CELEX: 62014CJ0611
Eelotsusetaotlus
Ebaausad kaubandustavad
Direktiiv 2005/29/EÜ
Artiklid 6 ja 7
Satelliittelevisiooni abonemendi reklaam
Abonenttasu, mis sisaldab lisaks kuutasule kord poolaastas makstavat tasu saadete dekodeerimiseks vajaliku kaardi eest
Poolaastas makstava tasu mainimata jätmine või selle mainimine kuutasuga võrreldes vähem silmatorkaval moel
Eksitav tegevus
Eksitav tegevusetus
Direktiivi sätte ülevõtmine üksnes ülevõtva seaduse ettevalmistavates materjalides, mitte aga seaduses endas

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 („ebaausate kaubandustavade direktiiv“) (
ELT 2005, L 149, lk 22
), artiklite 6 ja 7 tõlgendamist.
Taotlus esitati äriühingu Canal Digital Danmark A/S (edaspidi „Canal Digital“) vastu algatatud kriminaalmenetluse raames, mis puudutab selle äriühingu poolt televisiooniprogrammipakettide abonementide turustamisel kasutatavaid meetodeid.
Õiguslik raamistik
Direktiiv 2005/29
Direktiivi 2005/29 põhjendused 5, 6, 11, 12, 14 ja 18 on sõnastatud järgmiselt:
„(5)
Ühtsete eeskirjade puudumisel ühenduse tasandil saaks takistusi piiriülesele kaupade ja teenuste vabale liikumisele ning asutamisvabadusele põhjendada Euroopa Ühenduste Kohtu kohtupraktikaga niivõrd, kui takistustega püütakse kaitsta tunnustatud avalike huvide eesmärke ja kui nad on nimetatud eesmärkidega vastavuses. Pidades silmas asutamislepingu ja ühenduse teiseste õigusaktide liikumisvabadust käsitlevates sätetes ette nähtud ühenduse eesmärke ning vastavalt komisjoni kommertsteadaannete poliitikale, nagu osutatud komisjoni teadaandes „Järg rohelisele raamatule siseturu kommertsteadaannete kohta“, tuleks kõnealused takistused kõrvaldada. Need takistused saab kõrvaldada üksnes ühenduse tasandil ühtsete eeskirjade kehtestamisega, mis tagavad tarbijakaitse kõrge taseme, ning täpsustades ühenduse tasandil teatavaid õiguslikke printsiipe määral, mida on vaja siseturu nõuetekohaseks toimimiseks ja õiguskindluse nõude täitmiseks.
(6)
Seega ühtlustab käesolev direktiiv liikmesriikide õigusaktid, mis käsitlevad ebaausaid kaubandustavasid, sealhulgas ebaausat reklaami, mis kahjustavad otseselt tarbijate majandushuve ja seeläbi kaudselt seaduskuulekate konkurentide majandushuve. […]
[…]
(11)
Käesoleva direktiivi abil siseriiklike õigusnormide ühtlustamisega saavutatud lähenemise kõrge tase tagab tarbijakaitse ühtse kõrge taseme. Käesoleva direktiiviga kehtestatakse tarbijate majanduskäitumist moonutavate ebaausate kaubandustavade ühtne üldine keeld. […]
(12)
Ühtlustamine suurendab tunduvalt nii tarbijate kui ettevõtjate õiguskindlust. Nii tarbijad kui ettevõtjad saavad lähtuda ühtsest, selgelt määratletud õiguslikel printsiipidel rajanevast regulatiivraamistikust, mis reguleerib ebaausate kaubandustavade kõiki aspekte kogu ELis. Selle tulemusena kõrvaldatakse tarbijate majandushuve kahjustavaid ebaausaid kaubandustavasid käsitlevate eeskirjade killustatusest tulenevad tõkked ja see võimaldab kõnealusel alal rajada siseturu.
[…]
(14)
On soovitav, et eksitavad kaubandustavad hõlmaksid neid tavasid, sealhulgas eksitavat reklaami, mis tarbijat eksitusse viies takistavad teda tegemast teadlikke ja seega tõhusaid valikuid. Kooskõlas eksitavat reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ja tavadega liigitab käesolev direktiiv eksitavad tavad eksitavaks tegevuseks ja eksitavaks tegevusetuseks. Tegevusetuse osas sätestab käesolev direktiiv piiratud hulga olulist teavet, mida tarbija vajab teadlike tehinguotsuste tegemiseks. Sellist teavet ei pea avaldama kõigis reklaamides, vaid ainult juhul, kui ettevõtja teeb ostukutse, mis on käesolevas direktiivis selgelt määratletud mõiste. Käesoleva direktiiviga võetud täieliku ühtlustamise lähenemisviis ei takista liikmesriike sätestamast siseriiklikes õigusaktides konkreetsete toodete, näiteks kollektsiooniesemete või elektrikaupade, põhiomadusi, millest mitteteavitamist ostukutse tegemisel loetakse oluliseks. […]
[…]
(18)
Kõiki tarbijaid tuleks kaitsta ebaausate kaubandustavade eest. […] Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele ning võimaldamaks selles sisalduvate kaitsemehhanismide tõhusat rakendamist võtab käesolev direktiiv võrdluse aluseks mõõdukalt teavet omava ja mõõdukalt tähelepaneliku ning ettevaatliku keskmise tarbija vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusele, võttes samuti arvesse sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi näitajaid […] Keskmise tarbija test ei ole statistiline test. Siseriiklikud kohtud või asutused peavad iga juhtumi puhul kasutama keskmise tarbija tüüpilise reaktsiooni kindlaksmääramisel oma otsustusvõimet, võttes arvesse Euroopa Kohtu kohtupraktikat.“
Direktiivi 2005/29 artikli 1 kohaselt:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid.“
Direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
toode – kaubad või teenused […];
d)
ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud kaubandustavad (edaspidi ka kaubandustavad) – ettevõtjapoolne tegevus, tegevusetus, teguviis või esitusviis, kommertsteadaanne, sealhulgas reklaam ja turustamine, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele;
e)
tarbijate majanduskäitumise oluline moonutamine – kaubandustava järgimine eesmärgiga märgatavalt kahjustada tarbijate võimet teha teadlikke valikuid, pannes tarbija seetõttu tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud;
[…]
i)
ostukutse – kommertsteadaanne, milles on nimetatud toote omadused ja hind kommertsteadaande edastamisvahendile kohasel viisil ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada;
[…]
k)
tehinguotsus – tarbija mis tahes otsus selle kohta, kas, kuidas ja millistel tingimustel ostu sooritada, kas selle eest täies ulatuses või osadena maksta, toode endale jätta või sellest loobuda või toote suhtes lepingujärgseid õigusi kasutada ning selle kohta, kas tarbija otsustab tegutseda või tegutsemisest hoiduda“.
Direktiivi 2005/29 artiklis 5 on ette nähtud:
„1.   Ebaausad kaubandustavad on keelatud.
2.   Kaubandustava on ebaaus, kui see:
a)
on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega
ja
b)
seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale.
[…]
4.   Eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis:
a)
on eksitavad vastavalt artiklitele 6 ja 7
[…]“.
Direktiivi 2005/29 artiklis 6 „Eksitav tegevus“ on sätestatud:
„1.   Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see sisaldab valeandmeid ja on seetõttu ebaõige või muul moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ühe või mitme alltoodud punkti osas, isegi kui teave on faktiliselt õige, ning kui see mõlemal juhul paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud:
[…]
d)
hind või hinna arvutamise viis või konkreetse hinnaeelise olemasolu;
[…]“.
Direktiivi 2005/29 artiklis 7 „Eksitav tegevusetus“ on sätestatud:
„1.   Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
2.   Eksitavaks tegevusetuseks loetakse samuti seda, kui ettevõtja, võttes arvesse lõikes 1 kirjeldatud asjaolusid, varjab selles lõikes nimetatud olulist teavet või esitab seda ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal või ei määratle kaubandustava kaubanduslikku eesmärki, kui see ei ilmne juba kontekstist, ja juhul, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud.
3.   Kui kaubandustava järgimisel kasutatav kommunikatsioonivahend seab ruumilisi või ajalisi piiranguid, siis võetakse teabe väljajätmise üle otsustamisel arvesse nimetatud piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha.
4.   Ostukutse puhul loetakse oluliseks alljärgnev teave, kui see ei ilmne juba kontekstist:
a)
toote põhiomadused kommunikatsioonivahendile ja tootele kohases ulatuses;
b)
ettevõtja geograafiline aadress ja isik, näiteks tema ärinimi, ja vajaduse korral selle ettevõtja geograafiline aadress ja isik, kelle huvides ta tegutseb;
c)
hind koos maksudega või juhul, kui toote olemusest tulenevalt ei ole hinda põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, hinna arvutamise viis ning vajaduse korral täiendavad veo-, kohaletoimetamise või postikulud või, kui neid kulusid ei ole põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, teave selle kohta, et võidakse nõuda selliste täiendavate kulude tasumist;
d)
maksmise, kohaletoimetamise, täitmise ja kaebuste lahendamise kord, kui see erineb ametialase hoolikuse nõuetest;
e)
toodete või tehingute puhul, mida on võimalik üles öelda või millest taganeda, sellise õiguse olemasolu.
5.   Oluliseks loetakse kommertsteadaannetega, sealhulgas reklaami või turustamisega seotud teabele esitatavad ühenduse õigusaktidega kehtestatud nõuded, mille mittetäielik nimekiri on II lisas.“
Taani õigus
Direktiiv 2005/29 võeti Taani õigusesse üle 20. detsembri 2006. aasta seadusega lov nr. 1547 om ændring af lov om markedsføring (Gennemførelse af direktivet om urimelig handelspraksis, kontrolundersøgelser m.v.) (seadus nr 1547, millega muudeti Taani kaubandustavade seadust (ebaausate kaubandustavade direktiivi ülevõtmine, järelevalve jne)) (edaspidi „seadus, millega muudeti kaubandustavade seadust“).
Markedsføringslov’i (kaubandustavade seadus) § 3 põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on sätestatud:
„Ettevõtja ei tohi kasutada eksitavaid või ebaõigeid väiteid ega jätta olulist teavet esitamata, kui see tõenäoliselt oluliselt moonutab tarbijate või teiste ettevõtjate majanduskäitumist turul.
Kaubandustava, mille sisu, vorm või meetod on eksitav, agressiivne või avaldab tarbijatele või ettevõtjatele lubamatut mõju ja mis tõenäoliselt oluliselt moonutab nende majanduskäitumist, ei ole lubatud.
Faktiväidete esitamise korral peab neid olema võimalik tõendada.
Ettevõtluse ja majanduskasvu minister kehtestab üksikasjalikumad eeskirjad kaubandustavade konkreetsete vormide kohta, mida peetakse liidu õiguse kohaselt igal juhul tarbijate suhtes ebaausaks.“
Seaduse, millega muudeti kaubandustavade seadust, aluseks olnud 4. oktoobri 2006. aasta seaduseelnõu nr L 2 seletuskirjas on märgitud:
„§‑s 3 tuleb eksitavat ja lubamatut kaubandustava reguleeriva praeguse sätte ümbersõnastamisel sisse viia [ebaausate kaubandustavade direktiivi] artiklid 6, 7, 8 ja 9 eksitavate ja agressiivsete kaubandustavade kohta koos uue sättega, mis hõlmab direktiivi nõudeid seoses tarbijatele esitatud ostukutsega.“
Markedsføringsloveni (kaubandustavade seadus) § 3 lõike 1 aluseks olnud eespool nimetatud seaduse ettevalmistavate materjalide kohaselt, mis puudutasid § 3 lõike 1 eelnõu:
„Tegevusetus võib seisneda selles, et ettevõtja varjab olulist teavet või esitab seda ebaselgel, arusaamatul, mitmetähenduslikul või üldiselt sobimatul viisil. Sellegipoolest tuleb tegevusetuse olulisuse hindamisel arvestada konteksti, milles kaubandustava esineb, seahulgas kõiki asjaolusid ja piiranguid, mis seonduvad kasutatud kommunikatsioonivahendiga. Samuti tuleb arvestada mis tahes meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et teha teave kättesaadavaks teiste turustamisvormide kaudu. Sellegipoolest võib olla olulist teavet, mille esitamata jätmine on igal juhul eksitav, isegi reklaamide puhul, mis on ajaliselt ja ruumiliselt piiratud. Lõplik otsus selle kohta, kas tegemist on rikkumisega, sõltub nii nagu ka seni, konkreetsele kaubandustavale antud hinnangust.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Canal Digital on Taanis asuv äriühing, mis pakub tarbijatele televisiooniprogramme, sealhulgas televisioonipakettidena.
Äriühingut süüdistatakse Retten i Glostrupis (Glostrupi esimese astme kohus, Taani) selles, et ta rikkus 2009. aasta sügisel seoses televisiooniabonementide reklaamikampaaniaga kuuel korral kaubandustavade seaduse § 3 lõiget 1.
Nimetatud kohtu andmetel sisaldas reklaamikampaania kahte televisioonis ja Internetis levitatud reklaamiklippi ning kolme bännerireklaami Internetis, täpsemalt Canal Digitali veebisaidi avalehel.
Nende abonementide hind koosnes ühest küljest 99 või 149 Taani krooni suurusest kuutasust (vastavalt ligikaudu 13,30 või 20 eurot) ning teisest küljest kord poolaastas tasumisele kuuluvast 389 krooni suurusest „kaarditeenuse“ tasust (ligikaudu 52,30 eurot).
Kahes telereklaamis, mida näidati televisioonis ja Internetis, mainiti igakuist abonenttasu suuliselt ning seda näidati ekraanil ringiga ümbritsetud kirjas ja ekraani allservas asuvas tekstis. Poolaastas makstava „kaarditeenuse“ tasu kohta reklaamis suuliselt mingit teavet ei antud. „Kaarditeenuse“ tasu oli välja toodud ekraani allosas asuvas tekstis, kus oli väljendatud ka koguhind, mida tarbija peab tasuma abonemendi lepinguperioodi esimese aasta (edaspidi „kohustusperiood“) eest. Poolaastas makstavat „kaarditeenuse“ tasu sisaldav koguhind, mida tarbija peab tasuma kohustusperioodi eest, oli ära näidatud ka ekraanil ringi sees väiksemas kirjas kui igakuine tasu, kuid seda ei nimetatud reklaami pealeloetavas tekstis. Teksti, mis sisaldas poolaastas makstava „kaarditeenuse“ hinda ja kohustusperioodi eest tasutavat koguhinda, mis oli kuvatud väiksemas kirjas ekraani allosas, näidati ringist kauem, ligikaudu kuus sekundit. Klipis, milles reklaamiti 99 krooni suurust hinda, oli ringis asuv igakuine hind väljendatud kirjas, mis oli ligikaudu neli korda suurem kui ekraani allosas asuv tekst. Viimasena nimetatud tekst oli valge ja osa sellest, nimelt see osa, mis puudutas poolaastas makstavat „kaarditeenuse“ tasu, oli esitatud heledal taustal. Klipis, milles reklaamiti 149 krooni suurust hinda, oli ringis asuv igakuine hind väljendatud kirjas, mis oli ligikaudu poolteist korda suurem kui ekraani allosas asuv tekst. Viimasena nimetatud tekst oli valge ja see oli esitatud sinisel ja rohelisel taustal.
Ühes bännerireklaamis oli 99 krooni suurune igakuine abonenttasu esitatud ringis. Ringis sisaldus väiksemas kirjas ka koguhind, mida tarbija peab tasuma kohustusperioodi eest. Poolaastas makstava „kaarditeenuse“ tasu kohta mingit teavet ei antud. Bännerile klõpsates sai tarbija abonemendi kohta rohkem teavet, sealhulgas teavet kõnealuse „kaarditeenuse“ kohta.
Ülejäänud kahes bännerireklaamis näidati vaid igakuist abonenttasu 99 krooni. Bännerile klõpsates pääses tarbija Canal Digitali veebilehele, kust ta sai leida abonemendi kohta üksikasjalikumat teavet, sealhulgas teavet poolaastas makstava kaarditeenuse tasu kohta.
Viimane punkt, mille osas on süüdistus esitatud, puudutab Canal Digitali veebilehte. Seal turustati televisiooniabonemente pealkirjaga „Taani odavaimad digitaalse peeneraldustelevisiooni paketid“. Selle teksti kõrval oli ring, milles näidati hinda „99 krooni“ Selle all oli väiksemas kirjas välja toodud ka kohustusperioodi koguhind. Poolaastas makstavale „kaarditeenuse“ tasule oli osutatud veebilehel pisut allpool väiksemas ja teistsuguses kirjas ning lisaks ekraanil veelgi rohkem allpool pealkirja all „Pakkumise tingimused“. Seal näidati ka kohustusperioodi koguhinda, mis sisaldas „kaarditeenuse“ tasu.
Kõigis kuues eespool nimetatud süüdistuspunktis süüdistatakse eelotsusetaotluse esitanud kohtus äriühingut Canal Digital kaubandustavade seaduse § 3 lõike 1 rikkumises, kuna äriühing ei ole esitanud tarbijatele piisavalt selget teavet selle kohta, et igakuisele 99 või 149 krooni suurusele abonenttasule lisandub 389 krooni suurune poolaastas makstav „kaarditeenuse“ tasu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes märgib, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikeid 1 ja 3 ei ole kaubandustavade seadusesse üle võetud, vaid neid üksnes mainitakse selle seaduse vastuvõtmise aluseks olnud seaduseelnõu seletuskirjas, seab kahtluse alla seaduse kooskõla nimetatud direktiiviga.
Võttes lisaks arvesse, et põhikohtuasjas tekivad sama direktiivi artiklite 6 ja 7 tõlgendamise küsimused, otsustas Retten i Glostrup (Glostrupi esimese astme kohus, Taani) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2005/29] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik kord, nagu see, mis on sätestatud [kaubandustavade seaduse] §‑s 3, mis keelab eksitavad kaubandustavad muu hulgas seoses ostukutsega, kuid mis ei §‑s 3 ega ka mujal selles õigusaktis ei viita piirangutele, mis tulenevad direktiivi artikli 7 lõikest 1, mille kohaselt tuleb arvestada seda, kas kaubandustava jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija konkreetses olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks, ja artikli 7 lõikest 3, mille kohaselt tuleb arvesse võtta asjaolu, et kasutatav kommunikatsioonivahend seab ajalisi või ruumilisi piiranguid?
2.
Kas [direktiivi 2005/29] artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada tähtajatu abonemendi koguhinda nii, et tarbija peab tasuma nii igakuist tasu kui ka kuuekuulist tasu, peetakse seda eksitavaks praktikaks, kui turustamisel tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui kuue kuu eest võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud üksnes vähem silmatorkaval moel?
3.
Kas [direktiivi 2005/29] artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada tähtajatu abonemendi koguhinda nii, et tarbija peab tasuma nii igakuist tasu kui ka kuuekuulist tasu, peetakse direktiivi artikli 7 kohaselt seda eksitavaks praktikaks, kui kaubandustavas tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui kuue kuu eest võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud üksnes vähem silmatorkaval moel?
4.
Kas hinnangu andmisel sellele, kas kaubandustava on teises ja kolmandas küsimuses kirjeldatud olukorras eksitav, tuleb arvesse võtta:
a)
kas kaubandustavas on esitatud kohustusperioodi abonemendi koguhind, mis hõlmab tasu kuue kuu eest,
ja/või
b)
see on esitatud internetireklaami kaudu, milles viidatakse ettevõtja veebisaidile, kus on esitatud kuue kuu eest võetav tasu ja/või abonemendi koguhind, mis hõlmab tasu kuue kuu eest?
5.
Kas teise ja kolmanda küsimuse vastuseid mõjutab see, kui turustamine toimub telereklaami vahendusel?
6.
Kas [direktiivi 2005/29] artikli 7 lõige 4 sisaldab ammendavat loetelu selle kohta, milline oluline teave peab ostukutses olema esitatud?
7.
Kui vastus kuuendale küsimusele on jaatav, siis kas [direktiivi 2005/29] artikli 7 lõige 4 välistab võimaluse, et ostukutset, milles on esitatud koguhind, mille tarbija peab tasuma abonemendi lepinguperioodi esimese aasta (kohustusperioodi) eest, saab pidada direktiivi artikli 7 lõigete 1 ja 2 või artikli 6 alusel eksitavaks kaubandustavaks, kui täiendavat teavet antakse näiteks toote hinna teatud osiste, kuid mitte kõigi kohta?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et hindamaks, kas kaubandustava tuleb pidada eksitavaks tegevusetuseks, tuleb arvesse võtta kõnealuse tava konteksti, nimelt ajalisi või ruumilisi piiranguid, mida seab kasutatav kommunikatsioonivahend, isegi kui liikmesriigi asjaomase õigusnormi sõnastusest sellist nõuet sõnaselgelt ei tulene.
Tuleb meenutada, et direktiivi 2005/29 põhjenduste 5 ja 6 ning artikli 1 kohaselt on selle eesmärk kehtestada ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid puudutavad ühtsed eeskirjad, et aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele (kohtuotsus, 23.4.2009, VTB‑VAB ja Galatea,
C‑261/07 ja C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, punkt
).
Direktiiv ühtlustab niisiis need reeglid liidu tasandil täielikult. Nagu direktiivi artikkel 4 otseselt ette näeb, ei või liikmesriigid võtta seega piiravamaid meetmeid kui direktiiviga kehtestatud ja seda isegi kõrgema tarbijakaitse taseme saavutamise tagamiseks (kohtuotsus, 23.4.2009, VTB‑VAB ja Galatea,
C‑261/07 ja C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, punkt
).
Samuti tuleb märkida, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigetes 1 ja 3 visandatakse kaubandustavade hindamise põhiskeem, täpsustades, et otsustamaks, kas tegemist on eksitava tegevuse või tegevusetusega, tuleb arvestada konteksti, milles kõnealused kaubandustavad esinevad, samuti kommunikatsioonivahendist tulenevaid ajalisi või ruumilisi piiranguid.
Seega näib, et liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt ei ole selleks, et hinnata, kas kaubandustava puhul on tegemist eksitava tegevusetusega direktiivi 2005/29 artikli 7 tähenduses, vaja võtta arvesse konteksti, milles kõnealune tava esineb, eelkõige kaubandustava järgimisel kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevaid ajalisi või ruumilisi piiranguid ega meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha, ei vasta direktiivis esitatud nõuetele.
Kuigi põhikohtuasjas kohaldatavas liikmesriigi õigusnormis ei ole sõnaselgelt öeldud, et kõnealuse kaubandustava hindamisel tuleb arvesse võtta konteksti, milles see tava esineb, täpsemini kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevaid tingimusi ja piiranguid, juhib eelotsusetaotluse esitanud kohus tähelepanu sellele, et direktiivi 2005/29 ülevõtva seaduse eelnõu seletuskirjas on sellele nõudele siiski viidatud. Siinkohal väitis Taani valitsus kirjalikus menetluses, et seaduse ettevalmistavatel materjalidel on Taani Kuningriigi ning Põhja-Euroopa riikide õigustraditsioonis eristaatus, kuivõrd kohtute ja riigiasutuste jaoks on need materjalid õigusaktide tõlgendamisel väga olulised.
Neid asjaolusid arvestades tuleb meenutada, et direktiivist tulenev kohustus saavutada direktiivis ette nähtud eesmärgid ning ELL artikli 4 lõike 3 teises lõigus sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest tulenev kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile liikmesriikide võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele (vt eelkõige kohtuotsused, 10.4.1984, von Colson ja Kamann,
14/83
,
EU:C:1984:153
, punkt
, 8.9.2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punkt
, ja 19.4.2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punkt
).
Nimelt on isikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse ning liidu õiguse täieliku mõju tagamine eelkõige siseriiklike kohtute ülesanne (kohtuotsus, 8.9.2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punkt
).
Samuti peab liikmesriigi kohus siseriikliku õiguse ning eelkõige selliste õigusaktide kohaldamisel, mis on vastu võetud direktiiviga kehtestatud nõuete täitmiseks, tõlgendama siseriiklikku õigust võimalikult suures ulatuses asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid (kohtuotsused, 5.10.2004, Pfeiffer jt,
C‑397/01–C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika ning 19.4.2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punkt
).
Selline siseriikliku õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustus on omane EL toimimise lepinguga loodud süsteemile, kuna see võimaldab liikmesriikide kohtutel oma pädevuse piires kohtuvaidluste lahendamisel tagada liidu õiguse täieliku toime (kohtuotsus, 5.10.2004, Pfeiffer jt,
C‑397/01–C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punkt
).
Käesoleval juhul peab seega eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes lahendab sellist vaidlust nagu käesolevas põhikohtuasjas, mis puudutab direktiivi 2005/29 kohaldamisala ning mille aluseks on pärast direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist aset leidnud asjaolud, konkreetselt selle direktiivi ülevõtmiseks mõeldud siseriiklike õigusnormide kohaldamisel tõlgendama neid võimalikult suurel määral sellisena, et neid oleks võimalik kohaldada kooskõlas selle direktiivi eesmärkidega (kohtuotsused, 5.10.2004, Pfeiffer jt,
C‑397/01–C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punkt
, ja 19.4.2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punkt
).
Eeltoodud kaalutlusest lähtuvalt tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et hindamaks, kas kaubandustava tuleb pidada eksitavaks tegevusetuseks, tuleb arvesse võtta kõnealuse tava konteksti, eelkõige kaubandustava järgimisel kasutatavale kommunikatsioonivahendile omaseid piiranguid, ajalisi või ruumilisi piiranguid, mida see kommunikatsioonivahend seab, ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha, isegi kui liikmesriigi asjaomase õigusnormi sõnastusest sellist nõuet sõnaselgelt ei tulene.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada abonenttasu nii, et tarbija peab tasuma igakuist tasu ja kord poolaastas makstavat tasu, peetakse seda eksitavaks tegevuseks, kui turustamisel tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui poolaastas võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või seda on mainitud vähem silmatorkaval moel.
Direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 1 kohaselt loetakse kaubandustava eksitavaks, kui see mis tahes moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, esiteks petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ühe või mitme selles sättes toodud punkti osas, mille hulgas on nimetatud hinda või hinna arvutamise viisi, ning kui see teiseks paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud.
Selle sätte sõnastusest tuleneb, et eksitava kaubandustava peamised tunnused, nagu need esinevad nimetatud sättes, on kavandatud põhiliselt lähtuvalt tarbija seisukohast, kellele ebaausad kaubandustavad on suunatud (kohtuotsus, 19.9.2013, CHS Tour Services,
C‑435/11
,
EU:C:2013:574
, punkt
).
Siinkohal tuleb meenutada, et võrdluse aluseks võetakse piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelik ning arukas keskmine tarbija, võttes arvesse sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi näitajaid (kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
). Tuleb lisada, et nagu tuleneb direktiivi 2005/29 põhjendusest 18, ei ole mõiste „keskmine tarbija“ pealegi statistiline mõiste ning siseriiklikud kohtud või asutused peavad konkreetse juhtumi puhul kasutama keskmise tarbija tüüpilise reaktsiooni kindlaksmääramisel oma otsustusvõimet.
Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus selleks, et hinnata, kas kaubandustavad, nagu on kõne all põhikohtuasjas, petavad või tõenäoliselt petavad keskmist tarbijat hinna osas, kõiki olulisi asjaolusid silmas pidades kindlaks tegema, kas asjaomane kommertsteadaanne jättis keskmisele tarbijale mulje, et tegemist on soodsa hinnaga, mis tegelikult ei vastanud tõele.
Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas tuleks ehk eelkõige arvesse võtta seda, et telekanalite pakkumisi iseloomustab nii hinna kui sisu poolest väga selgelt piiritletud võimaluste ja kombinatsioonide mitmekesisus, mille tagajärg on olulisel määral ebakõlaline teave, mis võib tarbijat segadusse ajada.
Tuleb täpsustada, et vastupidi direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigetele 1 ja 2 ei sisalda selle artikli 6 lõige 1 mingit viidet kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevatele ruumilistele ega ajalistele piirangutele. Sellest tuleb seega järeldada, et ajalisi piiranguid, millele võivad olla allutatud teatud kommunikatsioonivahendid nagu televisiooni reklaamiklipid, ei saa arvesse võtta hindamaks, kas kaubandustava on eksitav direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses.
Kui direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis c sätestatud toote hind on jagatud mitmeks osaks, millest ühele juhitakse reklaamis erilist tähelepanu ja teist, olgugi et hinna vältimatut ja ettenähtavat komponenti, üldse ei mainita või esitatakse vähem silmatorkaval moel, siis tuleb eelkõige hinnata, kas selline esitamine võib tuua kaasa väära ettekujutuse tervikpaketist.
Sellega oleks tegemist eelkõige juhul, kui keskmisele tarbijale jääb ebaõige mulje, et talle pakutakse eriti soodsat hinda, kuna ta arvab ekslikult, et ta peab maksma ainult seda osa hinnast, millele tähelepanu juhiti; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Lisaks peab asjaomane kaubandustava vastavalt direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 1 sõnastusele panema või tõenäoliselt panema keskmise tarbija „tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud“.
Siinkohal on oluline märkida, et hind on keskmise tarbija jaoks tehinguotsuse tegemisel üldjuhul määrava tähtsusega.
Kui hind on jagatud mitmeks osaks, siis on selleks, et hinnata, kas kaubandustava võib panna keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, eelkõige määrav asjaolu, et puuduv või vähem nähtav osa on koguhinna oluline element.
Mis puudutab asjaolu, et välja on toodud abonemendi koguhind kohustusperioodi eest, siis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas asjaomaste kaubandustavade üldine esitlus ja täpsemalt abonemendi koguhinna esitlusviis võimaldavad keskmisel tarbijal tõepoolest teha teadliku tehinguotsuse või võib põhikohtuasjas kõne all olev kommertsteadaanne vastupidi tekitada pakkumusest väära ettekujutuse. Siinjuures tuleb kontrollida eelkõige seda, kas keskmine tarbija oli võimeline mõistma, et abonemendiga kaasnevad lisaks kuutasule ka muud kulud.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubandustava on eksitav, kui toote hind jagatakse mitmeks osaks, rõhutades ühte neist, kui see tava võib esiteks jätta keskmisele tarbijale ebaõige mulje, et talle pakutav hind on soodne, ning teiseks ajendada teda tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, kusjuures eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kõiki põhikohtuasjas olulisi asjaolusid silmas pidades seda kontrollida. Ajalisi piiranguid, millele võivad olla allutatud teatud kommunikatsioonivahendid nagu televisiooni reklaamiklipid, ei saa siiski arvesse võtta hindamaks, kas kaubandustava on eksitav direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada abonenttasu nii, et tarbija peab tasuma igakuist tasu ja kord poolaastas makstavat tasu, peetakse seda eksitavaks tegevusetuseks, kui turustamisel tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui poolaastas võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud vähem silmatorkaval moel.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et direktiivi 2005/29 artiklis 7 tehakse vahet artikli 2 punktis i määratletud ostukutsete ja teiste kaubandustavade vahel. Kuigi kõigile kaubandustavadele, sealhulgas ostukutsetele kohaldatakse direktiivi artikli 7 lõikeid 1–3 ja lõiget 5, kuuluvad nimelt üksnes ostukutseteks kvalifitseeritud kaubandustavad sama direktiivi artikli 7 lõike 4 kohaldamisalasse (vt selle kohta kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
).
Liikmesriigi kohus peab hindama, kas kõnealuseid kommertsteadaandeid saab klassifitseerida ostukutseteks direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i tähenduses, kusjuures olgu täpsustatud, et selleks et kommertsteadaande saaks kvalifitseerida ostukutseks, ei ole tingimata vaja, et see sisaldaks ostu sooritamise tegelikku võimalust või et ostukutse esitataks sellise võimaluse kontekstis (vt selle kohta kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
).
Järgmisena tuleb meenutada, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 1 kohaselt „[loetakse kaubandustava] eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks“.
Vastavalt direktiivi artikli 7 lõikele 2 loetakse eksitavaks tegevusetuseks samuti seda, kui ettevõtja varjab olulist teavet, mida tarbija vajab, või esitab seda ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud.
Kuna hind on tarbija jaoks tehinguotsuse tegemisel üldjuhul määrava tähtsusega, tuleb seda pidada teabeks, mida tarbija vajab antud olukorras teadliku tehinguotsuse tegemiseks.
Lisaks tuleneb kõnealuse direktiivi artikli 7 lõikest 4, et eelnevalt ostukutseks kvalifitseeritud kaubandustava peab sisaldama põhilist teavet, mis on loetletud selles artiklis ja mida peetakse oluliseks ning mida tarbija vajab teadlike tehinguotsuste tegemiseks. Sellise teabe, sealhulgas hinna puudumisel loetakse ostukutse seega eksitavaks (vt selle kohta kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
).
Nagu käesoleva otsuse punktis 39 märgitud, peab liikmesriigi kohus hindama, kas kõnealused kaubandustavad on eksitavad, lähtudes sealjuures sellest, kuidas olukorda tajub piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelik ning arukas keskmine tarbija, võttes arvesse sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi näitajaid.
Liikmesriigi kohus peab niisiis igal üksikjuhul hindama, võttes seejuures arvesse – nagu tuleneb direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigetest 1–3 ja lõike 4 punktist c – kõnealuse kaubandustava konteksti, kasutatavat kommunikatsioonivahendit, eelkõige sellele omaseid piiranguid, samuti asjaomase toote olemust ja omadusi, kas sellise olulise teabe nagu hinna esitamata jätmine ajendas või võis ajendada tarbijat tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud (vt selle kohta kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punktid
,
ja
).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab eelkõige kontrollima, ega abonemendi koguhinda kohustusperioodil puudutav teave, isegi kui see oli kommertsteadaandes ära toodud, olnud esitatud ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal, mis oleks takistanud keskmisel tarbijal mõistmast, et abonemendiga kaasnevad lisaks kuutasule ka muud kulud, ja järelikult tegemast teadlikku tehinguotsust.
Mis puudutab televisiooni reklaamiklippi, siis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtma selle kommunikatsioonivahendi ajalisi piiranguid. Sellega seoses tuleb lisaks meenutada, et direktiivi artikli 2 punkti i kohaselt, mis puudutab ostukutset, peavad toote omadused olema nimetatud edastamisvahendile kohasel viisil. Järelikult ei saa toote kirjelduse puhul niisiis nõuda samaväärset täpsust olenemata vormist, milles kommertsteadaanne esitati – raadio teel, televisiooni kaudu, elektrooniliselt või paberkandjal (vt kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
). Pealegi tuleb märkida, et aeg, mis jääb tarbijale televisiooni kaudu esitatud reklaamiklipist saadud teabe hindamiseks, on samuti piiratud.
Ka suunamise osas ettevõtja veebilehele, kus on märgitud poolaastas makstav tasu, tuleb meenutada, et direktiivi artikli 7 lõike 3 kohaselt tuleb selleks, et hinnata, kas teave jäeti esitamata, arvesse võtta kasutatava kommunikatsioonivahendi ajalisi ja ruumilisi piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha.
Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigete 1 ja 2 sõnastusest tulenevalt, pidades silmas direktiivi eesmärki tagada tarbijakaitse kõrge tase, tuleb kasutatava kommunikatsioonivahendi ajalisi või ruumilisi piiranguid siiski võrrelda asjaomase toote olemuse ja omadustega, et tuvastada, kas asjaomasel ettevõtjal oli tõesti võimatu kõnealust teavet lisada või seda esialgses teadaandes selgelt, arusaadavalt ja ühetähenduslikult esitada.
Sellest tulenevalt võib juhul, kui asjaomase toote iseloomulikke omadusi ja kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevaid piiranguid arvesse võttes ei olnud võimalik esitada kogu toodet puudutavat olulist teavet, olla lubatud kaubandustava raames mainida vaid osa sellest, kui ettevõtja viitab muus osas oma veebilehele, tingimusel, et see veebileht sisaldab vastavalt direktiivi 2005/29 artiklis 7 sätestatud nõuetele olulist teavet toote põhiomaduste, hinna ja muude tingimuste kohta.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada abonenttasu nii, et tarbija peab tasuma igakuist tasu ja kord poolaastas makstavat tasu, peetakse eksitavaks tegevusetuseks seda, kui turustamisel tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui poolaastas võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud vähem silmatorkaval moel, kui selle mainimata jätmine ajendab tarbijat tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama, võttes seejuures arvesse kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevaid piiranguid, toote olemust ja omadusi ning teisi meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et teha toodet puudutav oluline teave tarbijale kättesaadavaks.
Neljas ja viies küsimus
Teisele ja kolmandale küsimusele antud vastuseid arvestades ei ole vaja neljandale ega viiendale küsimusele vaja vastata.
Kuues ja seitsmes küsimus
Kuuenda ja seitsmenda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 artikli 7 lõige 4 sisaldab ammendavat loetelu olulisest teabest, mis peab ostukutses olema, ja kui see on nii, siis kas sellise sätte kohaselt on välistatud, et ostukutset, milles mainitakse abonemendi koguhinda kohustusperioodi eest, on võimalik lugeda eksitavaks kaubandustavaks.
Direktiivi artikkel 7, mis reguleerib eksitavat tegevust, sätestab lõikes 4, et ostukutse puhul loetakse oluliseks seal loetletud teave, kui see ei ilmne juba kontekstist.
Arvestades direktiivi 2005/29 põhjendust 14, milles on märgitud, et „[t]egevusetuse osas sätestab [see] direktiiv piiratud hulga olulist teavet, mida tarbija vajab teadlike tehinguotsuste tegemiseks“, tuleb artikli 7 lõiget 4 tõlgendada nii, et see sisaldab ostukutse raames oluliseks peetava teabe ammendavat loetelu.
Siiski tuleb silmas pidada direktiivi artikli 7 lõiget 3, mida saab kohaldada ostukutsetele ja mille kohaselt on võimalik arvesse võtta kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevaid ruumilisi või ajalisi piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale kättesaadavaks teha (vt selle kohta kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punktid
ja
).
Sellest sättest tuleneb seega, et hinda käsitleva teabe ulatus selgitatakse välja toote olemuse, aga ka ostukutse puhul kasutatud kommunikatsioonivahendi põhjal ja võttes arvesse täiendavat teavet, mille ettevõtja võib olla andnud (kohtuotsus, 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
).
Lõpuks tuleb täpsustada, et asjaolu, et ettevõtja esitab ostukutses direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikes 4 loetletud kogu teabe, ei välista, et seda kaubandustava saaks lugeda eksitavaks direktiivi artikli 6 lõike 1 või artikli 7 lõike 2 tähenduses.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb kuuendale ja seitsmendale küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et see sisaldab ammendavat loetelu olulisest teabest, mis peab ostukutses olema. Liikmesriigi kohus peab hindama, kas asjaomane ettevõtja on täitnud oma teavitamiskohustuse, võttes seejuures arvesse toote olemust ja omadusi, samuti aga ostukutseks kasutatud kommunikatsioonivahendit ning täiendavat teavet, mille ettevõtja võib olla andnud. Asjaolu, et ettevõtja esitab ostukutses direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikes 4 loetletud kogu teabe, ei välista, et seda ostukutset võiks lugeda eksitavaks kaubandustavaks direktiivi artikli 6 lõike 1 või artikli 7 lõike 2 tähenduses.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 („ebaausate kaubandustavade direktiiv“), artikli 7 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et hindamaks, kas kaubandustava tuleb pidada eksitavaks tegevusetuseks, tuleb arvesse võtta kõnealuse tava konteksti, eelkõige kaubandustava järgimisel kasutatavale kommunikatsioonivahendile omaseid piiranguid, ajalisi või ruumilisi piiranguid, mida see kommunikatsioonivahend seab, ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha, isegi kui liikmesriigi asjaomase õigusnormi sõnastusest sellist nõuet sõnaselgelt ei tulene.

2.
Direktiivi 2005/29 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubandustava on eksitav, kui toote hind jagatakse mitmeks osaks, rõhutades ühte neist, kui see tava võib esiteks jätta keskmisele tarbijale ebaõige mulje, et talle pakutav hind on soodne, ning teiseks ajendada teda tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, kusjuures eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kõiki põhikohtuasjas olulisi asjaolusid silmas pidades seda kontrollida. Ajalisi piiranguid, millele võivad olla allutatud teatud kommunikatsioonivahendid nagu televisiooni reklaamiklipid, ei saa siiski arvesse võtta hindamaks, kas kaubandustava on eksitav direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses.

3.
Direktiivi 2005/29 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada abonenttasu nii, et tarbija peab tasuma igakuist tasu ja kord poolaastas makstavat tasu, peetakse eksitavaks tegevusetuseks seda, kui turustamisel tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui poolaastas võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud vähem silmatorkaval moel, kui selle mainimata jätmine ajendab tarbijat tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama, võttes seejuures arvesse kasutatavast kommunikatsioonivahendist tulenevaid piiranguid, toote olemust ja omadusi ning teisi meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et teha toodet puudutav oluline teave tarbijale kättesaadavaks.

4.
Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et see sisaldab ammendavat loetelu olulisest teabest, mis peab ostukutses olema. Liikmesriigi kohus peab hindama, kas asjaomane ettevõtja on täitnud oma teavitamiskohustuse, võttes seejuures arvesse toote olemust ja omadusi, samuti aga ostukutseks kasutatud kommunikatsioonivahendit ning täiendavat teavet, mille ettevõtja võib olla andnud. Asjaolu, et ettevõtja esitab ostukutses direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikes 4 loetletud kogu teabe, ei välista, et seda ostukutset võiks lugeda eksitavaks kaubandustavaks direktiivi artikli 6 lõike 1 või artikli 7 lõike 2 tähenduses.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: taani.