CELEX: 62017TJ0258
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
Restriktiva åtgärder som vidtagits med hänsyn till situationen i Ukraina
Frysning av tillgångar
Förteckning över personer, enheter och organ vars tillgångar och ekonomiska resurser frysts
Bibehållande av sökandens namn i förteckningen
Motiveringsskyldighet
Uppenbart oriktig bedömning

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Sergej Arbuzov, har tidigare bland annat varit chef för Ukrainas centralbank och premiärminister i Ukraina.
Den 5 mars 2014 antog Europeiska unionens råd, med stöd av artikel 29 FEU, beslut 2014/119/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (
EUT L 66, 2014, s. 26
). Samma dag antog rådet, med stöd av artikel 215.2 FEUF, förordning (EU) nr 208/2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (
EUT L 66, 2014, s. 1
).
Skälen 1 och 2 i beslut 2014/119 har följande lydelse:
”(1)
Den 20 februari 2014 fördömde rådet i starkaste ordalag allt bruk av våld i Ukraina. Rådet uppmanade till ett omedelbart upphörande av våldet i Ukraina, och full respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det uppmanade Ukrainas regering att visa största möjliga återhållsamhet och oppositionsledarna att ta avstånd från dem som tillgriper radikala åtgärder, inbegripet våld.
(2)
Den 3 mars 2014 enades rådet om att fokusera restriktiva åtgärder på att frysa och driva in tillgångar för personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel och personer som är ansvariga för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Ukraina, i syfte att befästa och stödja rättsstatsprincipen och respekten för de mänskliga rättigheterna i Ukraina.”
I artikel 1.1 och 1.2 i beslut 2014/119 föreskrivs följande:
”1.   Alla penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör, ägs, innehas eller kontrolleras av personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel och personer som är ansvariga för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Ukraina, och fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som har anknytning till dessa, enligt förteckningen i bilagan, ska frysas.
2.   Inga penningmedel eller ekonomiska resurser får direkt eller indirekt göras tillgängliga för eller utnyttjas till gagn för de fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som förtecknas i bilagan.”
Närmare bestämmelser om denna frysning av tillgångar återfinns i de följande punkterna i samma artikel.
I överensstämmelse med beslut 2014/119 föreskrivs i förordning nr 208/2014 att de aktuella restriktiva åtgärderna ska vidtas och närmare bestämmelser om dessa återfinns i förordningen, i allt väsentligt i samma ordalag som i nämnda beslut.
Namnen på de personer som omfattas av de restriktiva åtgärderna är upptagna i den identiska förteckning som återfinns i bilagan till beslut 2014/119 och bilaga I till förordning nr 208/2014 (nedan kallad den aktuella förteckningen), där bland annat skälen till upptagandet i förteckningen anges. Ursprungligen var sökandens namn inte upptaget i förteckningen.
Den 14 april 2014 antog rådet genomförandebeslut 2014/216/Gusp om genomförande av beslut 2014/119 (
EUT L 111, 2014, s. 91
) och genomförandeförordning (EU) nr 381/2014 om genomförande av förordning nr 208/2014 (
EUT L 111, 2014, s. 33
).
Genom genomförandebeslut 2014/216 och genomförandeförordning nr 381/2014 beslutades att sökandens namn skulle läggas till i förteckningen med personuppgiften ”f.d. premiärminister i Ukraina” och följande motivering:
”Person som är föremål för utredning i Ukraina för inblandning i brott i samband med förskingring av ukrainska statliga medel och olaglig utförsel av medlen ur Ukraina.”
Den 16 juni 2014 väckte sökanden talan om ogiltigförklaring av beslut 2014/119, i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, i den del det avsåg honom. Talan registrerades vid tribunalens kansli och gavs målnummer T-434/14.
Den 29 januari 2015 antog rådet beslut (Gusp) 2015/143 om ändring av beslut 2014/119 (
EUT L 24, 2015, s. 16
) och förordning (EU) 2015/138 om ändring av förordning nr 208/2014 (
EUT L 24, 2015, s. 1
).
I beslut 2015/143 förtydligades att från och med den 31 januari 2015 har kriterierna för upptagande i förteckningen över personer som omfattas av frysningen av tillgångar och artikel 1.1 i beslut 2014/119 ersatts med följande text:
”1.   Alla penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör, ägs av, innehas av eller kontrolleras av personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel och personer som är ansvariga för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Ukraina, och fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som har anknytning till dessa, enligt förteckningen i bilagan, ska frysas.
Vid tillämpningen av detta beslut innefattar personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel personer som är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna
a)
för förskingring av ukrainska offentliga medel eller tillgångar, eller för medverkan till detta, eller
b)
för missbruk av tjänsteställning som en offentlig tjänsteman gör sig skyldig till för att uppnå oskäliga fördelar för sig själv eller för en tredje part, vilket orsakar en förlust för ukrainska offentliga medel eller tillgångar, eller för medverkan till detta.”
Genom förordning 2015/138 ändrades förordning nr 208/2014 i överensstämmelse med beslut 2015/143.
Inom ramen för en omprövning av ställningen för de personer vilkas namn upptagits i den aktuella förteckningen antog rådet beslut (Gusp) 2015/364 av den 5 mars 2015 om ändring av beslut 2014/119 (
EUT L 62, 2015, s. 25
), och genomförandeförordning (EU) 2015/357 av den 5 mars 2015 om genomförande av förordning nr 208/2014 (
EUT L 62, 2015, s. 1
) (nedan gemensamt kallade rättsakterna från mars 2015).
Genom beslut 2015/364 ändrades artikel 5 i beslut 2014/119 och förlängdes de restriktiva åtgärderna vad gäller sökanden till och med den 6 mars 2016.
Genom rättsakterna från mars 2015 uppdaterades den aktuella förteckningen. Efter de företagna ändringarna bibehölls sökandens namn i förteckningen med personuppgiften ”f.d. premiärminister i Ukraina” och följande nya motivering:
”Person som är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna för förskingring av offentliga medel eller tillgångar.”
I sin dom av den 28 januari 2016, Arbuzov/rådet (
T-434/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:46
) ogiltigförklarade tribunalen beslut 2014/119, i dess lydelse enligt genomförandebeslut 2014/216, i den del det avsåg sökanden.
Den 4 mars 2016 antog rådet, på grundval av en översyn av situationen för de personer vilkas namn upptagits i den aktuella förteckningen, beslut (Gusp) 2016/318 om ändring av beslut 2014/119 (
EUT L 60, 2016, s. 76
), och genomförandeförordning (EU) 2016/311 om genomförande av förordning nr 208/2014 (
EUT L 60, 2016, s. 1
) (nedan gemensamt kallade rättsakterna från mars 2016).
Genom beslut 2016/318 ändrades framför allt artikel 5 i beslut 2014/119 och förlängdes de restriktiva åtgärderna till och med den 6 mars 2017. Motiveringen vad gäller sökanden, vilken återgetts i punkt 16 ovan, ändrades varken i beslut 2016/318 eller i genomförandeförordning 2016/311.
Sökanden väckte, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 5 maj 2015, talan om ogiltigförklaring av rättsakterna från mars 2015, i den del dessa avser honom. Talan registrerades vid tribunalens kansli och gavs målnummer T-221/15. Med stöd av artikel 86 i tribunalens rättegångsregler justerade sökanden därefter sin talan och yrkade även ogiltigförklaring av rättsakterna från mars 2016, i den del dessa avser honom.
Den 28 april 2016 ingav sökanden en begäran till rådet som i huvudsak rörde den omständigheten att de restriktiva åtgärderna gentemot honom hade bibehållits i beslut 2016/318. På grundval av sökandens synpunkter ställde rådet frågor till den allmänna åklagarmyndigheten i Ukraina (nedan kallad åklagarmyndigheten). Åklagarmyndighetens svar översändes till rådet den 16 juni och den 7 juli 2016.
Genom en skrivelse av den 4 augusti 2016 besvarade rådet sökandens begäran av den 28 april 2016. I skrivelsen förkastade rådet sökandens argumentation och upprepade de synpunkter som det lämnat i samband med mål T‑221/15. Vid detta tillfälle gav rådet även sökanden tillgång till de kompletterande upplysningar som åklagarmyndigheten översänt.
Den 4 oktober 2016 inkom sökanden med en ny begäran till rådet om omprövning av de restriktiva åtgärderna gentemot honom.
Genom skrivelse av den 12 december 2016 informerade rådet sökanden om sin avsikt att bibehålla de restriktiva åtgärderna gentemot honom, underrättade honom om skälen för sitt beslut och översände två skrivelser från åklagarmyndigheten, en daterad den 25 juli 2016 och en den 16 november 2016. Rådet uppmanade dessutom sökanden att framföra eventuella synpunkter senast den 13 januari 2017.
Sökanden ingav den 14 december 2016 en andra begäran om omprövning till rådet, vilken kompletterades med en skrivelse av den 13 januari 2017.
Rådet ställde en kompletterande fråga till åklagarmyndigheten. Åklagarmyndigheten översände sitt svar till rådet den 11 januari 2017. Genom skrivelse av den 27 januari 2017 vidarebefordrade rådet åklagarmyndighetens svar till sökanden och förklarade att han hade till den 10 februari 2017 på sig att framföra eventuella synpunkter.
Genom skrivelse av den 7 februari 2017 översände rådet till sökanden åklagarmyndighetens skrivelse av den 27 januari 2017, som rådet under tiden hade mottagit och som innehöll uppdaterade uppgifter om det straffrättsliga förfarandet mot honom, och gav honom till den 13 februari 2017 att framföra eventuella synpunkter i detta avseende, vilket han gjorde i en skrivelse av den 10 februari 2017.
Den 3 mars 2017 antog rådet, efter en omprövning av situationen för de personer vars namn var upptagna på listan, beslut (Gusp) 2017/381 om ändring av beslut 2014/119 (
EUT L 58, 2017, s. 34
) (nedan kallat det angripna beslutet) och genomförandeförordning (EU) 2017/374 om genomförande av förordning nr 208/2014 (
EUT L 58, 2017, s. 1
).
Genom det angripna beslutet ändrades framför allt artikel 5 i beslut 2014/119 och förlängdes de restriktiva åtgärderna till och med den 6 mars 2018. Motiveringen vad gäller sökanden, vilken återgetts i punkt 16 ovan, ändrades varken i det angripna beslutet eller i genomförandeförordning 2017/374.
Den 6 mars 2017 översände rådet en skrivelse till sökanden i vilken det förkastade de argument som sökanden i sina skrivelser av den 14 december 2016, den 13 januari 2017 och den 10 februari 2017 hade anfört mot förlängningen av de restriktiva åtgärderna gentemot honom. Rådet hänvisade bland annat till de handlingar som det i sina tidigare skrivelser hade översänt till sökanden samt till de synpunkter som det lämnat i samband med mål T‑221/15. Till rådets skrivelse bifogades ett exemplar av det angripna beslutet och sökanden upplystes om att han hade till och med den 1 december 2017 på sig att inkomma med synpunkter på en eventuell förlängning av dessa åtgärder bortom den 6 mars 2018.
I sin dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet (
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
), ogillade tribunalen sökandens talan, både vad avser rättsakterna från mars 2015 och rättsakterna från mars 2016.
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har väckt förevarande talan genom en ansökan som inkom till tribunalens kansli den 3 maj 2017.
Den 14 juli 2017 inkom rådet med sitt svaromål. Samma dag framställde rådet även en motiverad begäran, i enlighet med artikel 66 i tribunalens rättegångsregler, om att innehållet i vissa handlingar som bifogats som bilaga till svaromålet inte skulle återges i de handlingar i målet som allmänheten har tillgång till.
Genom en handling som inkom till tribunalens kansli den 27 juli 2017 lade sökanden fram ny bevisning, i den mening som avses i artikel 85 i rättegångsreglerna, avseende den omständigheten att hans namn hade strukits från den förteckning över internationellt efterlysta personer som har upprättats av Interpol, Internationella kriminalpolisorganisationen.
Den 25 augusti 2017 inkom rådet med sina synpunkter på den nya bevisningen till tribunalens kansli.
Eftersom sökanden inte inkom med någon replik inom den fastställda fristen avslutades det skriftliga förfarandet den 28 september 2017.
Som en åtgärd för processledning enligt artikel 89 i rättegångsreglerna beslutade tribunalen (sjätte avdelningen) den 11 december 2017 att ställa frågor för skriftligt besvarande till parterna. Parterna besvarade frågorna inom den fastställda fristen och ingav styrkande handlingar.
Enligt artikel 106.3 i rättegångsreglerna får tribunalen, om muntlig förhandling inte har begärts av parterna tre veckor efter delgivningen av underrättelsen om att den skriftliga delen av förfarandet har avslutats, besluta att avgöra målet utan att inleda den muntliga delen av förfarandet. Tribunalen finner att handlingarna i förevarande mål utgör tillräckligt underlag och beslutar, i avsaknad av en sådan begäran, att avgöra målet utan att inleda den muntliga delen av förfarandet.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det berör sökanden,
–
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har, i huvudsak, yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan,
–
i andra hand, för det fall det angripna beslutet ogiltigförklaras, förordna att beslutets verkningar ska bestå fram till dess att tidsfristen för att inge ett överklagande har löpt ut och, om ett överklagande inges, fram till dess att ett beslut har fattats om detta,
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Till stöd för sin talan har sökanden åberopat fyra grunder. Som första grund har det gjorts gällande att motiveringsskyldigheten har åsidosatts. Såvitt avser den andra grunden har sökanden gjort gällande att rätten att yttra sig har åsidosatts. Den tredje grunden avser en uppenbart oriktig bedömning. Sökanden har slutligen som fjärde grund gjort gällande att rätten till egendom har åsidosatts.
Den första grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Med hänvisning till artikel 41.2 c i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) har sökanden i huvudsak gjort gällande att rådets ovan i punkt 16 återgivna motivering inte var tillräcklig för att bibehålla hans namn i den aktuella förteckningen.
Rådet har bestritt sökandens argument.
Tribunalen påpekar i detta avseende att det av artikel 296 andra stycket FEUF framgår att ”[r]ättsakter ska motiveras”.
Enligt artikel 41.2 c i stadgan, vilken enligt artikel 6.1 FEU ska ha samma rättsliga värde som fördragen, omfattar rätten till god förvaltningssed bland annat att ”förvaltningen [är] skyldig att motivera sina beslut”.
Enligt fast rättspraxis ska den motivering som krävs enligt artikel 296 andra stycket FEUF och artikel 41.2 c i stadgan vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet och det sammanhang i vilket rättsakten har antagits. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att den som berörs av den kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig domstol ges möjlighet att utföra sin prövning. Kravet på motivering ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det krävs emellertid inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 296 andra stycket FEUF och artikel 41.2 c i stadgan inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området. En rättsakt som går någon emot ska således anses vara tillräckligt motiverad om den har tillkommit i ett sammanhang som är känt för den som berörs, så att vederbörande har möjlighet att förstå innebörden av den åtgärd som vidtas gentemot honom eller henne. Vidare ska graden av precision i ett besluts motivering stå i proportion till de faktiska möjligheterna och de tekniska och tidsmässiga villkor under vilka rättsakten antas (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I synnerhet kan motiveringen till en åtgärd för att frysa tillgångar i princip inte bestå av endast en allmän och schablonartad formulering. Med de förbehåll som anges i punkt 47 ovan ska det i beslutet om en sådan åtgärd tvärtom anges av vilka särskilda och konkreta skäl rådet anser att den aktuella lagstiftningen är tillämplig på den berörde (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska erinras om att skyldigheten att motivera en rättsakt utgör en väsentlig formföreskrift som ska särskiljas från frågan om skälen är välgrundade, vilken ska hänföras till frågan om den omtvistade rättsakten är lagenlig i materiellt hänseende. Motiveringen av en rättsakt består nämligen i att det formellt anges vilka skäl rättsakten grundar sig på. Om dessa skäl innehåller felaktigheter inverkar detta på beslutets lagenlighet i materiellt hänseende, men inte på motiveringen av beslutet, som kan vara tillräcklig trots att den innehåller felaktiga skäl (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande mål konstaterar tribunalen att motiveringen i det angripna beslutet för att bibehålla sökandens namn i den aktuella förteckningen (se punkt 16 ovan) är specifik och konkret och anger de omständigheter som ligger till grund för bibehållandet av hans namn i förteckningen, nämligen att han är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna för förskingring av offentliga medel eller tillgångar.
Beslutet att bibehålla åtgärderna mot sökanden tillkom dessutom i ett sammanhang som var känt för honom och som han informerats om under skriftväxlingen med rådet, bland annat åklagarmyndighetens skrivelser av den 25 juli 2016, den 16 november 2016 och den 27 januari 2017 samt åklagarmyndighetens svar på rådets frågor (se punkterna 21, 22, 24, 26 och 27 ovan) (nedan gemensamt kallade de nya handlingarna från åklagarmyndigheten), vilka låg till grund för rådets beslut att bibehålla nämnda restriktiva åtgärder (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
De nya handlingarna från åklagarmyndigheten gör det möjligt att fastslå vilken myndighet som ansvarar för utredningen, vilket ärendenummer det relevanta straffrättsliga förfarandet mot sökanden har och vilket datum det inleddes, vilka omständigheter som lagts honom till last, vilka andra personer och organ som berörs, vilka belopp som påstås ha förskingrats, de relevanta artiklarna i den ukrainska strafflagen samt den omständigheten att sökanden skriftligen underrättades om de misstankar som riktades mot honom (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
), och i handlingarna hänvisas till det beslut som distriktsdomstolen [
konfidentiellt
] (
) (nedan kallad distriktsdomstolen) meddelade den 15 februari 2016 (nedan kallat beslutet av den 15 februari 2016), i vilket åklagarmyndigheten gavs tillåtelse att fortsätta handläggningen i sökandens frånvaro.
Följaktligen kan det inte anses att rådets motivering begränsas till en upprepning av kriterierna eller att rådet inte angett specifika och konkreta skäl för att bibehålla sökandens namn i den aktuella förteckningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
).
Eftersom det angripna beslutet är tillräckligt motiverat med avseende på sökanden kan talan inte bifallas såvitt avser den första grunden. Den tredje grunden ska därför prövas för att avgöra huruvida de skäl som rådet anfört för att bibehålla sökandens namn i den aktuella förteckningen grundades på en uppenbart oriktig bedömning, vilket sökanden har gjort gällande.
Den tredje grunden: Uppenbart oriktig bedömning.
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att rådet, när det antog det angripna beslutet att bibehålla de restriktiva åtgärderna mot honom, gjorde sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning genom att grunda sig på den korta sammanfattning av sökandens situation som åklagarmyndigheten hade lämnat, utan att begära kompletterande upplysningar och utan att med vederbörlig omsorg pröva de bevis som sökanden hade ingett till rådet och som talade till hans fördel.
Rådet har gjort gällande att det angripna beslutet grundar sig på en tillräckligt solid faktisk grund, som bland annat utgörs av de nya handlingarna från åklagarmyndigheten.
Inledande synpunkter
Tribunalen erinrar om att det kriterium för upptagande i förteckningen som anges i artikel 1.1 i beslut 2014/119, i dess lydelse enligt beslut 2015/143 (nedan kallat det relevanta kriteriet), enligt vilket sökandens namn har bibehållits i den aktuella förteckningen i det angripna beslutet, dels avser personer som har ”fastställts som ansvariga” för förskingring av offentliga medel – vilket inbegriper personer ”som är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna” för förskingring av ukrainska offentliga medel eller tillgångar, dels ska tolkas så, att det inte på ett abstrakt sätt avser varje förskingring av offentliga medel, utan snarare förskingring av offentliga medel eller tillgångar som kan undergräva rättsstatsprincipen i Ukraina (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Genom det angripna beslutet bibehölls sökandens namn i den aktuella förteckningen av det skälet att han var en ”[p]erson som är föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna för förskingring av offentliga medel eller tillgångar”.
På grundval av detta ska tribunalen kontrollera om rådet fattade sitt beslut om att bibehålla sökandens namn i förteckningen på ett opartiskt och rättvist sätt, mot bakgrund av bedömningen av den bevisning som rådet förfogade över, motiveringen till nämnda bibehållande samt det relevanta kriteriet.
Tribunalen erinrar om att rådet visserligen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller de allmänna kriterier som ska beaktas i samband med att beslut om restriktiva åtgärder antas. För att det ska vara fråga om en sådan effektiv domstolsprövning som garanteras genom artikel 47 i stadgan krävs det emellertid att Europeiska unionens domstol, vid sin legalitetsprövning av de skäl som legat till grund för beslutet att uppta eller behålla en persons namn i en förteckning över personer som ska vara föremål för restriktiva åtgärder, förvissar sig om att det faktaunderlag som ligger till grund för ett sådant beslut, vilket har en individuell innebörd för denna person, är tillräckligt solitt. Detta förutsätter en undersökning av de faktiska omständigheter som har åberopats i den redogörelse för skälen som ligger till grund för nämnda beslut, vilket betyder att domstolskontrollen inte är begränsad till en bedömning av huruvida de angivna skälen är sannolika i abstrakt mening, utan avser frågan huruvida det föreligger tillräckligt klart och konkret stöd för dessa skäl, eller åtminstone för ett av dem som i sig anses räcka som grund för beslutet (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av rättspraxis beträffande beslut om att bibehålla en persons namn i en förteckning över personer som omfattas av restriktiva åtgärder framgår dessutom att när den berörda personen eller enheten har yttrat sig över motiveringen har den behöriga unionsmyndigheten en skyldighet att omsorgsfullt och opartiskt pröva de skäl som angetts, mot bakgrund av detta yttrande samt eventuell bifogad bevisning som ingetts till stöd för detta. I samband med antagandet av restriktiva åtgärder är rådet dessutom skyldigt att iaktta den princip om god förvaltningssed som anges i artikel 41 i stadgan, enligt viken det enligt fast rättspraxis ankommer på den behöriga institutionen att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att bedöma arten av, formen för och styrkan i den bevisning som kan krävas av rådet framgår det dessutom av rättspraxis att hänsyn bör tas till de restriktiva åtgärdernas särskilda karaktär och omfattning och deras syfte (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Som följer av skälen 1 och 2 i beslut 2014/119 är beslutet ett led i unionens allmänna politik för att stödja de ukrainska myndigheterna och främja en stabilisering av det politiska läget i Ukraina. Beslutet uppfyller även de mål för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som anges i artikel 21.2 b i FEU, enligt vilken unionen ska genomföra det internationella samarbetet i syfte att konsolidera och stödja demokratin, rättsstaten, de mänskliga rättigheterna och de folkrättsliga principerna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är i detta sammanhang som det i de aktuella restriktiva åtgärderna föreskrivs att penningmedel och ekonomiska resurser ska frysas för bland annat personer som har fastställts som ansvariga för förskingring av ukrainska offentliga medel. Rättsstaten i Ukraina kan nämligen befästas och stödjas om återvinningen av dessa medel underlättas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T‑221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
).
Av detta följer att de aktuella restriktiva åtgärderna inte är avsedda att bestraffa rättsstridigt handlande som de berörda personerna har gjort sig skyldiga till och inte heller att genom tvång avskräcka från sådant handlande. Det enda syftet med dessa åtgärder är att underlätta för de ukrainska myndigheterna att fastställa att offentliga medel har förskingrats och bevara dessa myndigheters möjlighet att återvinna de förskingrade medlen. De utgör således en ren säkerhetsåtgärd (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Således saknar de aktuella restriktiva åtgärderna, vilka rådet har fastställt med stöd av sina befogenheter enligt artiklarna 21 och 29 FEU, straffrättslig betydelse. Åtgärderna kan alltså inte likställas med ett beslut om frysning av tillgångar som fattas av en nationell rättslig myndighet i en medlemsstat inom ramen för ett tillämpligt straffrättsligt förfarande och med iakttagande av de garantier som är förenade med detta förfarande. De krav som rådet måste uppfylla med avseende på den bevisning som ligger till grund för beslutet att uppta en person i förteckningen över personer som omfattas av frysningen av tillgångar behöver således inte vara exakt desamma som de krav som gäller för den nationella rättsliga myndigheten i ovannämnda fall (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det bör också erinras om att rådet, när det redan förfogar över uppgifter som tillhandahållits av myndigheterna i ett tredjeland, inte är skyldigt att ex officio och systematiskt genomföra egna utredningar eller kontroller för att inhämta ytterligare upplysningar i syfte att vidta restriktiva åtgärder mot personer som kommer från detta tredje land och som är föremål för rättsliga förfaranden i detta land (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ankommer det på rådet att kontrollera dels i vilken mån de nya handlingarna från åklagarmyndigheten, på vilka rådet avsåg att grunda sig, gjorde det möjligt att fastställa att sökanden – såsom anges i den ovan i punkt 58 nämnda motiveringen till beslutet att uppta sökandens namn i den aktuella förteckningen – var föremål för utredning av de ukrainska myndigheterna för handlingar som kunde hänföra sig till förskingring av offentliga medel, dels huruvida denna utredning gjorde det möjligt att kvalificera sökandens handlande i enlighet med det relevanta kriteriet. Det är endast om dessa kontroller inte leder någonvart som det, enligt den i rättspraxis som nämnts ovan i punkt 61, ankommer på rådet att göra ytterligare kontroller (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Inom ramen för det samarbete som regleras av de aktuella restriktiva åtgärderna (se punkt 63 ovan) ankommer det vidare i princip inte på rådet att självt pröva och bedöma riktigheten i och relevansen av de uppgifter som ligger till grund för de ukrainska myndigheternas utredning mot sökanden för misstänkt förskingring av offentliga medel. Såsom det redogjorts för ovan i punkt 65 försökte nämligen inte rådet – genom att anta de aktuella rättsakterna – själv beivra den förskingring av offentliga medel som utreds av de ukrainska myndigheterna, utan endast att bevara dessa myndigheters möjlighet att fastställa att nämnda förskingring ägt rum och samtidigt återvinna de medel som förskingrats. Det ankommer således på dessa myndigheter att, inom ramen för utredningen, kontrollera de uppgifter som de grundar sig på samt att i förekommande fall bestämma sig för vilka följder detta får för utfallet av utredningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna tolkning bekräftas av rättspraxis, av vilken det framgår att det inte ankommer på rådet att kontrollera huruvida den utredning som den berörda personen är föremål för är välgrundad, utan enbart att kontrollera huruvida det beslut om frysning av tillgångar som grundas på denna utredning är välgrundat (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det stämmer att rådet inte i samtliga fall kan kontrollera vad de ukrainska myndigheterna har konstaterat i de handlingar som dessa har lagt fram. Detta skulle strida mot principen om god förvaltningssed och mer allmänt mot den skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna vid tillämpningen av unionsrätten som åvilar unionsinstitutionerna enligt artikel 6.1 första stycket FEU jämförd med artikel 51.1 i stadgan (se dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ankommer emellertid på rådet att, utifrån omständigheterna i det aktuella fallet, bedöma huruvida det är nödvändigt att företa ytterligare kontroller, i synnerhet att begära ytterligare bevisning från de ukrainska myndigheterna om den bevisning som redan lagts fram visar sig otillräcklig eller inkonsekvent. Det kan nämligen inte uteslutas att de uppgifter som rådet fått kännedom om, antingen av de ukrainska myndigheterna eller på annat sätt, ger rådet anledning att tvivla på om den bevisning som dessa myndigheter tidigare ingett är tillräcklig. Inom ramen för den möjlighet som berörda personer ska ges att inkomma med synpunkter på de skäl som rådet avser att använda som grund för att bibehålla deras namn i den aktuella förteckningen, kan dessa personer för övrigt lägga fram sådana uppgifter, till och med uppgifter som talar till deras fördel, som gör att rådet måste företa ytterligare kontroller. Även om det inte ankommer på rådet att i de ukrainska rättsliga myndigheternas ställe kontrollera huruvida den utredning som nämns i skrivelserna från åklagarmyndigheten är välgrundad, kan det nämligen inte uteslutas att denna institution, särskilt till följd av sökandens synpunkter, blir tvungen att anmoda de ukrainska myndigheterna att förtydliga de uppgifter som ligger till grund för utredningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som tribunalen ska pröva sökandens mer specifika argument, som i huvudsak avser föremålet för det straffrättsliga förfarandet mot honom och hur detta förfarande fortskrider.
Föremålet för det straffrättsliga förfarandet mot sökanden
Sökanden har på grundval av flera handlingar gjort gällande att den lagöverträdelse som han anklagas för, och som ligger till grund för de aktuella restriktiva åtgärderna, inte har orsakat några förluster för Ukrainas centralbank, och därmed den ukrainska staten. Ingen förskingring kan således tillskrivas sökanden.
Rådet har i huvudsak gjort gällande att de handlingar som lagts sökanden till last omfattas av begreppet ”förskingring av statliga medel”, oavsett om det är sökanden eller en tredje part som har dragit fördel av förskingringen. Den bevisning som sökanden har ingett visar inte att den ukrainska staten inte har lidit förluster på grund av dessa handlingar.
I förevarande fall kan det konstateras att rådet grundade bibehållandet av de restriktiva åtgärderna gentemot sökanden på skrivelserna från åklagarmyndigheten av den 25 juli 2016, den 16 november 2016 och den 27 januari 2017.
I sin skrivelse av den 25 juli 2016 erinrade åklagarmyndigheten om att
–
[
konfidentiellt
],
–
[
konfidentiellt
],
–
[
konfidentiellt
],
–
[
konfidentiellt
],
–
[
konfidentiellt
],
–
[
konfidentiellt
].
I skrivelsen av den 16 november 2016 uppgav åklagarmyndigheten att den inte förfogade över ytterligare upplysningar om utredningen [
konfidentiellt
].
I skrivelsen av den 27 januari 2017 lämnade åklagarmyndigheten uppgifter som i huvudsak sammanfaller med de uppgifter som lämnades i skrivelsen av den 25 juli 2016, och det preciserades att [
konfidentiellt
] förskingringen av detta belopp hade minskat den ukrainska centralbankens möjligheter att säkra den nationella valutans stabilitet och således förorsakat förluster för den ukrainska staten. I sin skrivelse hänvisade åklagarmyndigheten till beslutet av den 15 februari 2016 och uppgav att den aktuella förundersökningen fortfarande pågick.
Dessutom bör det noteras att rådet, vid antagandet av det angripna beslutet, även förfogade över uppgifter från åklagarmyndigheten i form av de svar som åklagarmyndigheten hade lämnat på rådets frågor.
I sina svar, som överlämnades till rådet den 7 juli 2016, angav åklagarmyndigheten i huvudsak [
konfidentiellt
].
[
Konfidentiellt
].
[
Konfidentiellt
].
Härav följer att bibehållandet av de restriktiva åtgärderna gentemot sökanden grundades på bevisning som gjorde det möjligt för rådet att entydigt konstatera att det ukrainska rättsväsendet hade inlett ett straffrättsligt förfarande mot sökanden avseende förskingring av offentliga medel.
Det bör således noteras att rådet efter en genomläsning av de nya handlingarna från åklagarmyndigheten förfogade över uppgifter om det relevanta förfarandets ärendenummer, vilket datum förfarandet inleddes, det brott som sökanden var misstänkt för, tillhörande artikel i den ukrainska strafflagen, relevanta faktiska omständigheter och vilket datum sökanden delgavs misstanke om brott. Dessa handlingar visar att förfarandet inleddes på grundval av omständigheter som var tillräckligt konkreta och specifika, och att det därför inte råder något tvivel om sökandens påstådda inblandning, och detta i ännu högre grad eftersom de faktiska uppgifter som beskriver brottet är konstanta och konsekventa och av de ukrainska myndigheterna i rättsligt hänseende har klassificerats som förskingring av offentliga medel, vilket motsvarar det relevanta kriteriet.
Vidare härrör de handlingar som förelagts rådet från åklagarmyndigheten, det vill säga från en av de högsta rättsliga myndigheterna i Ukraina. Åklagarmyndigheten fungerar nämligen som allmän åklagarmyndighet i Ukraina vid straffrättslig rättsskipning och genomför förundersökningar i brottmål om bland annat förskingring av offentliga medel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 oktober 2017, Yanukovych/rådet,
C‑598/16 P
, ej publicerad,
EU:C:2017:786
, punkt
). Rådet kan därför inte klandras för att ha betraktat uppgifterna från åklagarmyndigheten som riktiga och väl underbyggda.
Det ska dessutom konstateras att det av de aktuella handlingarna framgår att sökanden är misstänkt för att ha begått ett ekonomiskt brott som rör ett mycket stort penningbelopp, [
konfidentiellt
].
De aktuella restriktiva åtgärderna underlättar och kompletterar de ukrainska myndigheternas ansträngningar för att återvinna de förskingrade offentliga medlen, vilket, såsom angetts i punkterna 64 och 65 ovan, omfattas av målet att befästa rättsstatsprincipen.
Av åklagarmyndighetens skrivelse av den 25 juli 2016 framgår att [
konfidentiellt
] distriktsdomstolen vid flera tillfällen under utredningen, på förslag av utredaren, har antagit säkerhetsåtgärder rörande sökanden (se punkt 77 sista strecksatsen ovan). Den omständigheten att rådet har beslutat att frysa tillgångar i hela EU ökar effektiviteten i det initiativ som har tagits på nationell nivå.
Slutligen är det relevant att påpeka att lagföring av ekonomisk brottslighet, såsom förskingring av offentliga medel, är ett viktigt medel i kampen mot korruption och att denna kamp, när det gäller unionens yttre åtgärder, är en princip som ingår i begreppet rättsstat. Vidare ska det påpekas att det brott som sökanden anklagas för ingår i ett större sammanhang, där en inte obetydlig andel av den tidigare regimen i Ukraina misstänks för att ha begått allvarliga brott i samband med förvaltningen av offentliga medel, vilket utgör ett allvarligt hot mot landets institutionella och rättsliga grundvalar och bland annat undergräver legalitetsprincipen, principen om förbud mot godtyckligt utövande av exekutiva befogenheter, principen om effektiv rättslig prövning och principen om likhet inför lagen. Härav följer att de aktuella restriktiva åtgärderna – i sin helhet och sett till de funktioner som sökanden utövade inom den tidigare regimen i Ukraina och som chef för Ukrainas centralbank vid den tidpunkt då de brott som han misstänks för begicks – på ett effektivt sätt underlättar lagföringen av brott i form av förskingring av offentliga medel till nackdel för de ukrainska institutionerna, och gör det lättare för de ukrainska myndigheterna att återvinna de förskingrade medlen. Detta göra det enklare – för det fall det visar sig att åtalet ska bifallas – att på rättslig väg beivra påstådda korruptionshandlingar som begåtts av medlemmar av den tidigare regimen, vilket därigenom bidrar till att stödja rättsstatsprincipen i det landet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Rådet gjorde sig således inte skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning – vad gäller föremålet för det straffrättsliga förfarandet mot sökanden och detta förfarandes relevans med avseende på det relevanta kriteriet – när det antog det angripna beslutet, i den del detta avser sökanden.
Sökanden kan därför inte vinna framgång med de argument som anförts för att ifrågasätta denna slutsats.
För det första bekräftas nämligen denna slutsats av den delgivning av brottsmisstanke av den 18 maj 2017 som sökanden har åberopat som en omständighet som talar till hans fördel, eftersom det framgår att sökanden misstänks för att ha förskingrat medel genom att missbruka sin ställning som chef för Ukrainas centralbank [
konfidentiellt
].
Vad för det andra gäller påståendet att Ukrainas centralbank inte har lidit skada ska det påpekas att detta argument är ogrundat, eftersom det av flera nya handlingar från åklagarmyndigheten framgår att sökanden misstänks för att olagligen ha överfört medel för andra ändamål än de avsedda. Ett sådant konstaterande motsvarar den definition av begreppet ”förskingring av offentliga medel” som ges i rättspraxis, enligt vilken förskingring omfattar varje handling som innebär olaglig användning av medel som tillhör de offentliga myndigheterna, eller som kontrolleras av dessa, för ändamål som strider mot de ändamål som dessa medel var avsedda för, däribland användning för privata ändamål. För att omfattas av nämnda begrepp ska denna användning således ha skadat dessa myndigheters finansiella intressen och den skada som lidits ska kunna beräknas i ekonomiska termer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2017, Arbuzov/rådet,
T-221/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:478
, punkt
och där angiven rättspraxis).
[
Konfidentiellt
].
Läget i det straffrättsliga förfarandet mot sökanden
Sökanden har framhållit att det vid antagandet av det angripna beslutet hade gått mer än ett år från distriktsdomstolens beslut av den 15 februari 2016 att ge åklagarmyndigheten tillåtelse att fortsätta handläggningen i sökandens frånvaro, utan att åklagarmyndigheten hade överlämnat ärendet till domstol. Utredningen pågick på ett rent formellt sätt, bland annat för att ge rådet möjlighet att förlänga de restriktiva åtgärderna gentemot sökanden på obestämd tid.
Rådet anser att frågan hur länge det straffrättsliga förfarandet mot sökanden har pågått inte i sig har någon direkt inverkan på frågan huruvida sökanden fortsätter att uppfylla de nödvändiga villkoren för att få sitt namn upptaget i den aktuella förteckningen. Rådet tar emellertid hänsyn till den tidsmässiga aspekten i samband med omprövningen av nämnda förteckning och anmodar regelbundet åklagarmyndigheten att inkomma med upplysningar om hur det pågående förfarandet fortskrider.
Det är ostridigt att distriktsdomstolen genom beslutet av den 15 februari 2016 gav åklagarmyndigheten tillåtelse att fortsätta handläggningen i sökandens frånvaro [
konfidentiellt
]. Det är även ostridigt att rådet mer än ett år efter det att nämnda beslut fattats förlängde de restriktiva åtgärderna mot sökanden, trots att det av åklagarmyndigheten hade mottagit upplysningar om att detta ärende fortfarande befann sig på förundersökningsstadiet, eftersom ärendet fortfarande inte hade överlämnats till en ukrainsk brottmålsdomstol.
Det ska noteras att rådets hänvisning till den omständigheten att förfarandet kan försenas om den berörda personen uteblir helt saknar relevans i förevarande fall, eftersom beslutet av den 15 februari 2016 just gav åklagarmyndigheten tillåtelse att fortsätta handläggningen i sökandens frånvaro.
Vidare har sökanden – som framgår av de handlingar som rådet har ingett som svar på en skriftlig fråga från tribunalen (se punkt 37 ovan) – under förfarandet vid rådet ställt frågan varför förfarandet inte fortskridit [
konfidentiellt
], trots beslutet av den 15 februari 2016 att tillåta åklagarmyndigheten att fortsätta handläggningen i sökandens frånvaro. För det första anmodade sökanden i sin skrivelse av den 4 oktober 2016 rådet att fråga åklagarmyndigheten varför utredarna, om de ansåg sig ha bevis för att han är skyldig, fortfarande inte hade överlämnat ärendet till domstol, trots att utredningen hade pågått i nästan två och ett halvt år. För det andra framhöll sökanden i sin skrivelse till rådet av den 14 december 2016, efter att ha påmint om sin skrivelse av den 15 februari 2016, på nytt att det inte gjorts några framsteg i det aktuella förfarandet och gjorde gällande att de ukrainska myndigheterna försökte försena förfarandet så mycket som möjligt i syfte att ge rådet ett skäl att förlänga de restriktiva åtgärderna gentemot honom. För det tredje påpekade sökanden i sin skrivelse till rådet av den 13 januari 2017 att det var anmärkningsvärt att åklagarmyndigheten fortfarande inte hade överlämnat utredningen mot honom [
konfidentiellt
] till domstol, särskilt med hänsyn till den omständigheten att åklagarmyndigheten hade getts tillåtelse att fortsätta handläggningen i sökandens frånvaro, även om detta enligt sökandens mening var olagligt.
Mot bakgrund av sökandens synpunkter, som sammanfattats i punkt 100 ovan, och den omständigheten att rådet, åtminstone sedan åklagarmyndighetens skrivelse av den 25 juli 2016 (se punkt 77 ovan) hade kännedom om beslutet av den 15 februari 2016, är det nödvändigt att förkasta rådets ståndpunkt att sökanden inte på ett tillräckligt precist sätt har åberopat ett argument som grundas på att utredningen mot honom, trots detta beslut, inte har drivits framåt.
Under dessa omständigheter ska det konstateras att rådet borde ha anmodat de ukrainska myndigheterna att inkomma med klargöranden av skälen till varför utredningen inte fortskred [
konfidentiellt
], trots beslutet av den 15 februari 2016, i likhet med vad rådet gjorde vad gäller andra aspekter av förfarandet som rådet, bland annat efter sökandens synpunkter, inte ansåg vara tillräckligt tydliga.
Härav följer att rådet inte har fullgjort sin skyldighet att iaktta vederbörlig omsorg, eftersom sökandens synpunkter borde ha gett upphov till berättigade frågor hos rådet, som hade motiverat ytterligare kontroller hos de ukrainska myndigheterna.
Det ska i detta avseende preciseras att frågan inte är huruvida rådet, med beaktande av de uppgifter som kommit till dess kännedom, var skyldigt att ta bort sökandens namn från förteckningen, utan endast huruvida rådet var skyldigt att ta dessa uppgifter i beaktande och genomföra ytterligare kontroller eller begära klargöranden från de ukrainska myndigheterna. Det räcker därför att dessa faktorer, såsom i förevarande fall, ger upphov till berättigade frågor beträffande ärendets gång och huruvida de upplysningar som åklagarmyndigheten har lämnat är tillräckliga.
Av det ovan anförda följer sammantaget att rådet har gjort sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning genom att konstatera att sökandens synpunkter på att förfarandet inte fortskred [
konfidentiellt
] inte motiverade ytterligare kontroller hos de ukrainska myndigheterna, trots att dessa synpunkter var av en art som kunde ge upphov till berättigade frågor om huruvida åklagarmyndigheten hade lämnat tillräckliga upplysningar angående det förfarande som pågick [
konfidentiellt
] mot sökanden.
Den tredje grunden ska följaktligen godtas och det angripna beslutet ogiltigförklaras, utan att det är nödvändigt att pröva den andra och den fjärde grunden eller den nya bevisningen (se punkt 34 ovan).
Vad gäller rådets andrahandsyrkande, att det angripna beslutets verkningar ska bestå fram till dess att tidsfristen för att inge ett överklagande har löpt ut och, om ett överklagande inges, till dess att ett beslut har fattats om detta, räcker det att påpeka att det angripna beslutet endast hade verkningar fram till och med den 6 mars 2018. En ogiltigförklaring av beslutet genom förevarande dom får därför inte några konsekvenser för perioden efter detta datum, varför det inte är nödvändigt att yttra sig i frågan om att låta rättsverkningarna av detta beslut bestå (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 28 januari 2016, Azarov/rådet,
T-331/14
,
EU:T:2016:49
, punkterna
–
).
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har yrkat att rådet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom rådet har tappat målet ska yrkandet bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
följande:

1)
Rådets beslut (Gusp) 2017/381 av den 3 mars 2017 om ändring av beslut 2014/119/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina ogiltigförklaras i den del som avser bibehållandet av namnet Sergej Arbuzov i förteckningen över personer, enheter och organ som omfattas av dessa restriktiva åtgärder.

2)
Europeiska unionens råd ska ersätta rättegångskostnaderna.

Berardis
Spielmann
Csehi
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 6 juni 2018.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tjeckiska.
(
)	Konfidentiella uppgifter som utelämnats.