CELEX: 62018TJ0443
Eiropas Savienības preču zīme
Iebildumu process
Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Vogue Peek & Cloppenburg” reģistrācijas pieteikums
Agrāks valsts komercnosaukums “Peek & Cloppenburg”
Relatīvs atteikuma pamats
Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 4. punkts
Valsts komercnosaukuma un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes līdzāspastāvēšana
Norobežošanas nolīgums
EUIPO veiktā valsts tiesību piemērošana
Administratīvā procesa apturēšana
Regulas 2017/1001 70. pants
Regulas (EK) Nr. 2868/95 20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunkts (tagad Deleģētās regulas (ES) 2018/625 71. panta 1. punkts)
Acīmredzama kļūda vērtējumā

)
Tiesvedības priekšvēsture
2002. gada 17. maijā prasītāja,
Peek & Cloppenburg
KG
(Diseldorfa), iesniedza Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (
EUIPO
) Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar grozīto Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 (1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (
OV 1994, L 11, 1. lpp.
) (aizstāta ar grozīto Padomes Regulu (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
), kas pati aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2017, L 154, 1. lpp.
)).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “Vogue Peek & Cloppenburg”.
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, pēc procesā
EUIPO
veiktās ierobežošanas ietilpst 18., 25. un 35. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
18. klase: “Āda un ādas imitācijas, izstrādājumi no šiem materiāliem, kas ietilpst 18. klasē, proti, somas, rokassomas, kabatas portfeļi, atslēgu maki, elektronisko ierīču futrāļi, ceļojumu somas, mugursomas, mazas somas, lietussargi, saulessargi un spieķi, pātagas, iejūgi un zirglietas; ceļasomas un čemodāni”;
–
25. klase: “Apģērbi, apavi, galvassegas”;
–
35. klase: “Mazumtirdzniecība, izmantojot interneta lapas un televeikalus, attiecībā uz apģērbiem, apaviem, galvassegām, tīrīšanas līdzekļi un balināšanas līdzekļi, preparāti tīrīšanai, pulēšanai, attaukošanai un abrazīvie līdzekļi, ziepes, parfimērija, ēteriskās eļļas, kosmētika, matu losjoni, zobupastas, saulesbrilles, dārgmetāli un to sakausējumi, kā arī pulksteņi no dārgmetāliem un to sakausējumiem, mākslas darbi no dārgmetāliem un to sakausējumiem, juvelierizstrādājumi, bižutērija, dārgakmeņi, pulksteņi un hronoloģiskie instrumenti, āda un ādas imitācijas, ādas, ceļasomas un čemodāni, somas, rokassomas, maki, atslēgu maki, elektronisko ierīču futrāļi, ceļošanas komplekti, mugursomas, maisi, lietussargi, saulessargi un spieķi, pātagas, zirglietas; reklāmas programmu organizēšana un prezentēšana un klientu uzticības programmas”.
Preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2003. gada 27. janvāra
Bulletin des marques communautaires
[Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 10/2003.
2003. gada 28. aprīlī persona, kas iestājusies lietā,
Peek & Cloppenburg KG
(Hamburga), pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad Regulas 2017/1001 46. pants), iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz iepriekš 3. punktā minētajiem pakalpojumiem.
Iebildumi bija pamatoti ar komercnosaukumu “Peek & Cloppenburg”, kas kā tāds ir atzīts Vācijā un kas tiek izmantots, lai ražotu un tirgotu vīriešu, sieviešu un bērnu apģērbus, kā arī piederumus, piemēram, jostas un citus ādas izstrādājumus.
Iebildumu atbalstam norādītie pamati bija, pirmkārt, Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkts) paredzētie pamati kopā ar 1994. gada 25. oktobra
Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz)
(Likums par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību) (
BGBl
. 1994 I, 3082. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību”) 5. panta 2. punktā, 6. panta 3. punktā un 15. panta 2. punktā norādītajiem pamatiem un, otrkārt, tie, kas minēti Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā, kopā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 5. panta 2. punktā, 6. panta 3. punktā un 15. panta 3. punktā minētajiem.
2005. gada 16. septembrī Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumus un noraidīja Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz iepriekš 3. punktā minētajām precēm un pakalpojumiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu kopā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 5. panta 2. punktu, 6. panta 3. punktu un 15. panta 2. punktu. Turklāt tā piesprieda prasītājai segt savus izdevumus.
2005. gada 15. novembrī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 57.–63. pantu (tagad Regulas 2017/1001 66.–71. pants), iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.
Ar 2011. gada 25. oktobra lēmumu iebildumu process tika apturēts sakarā ar pilotprocesu
EUIPO
attiecībā uz iebildumu procesiem starp prasītāju un personu, kas iestājusies lietā (lietas R 53/2005‑1 un R 262/2005‑1) (turpmāk tekstā – “pilotprocesi”). Pilotprocesos ar
EUIPO
Apelācijas pirmās padomes 2011. gada 28. februāra lēmumiem iebildumi, kas pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu, tika apmierināti un prasītājas pieteikumi reģistrēt vārdisku apzīmējumu “Peek & Cloppenburg” tika noraidīti.
Ar diviem spriedumiem, 2013. gada 18. aprīlis, Peek & Cloppenburg/ITSB – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:197
), un 2013. gada 18. aprīlis, Peek & Cloppenburg/ITSB – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:198
), Vispārējā tiesa noraidīja prasītājas celtās prasības par
EUIPO
Apelācijas pirmās padomes 2011. gada 28. februāra lēmumiem pilotprocesos. Ar 2014. gada 10. jūlija spriedumu Peek & Cloppenburg/ITSB (
C‑325/13 P un C‑326/13 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:2059
) Tiesa noraidīja apelācijas sūdzības, kuru ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atcelt minētos spriedumus.
Pēc tam, kad tika galīgi noslēgti pilotprocesi, šis iebildumu process atsākās.
Citā procesā starp prasītāju un personu, kas iestājusies lietā, attiecībā uz prasītājas Vācijas preču zīmēm (tostarp arī trim preču zīmēm “Peek & Cloppenburg”)
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) pēc tam, kad
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) nodeva lietu atpakaļ, ar 2015. gada 7. jūlija nolēmumu (lieta I‑20 U 24/07) piesprieda prasītājai sniegt savu piekrišanu minēto preču zīmju izslēgšanai no reģistra (turpmāk tekstā – “
Oberlandesgericht Düsseldorf
spriedums”). 2016. gada 28. aprīlī šis spriedums kļuva galīgs pēc tam, kad
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa) noraidīja prasību atļaut pārsūdzēt nolēmumu.
2017. gada 12. janvārī prasītāja lūdza
EUIPO
apturēt tiesvedību (turpmāk tekstā – “pieteikums par apturēšanu”) līdz galīgā lēmuma pieņemšanai saistībā ar pretprasību par tiesību konstatēšanu, ko tā 2016. gada 30. novembrī iesniedza pret personu, kas iestājusies lietā (turpmāk tekstā – “pretprasība par tiesību konstatēšanu”),
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa, Vācija). Ar minēto pretprasību par tiesību konstatēšanu tā lūdza
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa) konstatēt, ka tā ir tiesīga reģistrēt preču zīmes, kas ir atvasinātas no tās komercnosaukuma, un izmantot tās Vācijas reģionos, kuri tai tika piešķirti ar 1990. gadā noslēgto norobežošanas nolīgumu, kas esot apstiprināts 1992. gadā (turpmāk tekstā – “norobežošanas nolīgums”). Norobežošanas nolīgums sastāv vienīgi no ģeogrāfiskajām kartēm, kurās norādīti pušu akronīmi un līnijas uz katras kartes, lai apzīmētu teritorijas, kas attiecīgi tām ir piešķirtas.
Ar 2018. gada 20. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
Apelācijas pirmā padome noraidīja 2005. gada 15. novembra apelācijas sūdzību un pieteikumu par apturēšanu.
Pirmkārt, Apelācijas padome atgādināja Regulas 2017/1001 8. panta 4. punktā paredzētos kumulatīvos nosacījumus, kā arī Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta nosacījumus.
Otrkārt, Apelācijas padome ir atsaukusies uz konstatējumiem, ko tā ir veikusi pilotprocesos, un ir norādījusi uz atbilstošajos lēmumos minēto pamatojumu.
Treškārt, Apelācijas padome uzskatīja, ka persona, kas iestājusies lietā, komercnosaukumu “Peek & Cloppenburg” ir izmantojusi komercdarbībā, lai apzīmētu savu uzņēmumu un veikalus Vācijā, un tas ir aizsargāts komercnosaukums Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 5. panta 2. punkta izpratnē. Tā piebilda, ka minētais komercnosaukums, kuram ir augsta atšķirtspēja, bija agrāks par reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datumu Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 6. panta izpratnē un ka tā izmantošanai bija ne tikai vietējs mērogs.
Ceturtkārt, no vienas puses, Apelācijas padome ir konstatējusi paaugstinātu līdzību starp personas, kas iestājusies lietā, komercnosaukumu un reģistrācijai pieteikto preču zīmi, kā arī attiecībā uz daļu no attiecīgajām precēm un pakalpojumiem nozaru līdzīgumu, radot sajaukšanas iespēju Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. punkta izpratnē. No otras puses, tā kā nav pierādīts nozaru tuvums, Apelācijas padome ir secinājusi, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošana vājinātu personas, kas iestājusies lietā, komercnosaukumu vai to izmantotu nelikumīgi Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 3. punkta izpratnē.
Piektkārt, attiecībā uz argumentu, kuru prasītāja vēl nebija izvirzījusi pilotprocesos un saskaņā ar kuru tai, pamatojoties uz norobežošanas nolīgumu, bija līgumiskas tiesības izmantot un reģistrēt reģistrācijai pieteikto preču zīmi, pirmām kārtām, Apelācijas padome norādīja, ka norobežošanas nolīgums nav saistošs
EUIPO
, bet tas bija jāpiemēro dalībvalsts kompetentajai tiesai attiecībā pret tā pusēm. Otrām kārtām, tā uzskatīja – prasītāja nav pierādījusi, ka ar minēto nolīgumu tai tika piešķirtas tiesības izmantot un reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes. Šajā ziņā tā norādīja, ka, pirmām kārtām, šādas tiesības neizriet no
Oberlandesgericht Düsseldorf
sprieduma un, otrām kārtām, pat gadījumā, ja norobežošanas nolīgums ietvertu arī preču zīmju reģistrāciju, nav pierādīts, ka tas attiektos arī uz Eiropas Savienības preču zīmēm.
Sestkārt, Apelācijas padome būtībā uzskatīja – apelācijas sūdzības iesniedzēja nav arī pierādījusi, ka deklaratīvais spriedums, kuru attiecīgā lietas dalībniece vēlas panākt pretprasības par tiesību konstatēšanu ietvaros
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa), radītu procesuālās sekas attiecībā uz šo tiesvedību, jo šāds spriedums neliktu personai, kas iestājusies lietā, atsaukt savus iebildumus, kuri iesniegti
EUIPO
. Turklāt Apelācijas padome norādīja, ka šīs prasības saturs neietekmē tiesvedību šajā lietā, jo prasītāja nav pierādījusi, ka norobežošanas nolīgums (kas esot noslēgts 1990. gadā un apstiprināts 1992. gadā) tai piešķīra tiesības izmantot un reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes, un ka pat gadījumā, ja norobežošanas nolīgums ietvertu arī preču zīmju reģistrāciju, neesot pierādīts, ka tas ietvertu ārpus Vācijas esošās komerciālās teritorijas un Eiropas Savienības preču zīmes, kuras ir reglamentētas tikai Regulā Nr. 40/94.
Noslēgumā Apelācijas padome noraidīja apelācijas sūdzību un līdz ar to apmierināja iebildumus, pamatojoties uz personas, kas iestājusies lietā, komercnosaukumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUIPO
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus.
Tiesību normas
[
..
]
Par lietas būtību
Prasītāja izvirza četrus pamatus, pirmkārt, par Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta kopsakarā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. punktu pārkāpumu, otrkārt, par Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta kopsakarā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 3. punktu pārkāpumu, treškārt, par Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta pārkāpumu un, ceturtkārt, būtībā par Regulas 2017/1001 70. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunktu (tagad Deleģētās regulas 2018/625 71. panta 1. punkts) pārkāpumu.
Izvirzot pirmos trīs pamatus, prasītāja norāda, ka Apelācijas padome ir kļūdaini interpretējusi Regulas 2017/1001 8. panta 4. punktu kopsakarā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. un 3. punktu, ciktāl tā tikai nepilnīgi ņēmusi vērā Vācijas tiesībās paredzētos materiāltiesiskos nosacījumus. Ar ceturto pamatu prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome ir pārkāpusi Regulas 2017/1001 70. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunktu tiesību normas, jo tā esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, novērtējot pieteikumu par procesa apturēšanu, tādējādi nepareizi izmantojot pilnvaras.
Pirmie trīs pamati, kuros prasītāja izvirza līdzīgus argumentus, ir jāizvērtē kopā.
Par pirmo, otro un trešo pamatu par Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta kopsakarā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. un 3. punktu tiesību normu pārkāpumu
[
..
]
No visa iepriekš minētā izriet – Apelācijas padome nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka prasītāja nav pierādījusi, ka ar norobežošanas nolīgumu tai ir piešķirtas tiesības reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes, un nav nepieciešams lemt par apstrīdētā lēmuma motīvu, kas ir sniegts pilnības labad un saskaņā ar kuru, pat pieņemot, ka norobežošanas nolīgums aptver preču zīmju reģistrāciju, neesot pierādīts, ka šis nolīgums attiektos uz Eiropas Savienības preču zīmēm.
No tā izriet, ka pirmie trīs pamati par Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta kopsakarā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. un 3. punktu tiesību normu pārkāpumu ir jānoraida.
Par ceturto pamatu par Regulas 2017/1001 70. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunktu pārkāpumu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka Apelācijas padome ir pārkāpusi Regulas 2017/1001 70. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunktu tiesību normas, nolemjot noraidīt pieteikumu par procesa apturēšanu.
Šajā ziņā, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 38. un 39. punktā Apelācijas padome konstatēja, ka papildu apturēšana nav pamatota, jo pretprasība par tiesību konstatēšanu
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa) attiecas tikai uz konstatējumu un nevar novest pie tā, ka personai, kas iestājusies lietā, būtu jāatsauc savi iebildumi.
Otrkārt, Apelācijas padome norādīja, ka prasības saturam neesot nekādas ietekmes uz šo tiesvedību. Šajā ziņā tā precizēja, ka prasītāja nav pierādījusi, ka norobežošanas nolīgums tai piešķīra tiesības izmantot un reģistrēt preču zīmes, un ka pat gadījumā, ja norobežošanas nolīgums ietvertu arī preču zīmju reģistrāciju, nebūtu pierādīts, ka šis nolīgums attiektos arī uz ārpus Vācijas esošajām komerciālajām teritorijām (apstrīdētā lēmuma 34.–37., 40. un 41. punkts). Apelācijas padome piebilda, ka prasītāja nav nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka norobežošanas nolīgums aptver arī Eiropas Savienības preču zīmes (apstrīdētā lēmuma 42. punkts). Turklāt Apelācijas padome norādīja, ka citi iemesli, kas norādot, ka procesa papildu apturēšana bija piemērota, neesot pienācīgi pamatoti, un līdz ar to noraidīja pieteikumu par tiesvedības apturēšanu.
Prasītāja kritizē visus šos apsvērumus, apgalvojot, ka to pamatā ir tikai daļēja nozīmīgo faktu ņemšana vērā, Vācijas materiālo tiesību būtisko aspektu neievērošana, kā arī pretprasības par tiesību konstatēšanu, ko tā ir cēlusi, seku neievērošana. Apelācijas padomes argumentācija kopumā esot kļūdaina, jo tajā neesot minēti uzņēmumu, kuriem ir vienādi nosaukumi, tiesību aspekti, kā arī personas, kas iestājusies lietā, pretrunīgā rīcība un tajā neesot veikta nekāda pušu savstarpējo interešu izsvēršana. Līdz ar to Apelācijas padome esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, vērtējot tās pieteikumu par apturēšanu, un tādējādi ir nepareizi izmantojusi pilnvaras.
Konkrēti un pirmkārt, prasītāja precizē, ka Apelācijas padomes konstatējums, saskaņā ar kuru
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa) celtā pretprasība par tiesību konstatēšanu neattiecas uz pienākumu atsaukt iebildumu rakstu, ir kļūdains. Tā uzskata, ka konstatējumam, ko tā vēlējās iegūt, proti, tam, ka tai ir atļauts pieprasīt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, ir daudz plašāks tvērums nekā prasībai par paziņojuma par iebildumiem atsaukšanu. No tā izrietot, ka aizsardzība pret sajaukšanas iespēju un reputācijas aizsardzība, ko persona, kas iestājusies lietā, izvirza pret reģistrācijai pieteikto preču zīmi, pamatojoties uz tās komercnosaukumu, šajā ziņā nepastāvot atbilstoši attiecīgajām Vācijas tiesībām, un līdz ar to ar spriedumu par konstatējumu, kura pasludināšanu tā vēlas panākt, tiktu tieši izlemts par personas, kas iestājusies lietā, lūguma tai šajā lietā aizliegt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanu pamatotību.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Apelācijas padomes apsvērums, saskaņā ar kuru neesot nedz apgalvots, nedz pierādīts, ka norobežošanas nolīgums aptverot arī Eiropas Savienības preču zīmes, ir kļūdains, jo tā sava 2017. gada 12. janvāra apturēšanas pieteikuma pamatojumam tieši ir precizējusi, ka tās pretprasība par tiesību konstatēšanu attiecas arī uz Eiropas Savienības preču zīmēm. Taču tā esot iesniegusi pierādījumus, ņemot vērā, ka pretprasības par tiesību konstatēšanu prasījumos ir ietverts to formulējums, proti, “preču zīmes”, Eiropas Savienības preču zīmes. Turklāt Apelācijas padomes vērtējums, saskaņā ar kuru norobežošanas nolīgumā nav tieši atrisināts jautājums, vai tas aptver visu Eiropas Savienības teritoriju, neesot atbilstošs, ņemot vērā, ka nolīgums, kura mērķis ir izslēgt sajaukšanas iespēju Vācijā, šajā dalībvalstī piešķirot ģeogrāfiskās vietas, kurās ir atļauta vārdisku preču zīmju izmantošana, esot nozīmīgs arī attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmēm.
Treškārt, prasītāja norāda, ka Apelācijas padomes apsvērums, saskaņā ar kuru prasības saturs nav ietekmējis arī šo tiesvedību, ir kļūdains. Lai gan lēmumā, kas pieņemts, pamatojoties uz pretprasību par tiesību konstatēšanu, bija pierādīts, ka tai bija tiesības pieprasīt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, minētās preču zīmes izmantošana saskaņā ar Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. punktu neesot nedz “neatļauta”, nedz “bez leģitīma pamatojuma”, nedz “nepamatoti” izmantota atbilstoši Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 3. punktam. Tādējādi pretprasība par tiesību konstatēšanu, ja tā tiktu apmierināta, nozīmētu, ka pēdējā instancē, ņemot vērā jaunus faktus, tiktu lemts, vai ir pamatots personas, kas iestājusies lietā, lūgums tai aizliegt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanu atbilstoši Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. un 3. punktam. Savukārt agrākajiem lēmumiem, kas pieņemti līdzīgos strīdos starp pusēm, neesot nozīmes saistībā ar pretprasību par tiesību konstatēšanu, ņemot vērā, ka minētajos lēmumos vēl nebija iespējams ņemt vērā jaunus faktus, kas tika iesniegti šajā lietā.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd šo argumentāciju.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru Apelācijas padomei ir plaša rīcības brīvība, lai apturētu vai neapturētu procesu. Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunkts, kas piemērojams procesiem Apelācijas padomē atbilstoši šīs regulas 50. noteikuma 1. punktam, ilustrē šo plašo rīcības brīvību, paredzot, ka
EUIPO
var apturēt jebkurus iebildumu procesus, ja apstākļi ir tādi, ka šāda apturēšana ir atbilstīga. Tādējādi procesa apturēšana ir Apelācijas padomes iespēja, ko tā izmanto tikai gadījumā, kad uzskata to par pamatotu. Tātad process Apelācijas padomē netiek automātiski apturēts, ja kāds no lietas dalībniekiem procesā šajā padomē iesniedz pieteikumu par apturēšanu (skat. spriedumu, 2015. gada 21. oktobris, Petco Animal Supplies Stores/ITSB – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina – apstāklis, ka Apelācijas padomei ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz tajā notiekošā procesa apturēšanu, nenozīmē, ka tās vērtējums nevar tikt pārbaudīts Savienības tiesā. Šis apstāklis tomēr ierobežo šo pārbaudi pēc būtības, attiecinot to tikai uz pārbaudi par acīmredzamas kļūdas vērtējumā vai pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamību (skat. spriedumu, 2015. gada 21. oktobris, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka, izmantojot savu rīcības brīvību attiecībā uz procesa apturēšanu, Apelācijas padomei ir jāievēro vispārējie principi, kas reglamentē taisnīgu lietas izskatīšanu uz likuma varu balstītā Savienībā. Līdz ar to šajā izmantošanā tai ir jāņem vērā ne vien tā lietas dalībnieka intereses, kura Eiropas Savienības preču zīme ir apstrīdēta, bet arī pārējo lietas dalībnieku intereses. Lēmums par procesa apturēšanu vai neapturēšanu ir jāpieņem, pamatojoties uz attiecīgo interešu izsvēršanu (skat. spriedumu, 2015. gada 21. oktobris, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai faktori, kurus Apelācijas padome ir ņēmusi vērā, tai ļāva secināt, nepieļaujot ne acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ne pilnvaru nepareizu izmantošanu, ka šajā lietā process nav jāaptur.
Šajā ziņā, pirmkārt, Apelācijas padome būtībā uzskatīja, ka pretprasība par tiesību konstatēšanu attiecas tikai uz konstatējumu un līdz ar to nevar izraisīt to, ka personai, kas iestājusies lietā, būtu jāatsauc savi iebildumi. Lai gan šis konstatējums nav kļūdains, tomēr ir jānorāda, ka ar to vien nepietiek, lai pamatotu apturēšanas pieteikuma noraidīšanu. Proti, kā to pamatoti norāda prasītāja, lai gan lēmumā, kas pieņemts, pamatojoties uz pieteikumu par fakta konstatējumu, ir pierādīts, ka tai bija tiesības pieprasīt reģistrēt preču zīmes, kas atvasinātas no tās komercnosaukuma, tostarp vārdiskā apzīmējuma “Peek & Cloppenburg”, Apelācijas padomei bija jāņem vērā šis rezultāts, un tādējādi varēja uzskatīt, ka prasītāja ir iesniegusi pierādījumus, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrācija nebija “neatļauta” atbilstoši Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. punktam, nedz “bez leģitīma pamatojuma”, nedz arī “nepamatoti” atbilstoši Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 3. punktam, kas saskaņā ar Vācijas tiesībām izslēdzot aizsardzību pret minēto sajaukšanas iespēju. No tā izriet – pat ja prasītājas vēlamais konstatējums nerada personai, kas iestājusies lietā, pienākumu atsaukt savu paziņojumu par iebildumiem un pat ja
EUIPO
nav saistošs
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa) nolēmums, šis konstatējums tomēr ir jāņem vērā, piemērojot Regulas 2017/1001 8. panta 4. punktu un Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. un 3. punktu, tos piemērojot kopā, un līdz ar to arī attiecīgo interešu izsvēršanā attiecībā uz lūgumu par apturēšanu. Tādējādi Apelācijas padome pamatoti ne tikai ir konstatējusi, ka pretprasība par tiesību konstatēšanu nevar radīt situāciju, ka personai, kas iestājusies lietā, būtu jāatsauc savs paziņojums par iebildumiem, bet arī vēlāk ir paudusi savu viedokli par sekām, kas izriet no prasības satura
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa) šajā tiesvedībā.
Otrkārt, attiecībā uz norobežošanas nolīguma tvērumu vispirms ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā ir būtiskas neprecizitātes, ciktāl Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 41. un 42. punktā ir apstiprinājusi, ka prasītāja nav nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka norobežošanas nolīgums aptver arī Eiropas Savienības preču zīmes, un ka neesot pierādīts, ka šis nolīgums attiecas arī uz ārpus Vācijas esošajām komerciālajām teritorijām. Pirmām kārtām, pretēji tam, kas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 42. punktā, prasītāja pamatoti norāda, ka tā sava 2017. gada 12. janvāra lūguma par apturēšanu pamatojumam ir apgalvojusi, ka norobežošanas nolīgums attiecas arī uz Eiropas Savienības preču zīmēm. Līdz ar to Apelācijas padome ir kļūdaini konstatējusi, ka prasītāja nav izteikusi šādu apgalvojumu. Turklāt prasītāja pamatoti uzsver, ka tā esot iesniegusi pierādījumus, jo pretprasības par tiesību konstatēšanu prasījumu formulējumā ir ietvertas Eiropas Savienības preču zīmes. Otrām kārtām, kā arī piekrītot prasītājas argumentācijai, ir jānorāda, ka Apelācijas padomes apsvērums, saskaņā ar kuru nav pierādīts, ka norobežošanas nolīgums attiecas arī uz ārpus Vācijas esošajām komerciālajām teritorijām, nav būtisks tiktāl, ciktāl šis konstatējums pats par sevi neļauj secināt, ka minētais nolīgums neaptver Eiropas Savienības preču zīmes. Nevar
a priori
izslēgt, ka nolīguma par līdzāspastāvēšanu puses mēģina rast risinājumu attiecībā uz situāciju, uz kuru attiecas pretprasība par tādu tiesību konstatēšanu, kuru prasītāja cēlusi
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa), proti, tiesības reģistrēt preču zīmes, it īpaši Eiropas Savienības preču zīmes, lai tās izmantotu reģionos, kas šajā līgumā ir piešķirti prasītājai, pat ja šie reģioni aptver tikai vienu dalībvalsti. Proti, tā kā no Tiesas judikatūras izriet, ka Eiropas Savienības preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādīšanai nav noteikti jābūt pārrobežu raksturam (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
50.
punkts), nevar
a priori
izslēgt, ka minētā nolīguma puses vēlas reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes, pat ja atbilstoši nolīgumam un reģistrācijas brīdī šo Eiropas Savienības preču zīmju izmantošana ir paredzēta tikai vienā dalībvalstī. Tomēr šis kļūdainais Apelācijas padomes vērtējums izraisītu apstrīdētā lēmuma atcelšanu tikai tādā gadījumā, ja pārbaude, ko tā ir veikusi attiecībā uz iespējamību celt pretprasību par tiesību konstatēšanu
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa), un tās konstatējums, ka prasītāja nav pierādījusi, ka ar norobežošanas nolīgumu tai ir piešķirtas tiesības izmantot un reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes, izrādītos pats kļūdains (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:691
,
36.
un
50.
punkts).
Šajā ziņā ir lietderīgi atgādināt, ka attiecībā uz procesu, kas ir uzsākts pret agrāku preču zīmi, ar kuru ir pamatoti iebildumi, jau ir nospriests, ka šāda procesa panākumu
prima facie
analīze iekļāvās Apelācijas padomei piešķirtajā plašajā rīcības brīvībā, kā tas ir atgādināts iepriekš 109. punktā, un tas bija pamatots ar mērķi novērst, ka apturēšanas instruments var tikt izmantots novilcināšanas nolūkos (spriedums, 2015. gada 21. oktobris, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
34.
punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2019. gada 14. februāris, Beko/EUIPO – Acer (ALTUS),
T‑162/18
, nav publicēts,
EU:T:2019:87
,
44.
punkts). Līdz ar to, ja pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu apmierināšanas iespējas
prima facie
tiek uzskatītas par mazticamām, kas ir jāpārbauda Apelācijas padomei, lietas dalībnieku interešu izsvēršana noteikti sliecas par labu iebildumu iesniedzēja leģitīmajām interesēm bez kavēšanās saņemt lēmumu par iebildumiem (spriedums, 2015. gada 21. oktobris, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
,
35.
punkts).
Šajā lietā no lietas materiāliem un prasītājas apsvērumiem neizriet, ka Apelācijas padome būtu pieļāvusi jelkādu kļūdu, apstrīdētā lēmuma 34.–41. punktā pēc
prima facie
analīzes par pretprasību par tiesību konstatēšanu uzskatot, ka minētās pretprasības saturs neietekmē šajā lietā notiekošo procesu, jo prasītāja nav pierādījusi, ka ar norobežošanas nolīgumu tai ir piešķirtas tiesības izmantot un reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, iepriekš 13. punktā minētie agrākie lēmumi, kas attiecas uz prasītājas Vācijas preču zīmēm, nav nenozīmīgi, bet var tikt izmantoti par pamatu, lai veiktu
prima facie
analīzi par sekām, kas izriet no pretprasības par tiesību konstatēšanu. Tādējādi, kā pamatoti norāda
EUIPO
, pretprasība par tiesību konstatēšanu, kas celta
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa), būtībā ir vērsta uz to, lai noskaidrotu tos pašus tiesību jautājumus, kuri jau bija galīgi izskatīti tiesvedībā
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa),
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) un
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa), proti, jautājumu par to, vai norobežošanas nolīgums dod prasītājai tiesības izmantot un reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes.
Kā tas ir izklāstīts iepriekš 99. punktā, Apelācijas padome, ņemot vērā judikatūru pilotprocesos Vispārējā tiesā un Tiesā, kā arī judikatūru paralēlajās lietās Vācijas tiesā (
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) un
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa), nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka prasītāja nav pierādījusi, ka ar norobežošanas nolīgumu tai ir piešķirtas tiesības reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes.
Tādējādi, ņemot vērā materiāltiesiskos kritērijus, kas izriet no izteicieniem “bez atļaujas” un “bez leģitīma pamatojuma” un vārda “nepamatoti” Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību 15. panta 2. un 3. punkta izpratnē, un jaunus faktus, kurus šajā ziņā ir izvirzījusi prasītāja, tostarp attiecībā uz apgalvotajām tiesībām, kas izriet no norobežošanas nolīguma, kā arī uz vienāda nosaukuma uzņēmumu tiesību aspektu un pašas personas, kas iestājusies lietā, pretrunīgo rīcību, Apelācijas padome nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka prasītāja nav pierādījusi, ka ar norobežošanas nolīgumu tai ir piešķirtas tiesības reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmes, kas ļauj secināt
prima facie
no analīzes, kura attiecas uz pretprasības par tiesību konstatēšanu rezultativitātes iespējamību, ka šīs tiesības nav pierādītas.
Līdz ar to, lai gan apstrīdētā lēmuma 41. un 42. punktā kļūdaini uzskatot, ka prasītāja nav nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka norobežošanas nolīgums aptver arī Eiropas Savienības preču zīmes, un ka neesot pierādīts, ka nolīgums būtu attiecināms arī uz ārpus Vācijas esošajām komerciālajām teritorijām, Apelācijas padome, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nedz arī nepareizi neizmantojot pilnvaras, saistībā ar apsvērumiem par norobežošanas nolīgumu un pieteikumiem par apturēšanu (apstrīdētā lēmuma 34.–43. punkts) uzskatīja, ka pretprasības par tiesību konstatēšanu
Landgericht Düsseldorf
(Diseldorfas apgabaltiesa) saturam nav nekādas ietekmes uz šo tiesvedību un ka prasītāja nav pierādījusi, ka ar norobežošanas nolīgumu tai ir piešķirtas tiesības izmantot un reģistrēt preču zīmes, tostarp Eiropas Savienības preču zīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:691
,
36.
un
50.
punkts).
No visa iepriekš minētā izriet, ka ceturtais pamats un līdz ar to prasība ir pilnībā jānoraida.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Peek & Cloppenburg KG
(Diseldorfa) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2020. gada 13. maijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.