatav olukorras, kus võõrandaja, omandaja või mõlemad koos ei soovi mitte ainult seda, et omandaja jätkaks üle antud üksuse tegevust, vaid soovivad ka tulevase omandaja enda tulevikus likvideerida.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktist 31 ilmneb, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul siiski tekkinud kahtlus, kas tema menetluses olevas asjas võib olla tegemist ülemineku kuritarvitamisega võõrandaja, omandaja või nende mõlema poolt, et varjata nende tegelikku eesmärki, milleks on hõlbustada üle antud üksuse likvideerimist, ilma et see tooks kaasa majanduslikke tagajärgi.
Sellega seoses tuleb välja tuua liidu õiguse üldpõhimõte, mille kohaselt ei tohi liidu õigusnorme kohaldada nii laialt, et need hõlmaksid tehinguid, mida tehakse pettuse või kuritarvituse teel liidu õigusega ette nähtud eelistest kasu saamise eesmärgil (vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus N Luxembourg 1 jt,
C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16
,
EU:C:2019:134
, punktid
–
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et soodsate liidu õigusnormide kohaldamisest tuleb keelduda, kui nendele ei tugineta mitte nende sätete eesmärkide saavutamiseks, vaid eesmärgiga saada kasu liidu õiguse eelisest, kuigi sellisest eelisest kasu saamise tingimused on täidetud ainult formaalselt (vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus N Luxembourg 1 jt,
C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16
,
EU:C:2019:134
, punkt
).
Euroopa Kohus peab andma eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikud juhised, et ta saaks kontrollida, kas võõrandaja ja omandaja on käesoleva kohtuotsuse punktis 50 mainitud põhimõtet järginud või mitte.
Sellega seoses olgu märgitud, et kuigi direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktis b on direktiivi kohaldamise tingimusena seatud nõue, et üle antud üksuse majandustegevus peab pärast üleminekut jätkuma, ei saa pelgalt sellise tegevuse jätkumine viia iseenesest järelduseni, et kõnealune tingimus on täidetud.
Nimelt on Euroopa Kohus otsustanud, et kuulumaks direktiivi 2001/23 kohaldamisalasse, peab üleminek võimaldama omandajal võõrandaja kogu tegevust või ühte osa sellest tegevusest stabiilselt jätkata (vt selle kohta 2. detsembri 1999. aasta kohtuotsus Allen jt,
C‑234/98
,
EU:C:1999:594
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu sedastatud stabiilsuse nõuet tuleb mõista nii, et see viitab erinevate tootmistegurite ühtsele kogumile, mille moodustavad eelkõige materiaalne ja immateriaalne vara ning vajalikud töötajad, et üle antud üksusel oleks võimalik majandustegevust jätkata (vt selle kohta 19. septembri 1995. aasta kohtuotsus Rygaard,
C‑48/94
,
EU:C:1995:290
, punkt
).
Tootmistegurite kogumit, mis võib pärast üleminekut tuua kaasa tootmise sisendite ja väljundite tasakaalustamatuse, mis võib seega tootmise välja suretada ja järk‑järgult, kuid vältimatult viia üle antud tegevuse lakkamiseni, võib pidada nii stabiilsuse nõudele mittevastavaks, kui see võib tähendada ka asjaomaste ettevõtjate kuritarvituslikku kavatsust hoiduda üle antud üksuse tulevase likvideerimisega kaasnevatest negatiivsetest majanduslikest tagajärgedest, mille muidu oleks pidanud enda kanda võtma võõrandaja ja mida omandaja ei ole suuteline kandma.
Sama võib kehtida ka juhul, kui üle antud üksuse tegevus piirdus vaid teatud lepingute või konkreetsete programmide lõpuleviimisega, ilma et omandajast ettevõtte sees oleks loodud selliste tegurite organiseeritud kogumit, nagu on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 55 (vt selle kohta 19. septembri 1995. aasta kohtuotsus Rygaard,
C‑48/94
,
EU:C:1995:290
, punktid
–
).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on eeltoodud kriteeriumidest lähtudes kontrollida, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas on asjaomane võõrandaja ja omandaja järginud käesoleva kohtuotsuse punktis 50 märgitud liidu õiguse üldpõhimõtet ning võivad seega saada kasu eelistest, mille direktiiv 2001/23 ettevõtte ülemineku korral ette näeb.
Edasi tuleb hinnata, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 37 märgitud, kas direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktid a ja b on kohaldatavad sellise üle antud üksuse üleminekule, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse kuulumiseks peab üleminek puudutama võõrandajast ettevõtja ühte osa, mis tähendab isikute ja vara organiseeritud kogumit, mis võimaldab ellu viia majandustegevust, millel on eraldiseisev eesmärk ning mis on piisavalt struktureeritud ja sõltumatu (vt selle kohta 13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Jouini jt,
C‑458/05
,
EU:C:2007:512
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samal eesmärgil peab kõnealune üksus ka säilitama pärast üleminekut oma identiteedi (vt selle kohta 12. veebruari 2009. aasta kohtuotsus Klarenberg,
C‑466/07
,
EU:C:2009:85
, punkt
).
Kuna majandusüksuse identiteedi moodustab hulk selliseid üksteisega lahutamatult seotud tegureid nagu asjaomase üksuse töötajad, juhtkond, töö korraldus, tegevusmeetodid või teatavatel juhtudel veel üksuse käsutuses olevad töövahendid (20. juuli 2017. aasta kohtuotsus Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), eeldab see identiteet lisaks muudele asjaoludele tingimata funktsionaalset sõltumatust.
Seega, kuna sellise üksuse funktsionaalne sõltumatus on tema identiteedi olemuslik osa, peab see pärast üleminekut säilima, nagu on nõutud direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktis b.
Peale selle ei pea niisugune sõltumatus täielik olema. Direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkti a sõnastusest tuleneb nimelt selgelt, et seda direktiivi ei kohaldata mitte üksnes ettevõtte ülemineku suhtes, vaid ka selle osa ülemineku korral.
Järelikult sellist ettevõtte tootmisüksust nagu põhikohtuasjas, mis tegutses enne üleminekut selle ettevõtte raames ja mille sõltumatus selle sees oli seega piiratud, ei saa automaatselt direktiivi 2001/23 kohaldamisalast välja jätta.
Käesolevas asjas nähtub eelotsusetaotlusest, et üle antud tootmisüksus ei olnud tõenäoliselt võimeline tegutsema oma majandusliku eesmärgi saavutamise nimel ilma kolmandatelt isikutelt tootmistegureid hankimata.
Nimelt, kuigi ühe ja sama ettevõtte osadel on selle ettevõtte kui terviku sõltumatus, ei pruugi neil samas olla sõltumatust, mida nad vajavad kolmandate isikutega suhtlemiseks.
Sarnases kontekstis on Euroopa Kohus muu hulgas otsustanud, et kui direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkti b tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalast on välistatud olukord, kus üle antud tegevuse toimumiseks hädavajalikud materiaalsed vahendid ei ole kunagi lakanud kuulumast võõrandajale, kaotaks kõnealune direktiiv osa oma soovitavast toimest (vt 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Colino Sigüenza,
C‑472/16
,
EU:C:2018:646
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuid kuna selline tootmisüksus nagu põhikohtuasjas, mille moodustab Ellinika Nafpigeia veeremisuund, anti käesoleva kohtuotsuse punktis 21 märgitu kohaselt üle ETYE‑le, kes on Ellinika Nafpigeia tütarettevõtja, ei saa seda üksust enam käsitada emaettevõtjast sõltumatuna. Sellise eraldatud üksuse sõltumatuse säilimine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, eeldab seega, et asjaomasel üksusel on pärast üleminekut piisavad tagatised selleks, et kolmanda isiku tootmistegurid on talle kättesaadavad, nii et ta ei pea sõltuma viimase ühepoolsetest majanduslikest otsustest.
Niisuguseks tagatiseks võib olla näiteks üle antud üksuse ja asjaomase kolmanda isiku vaheline kokkulepe või leping, milles määratakse kindlaks täpsed ja kohustuslikud tingimused, millega tagatakse kolmanda isiku tootmistegurite kättesaadavus.
Lõppkokkuvõttes peab eelotsusetaotluse esitanud kohus käesoleva kohtuotsuse punktides 69 ja 70 esitatud kaalutlusi arvestades ja kõiki asjasse puutuvat tehingut iseloomustavaid faktilisi asjaolusid arvesse võttes kindlaks tegema, kas üle antud tootmisüksusel on piisavad tagatised, et kolmanda isiku tootmistegurid oleksid talle kättesaadavad.
Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2001/23, eriti selle artikli 1 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et seda direktiivi kohaldatakse tootmisüksuse ülemineku suhtes esiteks olukorras, kus võõrandaja, omandaja või mõlemad koos tegutsevad selleks, et omandaja jätkaks võõrandaja majandustegevust, kuid ka selleks, et omandaja hiljem likvideerimise teel lõpetada, ning teiseks olukorras, kus asjaomane üksus ei ole täiesti sõltumatu, kuna ta ei suuda ilma kolmandatelt isikutelt tootmistegureid hankimata oma majanduslikku eesmärki saavutada, tingimusel – mille täitmist peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et esiteks on järgitud liidu õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt ei tohi võõrandaja ja omandaja üritada saada pettuse või kuritarvituse teel kasu eelistest, mis neile direktiivist 2001/23 tuleneda võivad, ning teiseks, et asjaomasel üksusel on piisavad tagatised selleks, et kolmanda isiku tootmistegurid oleksid talle kättesaadavad, nii et ta ei pea sõltuma viimase ühepoolsetest majanduslikest otsustest.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, eriti selle artikli 1 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et seda direktiivi kohaldatakse tootmisüksuse ülemineku suhtes esiteks olukorras, kus võõrandaja, omandaja või mõlemad koos tegutsevad selleks, et omandaja jätkaks võõrandaja majandustegevust, kuid ka selleks, et omandaja hiljem likvideerimise teel lõpetada, ning teiseks olukorras, kus asjaomane üksus ei ole täiesti sõltumatu, kuna ta ei suuda ilma kolmandatelt isikutelt tootmistegureid hankimata oma majanduslikku eesmärki saavutada, tingimusel – mille täitmist peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et esiteks on järgitud liidu õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt ei tohi võõrandaja ja omandaja üritada saada pettuse või kuritarvituse teel kasu eelistest, mis neile direktiivist 2001/23 tuleneda võivad, ning teiseks, et asjaomasel üksusel on piisavad tagatised selleks, et kolmanda isiku tootmistegurid oleksid talle kättesaadavad, nii et ta ei pea sõltuma viimase ühepoolsetest majanduslikest otsustest.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.