CELEX: 62019CJ0488
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās
Eiropas apcietināšanas orderis
Pamatlēmums 2002/584/TI
Piemērošanas joma
8. panta 1. punkta c) apakšpunkts
Jēdziens “izpildāms spriedums”
Noziedzīgs nodarījums, par kuru trešās valsts tiesa ir pasludinājusi notiesājošu spriedumu
Norvēģijas Karaliste
Spriedums, ko izsniegšanas valsts ir atzinusi un izpildījusi saskaņā ar divpusēju nolīgumu
4. panta 7. punkta b) apakšpunkts
Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamati
Noziedzīga nodarījuma eksteritoriālais raksturs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā piemērot Padomes Pamatlēmumu 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
OV 2002, L 190, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (
OV 2009, L 81, 24. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”), kā arī par tā 4. panta 1. punkta un 7. punkta b) apakšpunkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Īrijā, kas izdots attiecībā uz JR, lai viņš Lietuvā izciestu brīvības atņemšanas sodu, kuru Norvēģijas tiesa viņam piesprieda par narkotisko vielu tirdzniecību. Lietuvas Republika šo spriedumu atzina saskaņā ar 2011. gada 5. aprīlī noslēgto divpusējo nolīgumu starp Norvēģijas Karalisti un Lietuvas Republiku par tādu spriedumu atzīšanu un izpildi krimināllietās, ar kuriem tiek piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi (turpmāk tekstā – “2011. gada 5. aprīļa divpusējais nolīgums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu
Norvēģijas Karaliste kopš 1992. gada 2. maija ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
) līgumslēdzēja puse.
1999. gada 18. maija nolīgums par Šengenas “acquis” īstenošanu, piemērošanu un pilnveidošanu
No 1999. gada 18. maija Nolīguma starp Eiropas Savienības Padomi, Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par šo valstu asociēšanu Šengenas
acquis
īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā (
OV 1999, L 176, 36. lpp.
) 2. panta izriet, ka Islandes Republika un Norvēģijas Karaliste īsteno un piemēro Šengenas
acquis
, kā arī šajā nolīgumā paredzētos Savienības tiesību aktus.
Nolīgums par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju
Nolīgums starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju (
OV 2006, L 292, 2. lpp.
), kas Savienības vārdā apstiprināts ar Padomes Lēmuma 2014/835/ES (2014. gada 27. novembris), lai noslēgtu Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju (
OV 2014, L 343, 1. lpp.
), 1. pantu, stājās spēkā 2019. gada 1. novembrī.
Šī nolīguma preambulā tostarp ir norādīts, ka līgumslēdzējas puses izsaka savstarpēju uzticību savu tiesisko sistēmu uzbūvei un darbībai, un visu līgumslēdzēju pušu spējai nodrošināt taisnīgu tiesu.
Pamatlēmums 2002/584
Pamatlēmuma 2002/584 5.–8. apsvērums ir formulēts šādi:
“(5)
Eiropas Savienībai nospraustais mērķis kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu liek atcelt izdošanu starp dalībvalstīm un to aizstāt ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm. Ieviešot jaunu, vienkāršotu sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, būs iespējams izvairīties no sarežģītības un iespējamās kavēšanās, kas piemīt pastāvošajām izdošanas procedūrām. Tradicionālās sadarbības attiecības, kas līdz šim pārsvarā pastāvēja starp dalībvalstīm, ir jāaizvieto ar sistēmu, kura brīvības, drošības un tiesiskuma telpā paredz brīvu tiesu nolēmumu apriti krimināllietās un kas attiecas gan uz procesuālajiem, gan uz galīgajiem nolēmumiem.
(6)
Eiropas apcietināšanas orderis, kuru paredz šis pamatlēmums, ir pirmais konkrētais pasākums, ar kuru krimināltiesību jomā īsteno savstarpējas atzīšanas principu, kuru Eiropadome raksturojusi kā tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni”.
(7)
Tā kā, darbojoties vienpusēji, dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt mērķi aizvietot daudzpusējo izdošanas sistēmu, kuras pamatā ir 1957. gada 13. decembra Eiropas Konvencija par izdošanu, un šis mērķis tā apjoma un rezultātu dēļ ir vieglāk sasniedzams Savienības līmenī, tad Padome var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu [..].
(8)
Nolēmumiem par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jābūt pakļautiem pietiekamai kontrolei, kas nozīmē, ka dalībvalsts tiesas iestādei, kurā pieprasītā persona ir apcietināta, būs jāpieņem lēmums par tās nodošanu.”
Šī pamatlēmuma 1. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” ir noteikts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.   Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.
3.   Šis pamatlēmums groza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti 6. pantā Līgumā par Eiropas Savienību.”
Minētā pamatlēmuma 2. pantā attiecībā uz tā piemērošanas jomu ir paredzēts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderi var izsniegt par darbībām, par kurām izsniegšanas dalībvalsts tiesībās paredzēts brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis, kura maksimālais ilgums ir vismaz 12 mēneši vai par jau piespriestu sodu vai jau piemērotu drošības līdzekli, kuru ilgums ir vismaz četri mēneši.
2.   Šādi nodarījumi, ja par tiem izsniegšanas dalībvalstī var piemērot brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi, un tādi, kā tie definēti izsniegšanas dalībvalsts tiesībās, saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot darbības abpusējo sodāmību ir pamats nodošanai, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi:
[..]
–
narkotisku un psihotropu vielu nelikumīga tirdzniecība,
[..]
4.   Tādu nodarījumu gadījumā, uz ko neattiecas 2. punkts, nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka darbības, par kurām izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, uzskata par nodarījumu saskaņā ar izpildes valsts tiesībām neatkarīgi no tā sastāva elementiem vai kvalifikācijas.”
Saskaņā ar šī paša pamatlēmuma 4. pantu “Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamats”:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu:
1.
Ja vienā no gadījumiem, kas minēti 2. panta 4. punktā, darbību, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, neuzskata par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām; [..]
[..]
5.
Ja izpildes tiesas iestāde ir informēta par to, ka trešajā valstī par pieprasīto personu pieņemts galīgs spriedums attiecībā uz tām pašām darbībām, ar nosacījumu, ka, ja ir piespriests sods, tad tas ir izciests vai to pašlaik izcieš, vai to vairs nevar izpildīt saskaņā ar notiesāšanas valsts tiesībām;
[..]
7.
Ja Eiropas apcietināšanas orderis attiecas uz nodarījumiem:
a)
kurus saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām uzskata par pilnīgi vai daļēji veiktiem izpildes dalībvalsts teritorijā vai vietā, ko par tādu uzskata;
b)
kuri veikti ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas un izpildes dalībvalsts tiesības neļauj veikt kriminālvajāšanu par tādiem pašiem nodarījumiem, ja tie veikti ārpus tās teritorijas.”
Pamatlēmuma 2002/584 4.a pantā ir reglamentēta tādu Eiropas apcietināšanas orderu izpilde, kas izsniegti brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja nolēmums pieņemts aizmuguriski.
Šī pamatlēmuma 5. pantā ir atļauts Eiropas apcietināšanas ordera izpildei paredzēt vienu no šajā pantā minētajiem nosacījumiem.
Minētā pamatlēmuma 8. panta, kas attiecas uz Eiropas apcietināšanas ordera saturu un formu, 1. punktā ir paredzēts:
“Eiropas apcietināšanas orderis ietver šādu informāciju, kas izkārtota formā, kas norādīta pielikumā:
[..]
c)
pierādījums tam, ka pastāv izpildāms spriedums, lēmums par apcietinājuma piemērošanu vai jebkurš cits izpildāms tiesas nolēmums ar tādu pašu spēku, kas ietilpst 1. un 2. panta piemērošanas jomā;
d)
nodarījuma veids un juridiskā kvalifikācija, jo īpaši attiecībā uz 2. pantu;
e)
to apstākļu apraksts, kādos tika veikts nodarījums, ieskaitot laiku, vietu un pieprasītās personas līdzdalības veidu nodarījumā;
f)
piespriestais sods, ja spriedums ir galīgs, vai sodu robežas, ko par nodarījumu paredz izsniegšanas dalībvalsts tiesības;
[..].”
Šī paša pamatlēmuma 15. pants ir formulēts šādi:
“1.   Izpildes tiesu iestāde termiņos un saskaņā ar šajā pamatlēmumā noteiktajiem nosacījumiem pieņem lēmumu par to, vai persona ir jānodod.
2.   Ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, ir nepietiekama, lai ļautu pieņemt lēmumu par nodošanu, tā lūdz, lai steidzami piegādā vajadzīgo papildu informāciju, konkrēti to, kas attiecas uz 3. līdz 5. pantu un 8. pantu, un tā var noteikt termiņu tās saņemšanai, ņemot vērā to, ka ir vajadzīgs ievērot termiņus, kas noteikti 17. pantā.
3.   Izsniegšanas tiesu iestāde var ikvienā brīdī pārsūtīt ikvienu papildu derīgu informāciju izpildes tiesu iestādei.”
Pamatlēmuma 2002/584 31. pantā “Attiecības ar citiem juridiskajiem aktiem” ir noteikts:
“1.   Neietekmējot to piemērošanu attiecībās starp dalībvalstīm un trešajām valstīm, šis pamatlēmums no 2004. gada 1. janvāra aizstāj attiecīgās normas šādās konvencijās, ko attiecībā uz izdošanu piemēro attiecībās starp dalībvalstīm:
a)
1957. gada 13. decembra Eiropas Konvencija par izdošanu, tās 1975. gada 15. oktobra papildu protokols, tās 1978. gada 17. marta otrais papildu protokols un 1977. gada 27. janvāra Eiropas konvencija par terorisma apkarošanu, ciktāl tā attiecas uz izdošanu;
[..]
2.   Dalībvalstis var turpināt piemērot divpusējus vai daudzpusējus nolīgumus vai režīmus, kas ir spēkā šī pamatlēmuma pieņemšanas brīdī, ciktāl šādi nolīgumi vai režīmi ļauj padziļināt vai paplašināt šī pamatlēmuma mērķus un palīdz vienkāršot vai vēl vairāk atvieglot procedūras to personu nodošanai, par kurām ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis.
[..]”
Pamatlēmums 2008/909/TI
Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (
OV 2008, L 327, 27. lpp.
), 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šā pamatlēmuma mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju.”
Saskaņā ar šā pamatlēmuma 17. panta 1. punktu:
“Soda izpildi reglamentē ar izpildes valsts tiesību aktiem. Tikai izpildes valsts iestādes saskaņā ar 2. un 3. punktu ir kompetentas pieņemt lēmumus par izpildes procedūrām un noteikt visus pasākumus, kas uz tām attiecas, tostarp pirmstermiņa vai nosacītas atbrīvošanas pamatus.”
Pamatlēmums 2008/947/TI
Padomes Pamatlēmuma 2008/947/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādiem spriedumiem un probācijas lēmumiem, kuri paredzēti probācijas pasākumu un alternatīvu sankciju uzraudzībai (
OV 2008, L 337, 102. lpp.
), 8. apsvērumā ir noteikts:
“Mērķis nosacītu sodu, soda noteikšanas nosacītu atlikšanu, alternatīvu sankciju un lēmumu par nosacītu atbrīvošanu savstarpējai atzīšanai un uzraudzībai izpildes valstī ir veicināt iespēju notiesātajai personai reintegrēties sabiedrībā, ļaujot tai saglabāt ģimenes, valodas, kultūras un citas saiknes, kā arī uzlabot probācijas pasākumu un alternatīvu sankciju ievērošanas uzraudzību, lai novērstu recidīvu, tādējādi pienācīgi ņemot vērā cietušo un visas sabiedrības aizsardzību.”
Šī pamatlēmuma 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šā pamatlēmuma mērķis ir atvieglot notiesāto personu sociālo rehabilitāciju, uzlabojot upuru un visas sabiedrības aizsardzību, un atvieglot probācijas pasākumu un alternatīvo sankciju piemērošanu tādiem likumpārkāpējiem, kas nedzīvo sprieduma valstī. Lai sasniegtu šos mērķus, šajā pamatlēmumā ir paredzēti noteikumi, saskaņā ar kuriem dalībvalsts, kas nav dalībvalsts, kurā attiecīgā persona ir notiesāta, atzīst spriedumus un, attiecīgā gadījumā, probācijas lēmumus un uzrauga probācijas pasākumus, ko piemēro, pamatojoties uz spriedumu, vai šādā spriedumā noteiktās alternatīvās sankcijas, un pieņem visus pārējos lēmumus saistībā ar minētā sprieduma izpildi, ja vien pamatlēmumā nav noteikts savādāk.”
Īrijas tiesības
2003. gada Likums par Eiropas apcietināšanas orderi
European Arrest Warrant Act 2003
(2003. gada Likums par Eiropas apcietināšanas orderi), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, ar kuru tiek īstenots Pamatlēmums 2002/584, 5. pantā ir paredzēts:
“Šā likuma izpratnē Eiropas apcietināšanas orderī norādīts noziedzīgs nodarījums atbilst [Īrijas] tiesību aktos paredzētam noziedzīgam nodarījumam, ja noziedzīgā nodarījuma sastāvu veidojošā darbība vai bezdarbība, ja tā tiktu veikta [Īrijā] Eiropas apcietināšanas ordera izdošanas dienā, ir noziedzīgs nodarījums saskaņā ar [Īrijas] tiesību aktiem.”
Šī likuma 10. panta d) punktā ir noteikts:
“Ja izsniegšanas valsts tiesu iestāde izdod Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz personu –
[..]
d)
kam šajā valstī ir piemērots brīvības atņemšanas sods vai aizturēšana saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, uz kuru attiecas Eiropas apcietināšanas orderis, šī persona, ievērojot šo likumu un saskaņā ar tā noteikumiem, tiek apcietināta un nodota izsniegšanas valstij.”
Minētā 2003. gada likuma 44. pantā ir paredzēts:
“Saskaņā ar šo likumu personu nedrīkst nodot, ja attiecībā uz šo personu izdotajā Eiropas apcietināšanas orderī norādītais noziedzīgais nodarījums nav izdarīts izsniegšanas valstī vai tiek apgalvots, ka tas nav izdarīts izsniegšanas valstī, un noziedzīgā nodarījuma sastāvā esošā darbība vai bezdarbība nav uzskatāma par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar [Īrijas] tiesību aktiem tādēļ, ka tā nav izdarīta [Īrijā].”
1977. gada Narkotisko vielu aprites pārkāpumu likums
Saskaņā ar
Misuse of Drugs Act, 1977
(1977. gada Narkotisko vielu aprites pārkāpumu likums) 15. panta 1. punktu:
“Ikvienai personai, kuras valdījumā likumīgi vai citā veidā ir kontrolētas narkotiskās vielas realizēšanas vai piegādāšanas nolūkā, pārkāpjot šā likuma 5. panta noteikumus, ir piemērojams sods.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
JR ir Lietuvas valstspiederīgais. 2014. gada janvārī viņš tika apcietināts Norvēģijā par to, ka bija glabājis narkotiskās vielas lielā apmērā, kuras viņš bija apņēmies piegādāt no Lietuvas par atlīdzību naudā. Ar 2014. gada 28. novembra spriedumu Norvēģijas tiesa, proti,
Heggen og Frøland tingrett
(Hegenas un Frolandas rajona tiesa, Norvēģija), piesprieda viņam brīvības atņemšanas sodu uz četriem gadiem un sešiem mēnešiem par noziedzīgu nodarījumu “narkotisko vielu nelikumīga piegāde ļoti lielā apmērā”, kas ir sodāms atbilstoši Norvēģijas Kriminālkodeksam. Šis spriedums ir kļuvis galīgs.
Ar 2015. gada 18. jūnija spriedumu
Jurbarko rajono apylinkės teismas
(Jurbarkas rajona apriņķa tiesa, Lietuva) saskaņā ar 2011. gada 5. aprīļa divpusējo nolīgumu atzina Norvēģijas 2014. gada 28. novembra spriedumu, lai piespriesto sodu varētu izpildīt Lietuvā.
2016. gada 7. aprīlī Norvēģijas iestādes nodeva JR Lietuvas iestādēm.
2016. gada novembrī kompetentās iestādes nosacīti atbrīvoja JR, nosakot “intensīvas uzraudzības” pasākumus. Tā kā viņš pārkāpa viņam noteiktos nosacījumus,
Marijampolės apylinkės teismo Jurbarko rūmai
(Marijampoles apriņķa tiesa, Jurbarkas palāta, Lietuva) ar 2018. gada 5. februāra lēmumu uzdeva atlikušā brīvības atņemšanas soda – proti, viens gads, septiņi mēneši un 24 dienas – izpildi.
JR aizbēga un devās uz Īriju. 2018. gada 24. maijā Lietuvas iestādes izdeva Eiropas apcietināšanas orderi viņa nodošanai.
2019. gada janvārī JR tika apcietināts Īrijā, un viņam tika piespriests brīvības atņemšanas sods par šajā dalībvalstī izdarītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem saistībā ar narkotisko vielu glabāšanu. Iesniedzējtiesas, proti,
High Court
(Augstā tiesa, Īrija) ieskatā, šī soda izpildei bija jābeidzas 2019. gada 21. oktobrī.
Tajā pašā laikā tika īstenota Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūra. Iesniedzējtiesā JR apstrīd viņa nodošanu Lietuvas iestādēm, pamatojoties, pirmkārt, uz to, ka tikai Norvēģijas Karaliste varēja lūgt viņa izdošanu un, otrkārt, ka attiecīgā noziedzīgā nodarījuma eksteritoriālā rakstura dēļ, proti, tādēļ, ka tas ir izdarīts citā valstī, kas nav izsniegšanas valsts, šajā gadījumā Lietuvā, Īrijai bija jāatsakās izpildīt orderi.
High Court
(Augstā tiesa) uzskata, ka šajā lietā ir jāpiemēro Pamatlēmums 2002/584. Lai arī attiecīgais notiesājošais spriedums ir pasludināts trešā valstī, tas tomēr ir atzīts un izpildīts dalībvalstī. Tādējādi šī pamatlēmuma 1. pants ļaujot šai pēdējai minētajai valstij izsniegt Eiropas apcietināšanas orderi atlikušā soda izpildei.
Tomēr šī tiesa uzskata, ka attiecībā uz JR minēto neizpildīšanas pamatu tai ir jāpārbauda Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā un 7. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi.
Pirmkārt, saskaņā ar šī panta 1. punktu, ja izsniegšanas valsts nav precizējusi, ka uz attiecīgo noziedzīgo nodarījumu attiecas Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punkts, ir jāpierāda abpusēja sodāmība. Šajā ziņā būtu jāpārbauda, vai persona, kas pārvadāja JR piegādāto narkotisko vielu daudzumu, izdarīja noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar Īrijas tiesību aktiem. Otrkārt, saskaņā ar šī pamatlēmuma 4. panta 7. punkta b) apakšpunktu vispirms ir jāpārbauda, pirmām kārtām, vai attiecīgais noziedzīgais nodarījums, kas izdarīts trešā valstī, būtu jākvalificē kā “eksteritoriāls” un, attiecīgā gadījumā, otrām kārtām, vai Īrijas tiesību aktos ir atļauta kriminālvajāšana par šādiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus tās teritorijas.
It īpaši attiecībā uz eksteritorialitāti iesniedzējtiesa jautā par apstākļa, ka JR ir veicis sagatavošanās darbības Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas valstī, atbilstību. Ja šīs darbības būtu jāņem vērā, piemērojot Pamatlēmumu 2002/584, noziedzīgais nodarījums nebūtu eksteritoriāls un līdz ar to nebūtu piemērojams šī pamatlēmuma 4. panta 7. punkta b) apakšpunktā paredzētais fakultatīvas neizpildīšanas pamats.
Šajos apstākļos
High Court
(Augstā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Pamatlēmums [2002/584] ir piemērojams situācijā, kad pieprasītā persona ir tikusi notiesāta un sodīta trešā valstī, kurā pasludinātais spriedums, pamatojoties uz divpusēju nolīgumu starp šo trešo valsti un izsniegšanas valsti, ir ticis atzīts izsniegšanas valstī un tajā izpildīts saskaņā ar izsniegšanas valsts tiesību aktiem?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – apstākļos, kad izpildes valsts ir piemērojusi savas valsts tiesību aktos paredzētos Eiropas apcietināšanas ordera neizpildes fakultatīvos pamatus, kas noteikti Pamatlēmuma [2002/584] 4. panta 1. punktā un 7. punkta b) apakšpunktā, kā šādā situācijā izpildes dalībvalsts tiesu iestādei būtu jāvērtē noziedzīgais nodarījums, kas atzīts par izdarītu trešā valstī, ja ar šo nodarījumu saistītie apstākļi norāda, ka noziegums ir ticis izplānots izsniegšanas valstī?”
Tiesvedība Tiesā
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu lūdza piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas Reglamenta 107. un nākamajos pantos. 2019. gada 10. jūlijā Tiesa pēc tiesneša referenta priekšlikuma un ģenerāladvokātes uzklausīšanas nolēma, ka šis lūgums nav jāapmierina.
Pakārtoti, iesniedzējtiesa lūdza piemērot paātrināto tiesvedību saskaņā ar Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktu. Šis lūgums tika noraidīts ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 12. augusta lēmumu.
Šis lēmums tika pamatots ar konstatējumu, ka iesniedzējtiesas lūgumu pamatojums neļāva Tiesai noteikt, vai lieta ir jāizskata paātrināti, un par šo apstākli šai tiesai tika paziņots.
Iesniedzējtiesa, lai pamatotu savus lūgumus par steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības un, pakārtoti, par paātrinātās tiesvedības piemērošanu, faktiski tikai norādīja, ka “atbildes uz šajā lūgumā uzdotajiem jautājumiem būs “noteicošas, lai izvērtētu [atbildētāja] tiesisko stāvokli”, un it īpaši tās ietekmēs to, vai atbildētājs tiks nodots Lietuvai vai atbrīvots no apcietinājuma brīdī, kad beigsies viņam iekšzemē piemērotais brīvības atņemšanas sods, proti, aptuveni 2019. gada 21. oktobrī.”
Taču šī tiesa nav precizējusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka Tiesas atbildes varētu būt izšķirošas attiecībā uz iespējamu JR atbrīvošanu un kādos apstākļos šāda atbrīvošana varētu notikt. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, vai, pamatojoties uz attiecīgo Eiropas apcietināšanas orderi, JR paliks vai viņam faktiski bija jāpaliek apcietinājumā pēc 2019. gada 21. oktobra, vai arī, piemēram, var tikt paredzēti vai ir bijuši paredzēti mazāk ierobežojoši pasākumi.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas apcietināšanas orderis var tikt izsniegts, pamatojoties uz izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu, ar kuru ir uzdots šajā dalībvalstī izpildīt trešās valsts tiesas piespriestu sodu, ja, piemērojot starp šīm valstīm pieņemtu divpusēju nolīgumu, attiecīgais spriedums ir atzīts ar izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 8. panta 1. punkta c) apakšpunktu Eiropas apcietināšanas orderī norāda, ka pastāv izpildāms spriedums, lēmums par apcietinājuma piemērošanu vai jebkurš cits izpildāms tiesas nolēmums ar tādu pašu spēku, kas ietilpst 1. un 2. panta piemērošanas jomā.
No šī formulējuma izriet, ka Eiropas apcietināšanas orderim ir jābūt balstītam uz tiesas nolēmumu, kurš paredz, ka runa ir par lēmumu, kas ir atšķirīgs no lēmuma par minētā Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu 2016. gada 1. jūnijs, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
44.
un
49.
punkts). Šāds nolēmums neatkarīgi no tā, vai runa ir par spriedumu vai citu tiesas nolēmumu, obligāti ir jāpieņem dalībvalsts tiesai vai citai tiesu iestādei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. novembris, Özçelik,
C‑453/16 PPU
,
EU:C:2016:860
,
32.
un
33.
punkts).
Proti, kā Tiesa ir nospriedusi, pamatlēmums attiecas tikai uz dalībvalstīm, nevis uz trešām valstīm (spriedums, 2020. gada 2. aprīlis, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
42.
punkts).
Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka 2014. gada 28. novembrī Norvēģijas tiesa piesprieda JR, Lietuvas pilsonim, brīvības atņemšanas sodu uz četriem gadiem un sešiem mēnešiem un ka šis spriedums tika atzīts un kļuva izpildāms Lietuvā ar Lietuvas tiesas 2015. gada 18. jūnija nolēmumu, kas pieņemts, piemērojot 2011. gada 5. aprīļa divpusējo nolīgumu. 2016. gada novembrī Lietuves iestādes nosacīti atbrīvoja JR. Taču ar 2018. gada 5. februāra lēmumu, pamatojoties uz šīs atbrīvošanas nosacījumu neievērošanu, tika uzdota atlikušā brīvības atņemšanas soda izpilde. Pamatojoties uz šo pēdējo minēto nolēmumu, tika izdots attiecīgais Eiropas apcietināšanas orderis.
Kā norādīts šī sprieduma 43. un 44. punktā, trešās valsts tiesas pasludināts spriedums pats par sevi nevar būt pamats Eiropas apcietināšanas orderim.
Tomēr izsniegšanas valsts tiesas akts, ar kuru ir atzīts šāds spriedums un ar kuru tas kļuvis izpildāms, kā arī šīs valsts tiesu iestāžu vēlāk pieņemtie nolēmumi atzīta sprieduma izpildei (turpmāk tekstā – “atzīšanas un izpildes akti”) var atbilst Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punkta, 2. panta 1. punkta un 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasībām.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmām kārtām, ka atzīšanas un izpildes akti ir tiesu nolēmumi šo tiesību normu izpratnē, jo tos ir pieņēmušas dalībvalsts tiesu iestādes, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 13. janvāris, MM,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
,
53.
un
57.
punkts).
Otrām kārtām, ciktāl šie akti ļauj izpildīt spriedumu šajā pašā dalībvalstī, tie attiecīgi ir jākvalificē kā “izpildāms spriedums” vai “izpildāms nolēmums”.
Trešām kārtām un visbeidzot, no šo pašu aktu mērķa un priekšmeta, proti, notiesājoša sprieduma izpildes, izriet, ka tie ietilpst Pamatlēmuma 2002/584 1. un 2. panta piemērošanas jomā, ar nosacījumu, ka attiecīgais notiesājošais spriedums paredz brīvības atņemšanas sodu vismaz uz četriem mēnešiem.
Proti, ir jānorāda, kā izriet no ģenerāladvokātes secinājumu 44. punkta, ka Pamatlēmuma 2002/584 1. un 2. panta piemērošanas joma ir noteikta atkarībā no tāda tiesas nolēmuma mērķa un priekšmeta, kas ir paredzēts kā Eiropas apcietināšanas ordera pamats. Šajā ziņā no šī pamatlēmuma 1. panta 1. punkta izriet, ka šāds apcietināšanas orderis tiek izsniegts, lai nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli. Turklāt saskaņā ar minētā pamatlēmuma 2. panta 1. punktu attiecībā uz brīvības atņemšanas soda izpildi Eiropas apcietināšanas ordera izdošana ir atkarīga no nosacījuma, ka šis sods ir uz vismaz četriem mēnešiem.
Turpretī šajās tiesību normās netiek prasīts, lai izpildāmais sods izrietētu no izsniegšanas dalībvalsts vai citas dalībvalsts tiesu pieņemta sprieduma. Tādējādi tajās nav nekā tāda, kas ļautu secināt, ka Pamatlēmums 2002/584 nav piemērojams gadījumā, ja brīvības atņemšanas sodu ir piespriedusi trešās valsts tiesa un tas ir atzīts ar izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu. Līdz ar to Pamatlēmuma 2002/584 1. un 2. pants neliedz izdot Eiropas apcietināšanas orderi, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vismaz uz četriem mēnešiem, pamatojoties uz atzīšanas un izpildes aktiem.
Jāatgādina arī, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atvasinātās Savienības tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro, ievērojot pamattiesības, kuru neatņemama daļa ir tiesību uz aizstāvību ievērošana, kas izriet no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kuras paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. un 48. pantā (spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
,
60.
punkts).
Kā secinājumu 49. punktā ir atgādinājusi ģenerāladvokāte, Pamatlēmuma 2002/584 interpretācijai ir jābūt tādai, ka ar to tiek nodrošināta attiecīgo personu pamattiesību ievērošana, nevājinot dalībvalstu sadarbības sistēmas – kurā Eiropas apcietināšanas orderis, kā to ir paredzējis Savienības likumdevējs, ir viens no būtiskajiem elementiem – efektivitāti (spriedums, 2017. gada 10. augusts, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
,
63.
punkts).
Līdz ar to, ja dalībvalsts tiesu iestādes izsniedz Eiropas apcietināšanas orderi, lai nodrošinātu šajā dalībvalstī tādas trešās valsts tiesas piespriesta brīvības atņemšanas soda izpildi, kuras nolēmums ir atzīts minētajā dalībvalstī, tām ir jānodrošina to prasību ievērošana, kuras ir raksturīgas Eiropas apcietināšanas ordera sistēmai procesuālo tiesību un pamattiesību jomā.
Šī sistēma ietver divu līmeņu aizsardzību attiecībā uz pieprasīto personu, jo pirmajā līmenī – valsts tiesu nolēmuma pieņemšanas brīdī – paredzētajai aizsardzībai tiek pievienota aizsardzība, kas jānodrošina otrajā līmenī – izsniedzot Eiropas apcietināšanas orderi, un tas attiecīgā gadījumā var notikt ļoti drīz pēc minētā valsts tiesas nolēmuma pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu 2016. gada 1. jūnijs, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
56.
punkts).
Šī aizsardzība nozīmē, ka lēmums, kas atbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām, ir jāpieņem vismaz vienā no diviem minētās aizsardzības līmeņiem (spriedums, 2019. gada 12. decembris, Openbaar Ministerie (Karaļa prokurors Briselē),
C‑627/19 PPU
,
EU:C:2019:1079
,
30.
punkts).
Lai izpildītu šīs prasības gadījumā, ja dalībvalsts tiesu iestādes atzīst spriedumu, ar kuru trešās valsts tiesa ir piespriedusi brīvības atņemšanas sodu un nolemj pēc šīs atzīšanas izdot Eiropas apcietināšanas orderi, šīs dalībvalsts tiesību aktos vismaz vienā no diviem aizsardzības līmeņiem ir jāparedz pārbaude tiesā, kas ļauj pārbaudīt, vai tiesvedībā, kuras rezultātā trešā valstī tika pieņemts spriedums, ko vēlāk izsniegšanas valsts atzina, ir ievērotas notiesātās personas pamattiesības un it īpaši no Hartas 47. un 48. panta izrietošie pienākumi.
Ja ir šaubas par iepriekšējā punktā uzskaitīto pienākumu izpildi, izpildes tiesu iestādei saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 15. panta 2. punktu ir jāvēršas pie izsniegšanas dalībvalsts, lai tā sniegtu vajadzīgos precizējumus, kas ļautu tai pieņemt lēmumu par nodošanu.
Turklāt ir jānorāda, ka pamatlieta attiecas uz Eiropas apcietināšanas orderi, kas ir izdots, pamatojoties uz tāda sprieduma atzīšanas un izpildes aktiem, kuru pasludinājusi tiesa Norvēģijas Karalistē – trešā valstī, kurai ir privileģētas attiecības ar Savienību, kas pārsniedz ekonomisko un komerciālo sadarbību, jo tā ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu līgumslēdzēja puse, piedalās kopējā Eiropas patvēruma sistēmā, ievieš un piemēro Šengenas
acquis
un ir noslēgusi ar Savienību Nolīgumu par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju, kurš ir stājies spēkā 2019. gada 1. novembrī. Šajā pēdējā minētajā nolīgumā līgumslēdzējas puses ir izteikušas savstarpēju uzticību savu tiesisko sistēmu uzbūvei un darbībai, kā arī savai spējai nodrošināt taisnīgu tiesu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas apcietināšanas orderis var tikt izsniegts, pamatojoties uz izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu, kurā ir noteikta trešās valsts tiesas piespriestā soda izpilde šajā dalībvalstī, ja, piemērojot starp šīm valstīm noslēgto divpusējo nolīgumu, attiecīgais spriedums ir atzīts ar izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu. Tomēr uz Eiropas apcietināšanas ordera izdošanu attiecas nosacījums, ka, pirmkārt, pieprasītajai personai ir piespriests brīvības atņemšanas sods vismaz uz četriem mēnešiem un, otrkārt, tiesvedībā, kuras rezultātā trešā valstī ticis pieņemts spriedums, ko vēlāk atzinusi izsniegšanas dalībvalsts, ir ievērotas pamattiesības un it īpaši pienākumi, kas izriet no Hartas 47. un 48. panta.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja pastāv Eiropas apcietināšanas orderis, kas izdots, pamatojoties uz izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu, kurš ļauj izpildīt šajā dalībvalstī trešās valsts tiesas piespriestu sodu gadījumā, kad attiecīgais noziedzīgais nodarījums ir izdarīts šīs pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā, jautājums par to, vai šis noziedzīgais nodarījums ir izdarīts “ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas”, ir jārisina, ņemot vērā apstākli, ka sagatavošanās darbības ir notikušas izsniegšanas dalībvalstī.
Vispirms ir jāprecizē, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzētais fakultatīvas neizpildīšanas pamats, uz kuru atsaucas arī iesniedzējtiesa, pamatlietas apstākļos nav piemērojams. Proti, ņemot vērā iesniedzējtiesas veikto faktu aprakstu, pamatlietā aplūkotais noziedzīgais nodarījums ietilpst noziedzīgu nodarījumu kategorijā, kas minēta Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punkta piektajā ievilkumā, proti, narkotisku un psihotropu vielu nelikumīga tirdzniecība. Turklāt šķiet, ka par JR izdarītajiem nodarījumiem Lietuvā un Norvēģijā tiek piemērots brīvības atņemšanas sods, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi. Tādējādi saskaņā ar šo tiesību normu pieprasītās personas nodošanai ir jānotiek, nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību.
Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Īrija ir pieņēmusi tiesību normu, kuras mērķis bija transponēt Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunktu savos tiesību aktos, proti, 2003. gada Likuma par Eiropas apcietināšanas orderi 44. pantā. Šajā 44. pantā būtībā ir noteikts, ka nodošana tiek atteikta, ja, pirmkārt, darbība, kas ir Eiropas apcietināšanas orderī minētais noziedzīgais nodarījums, ir veikta ārpus izsniegšanas dalībvalsts un, otrkārt, šāda darbība nav uzskatāma par Īrijas tiesību pārkāpumu, ja tā ir veikta ārpus Īrijas.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunkts ļauj atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, ja ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi, proti, pirmkārt, Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas pamatā esošais noziedzīgais nodarījums ir izdarīts ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas un, otrkārt, izpildes dalībvalsts tiesību aktos kriminālvajāšana par šādu noziedzīgu nodarījumu, ja tas ir ticis izdarīts ārpus šīs dalībvalsts teritorijas, nav atļauta.
Saistībā ar pirmo nosacījumu, kas ir vienīgais iesniedzējtiesas jautājumu priekšmets, ir jānorāda, ka jēdziens “noziedzīgs nodarījums, kas veikts ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas” neietver atsauci ne uz izsniegšanas dalībvalsts, ne uz izpildes valsts tiesību aktiem. Tādēļ to nevar nodot katras dalībvalsts tiesu iestāžu vērtējumam, pamatojoties uz to valsts tiesību aktiem. Proti, no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības izriet, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunkts, kurā tā satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējams autonomi un vienveidīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 16. novembris, Mantello,
C‑261/09
,
EU:C:2010:683
,
38.
punkts).
Šajā kontekstā ir jāņem vērā tiesību normas konteksts un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Dworzecki,
C‑108/16 PPU
,
EU:C:2016:346
,
28.
punkts).
Runājot, pirmkārt, par Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunktā paredzētā Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamata mērķi, šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt, lai izpildes valsts tiesu iestādei nebūtu pienākuma izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kurš izsniegts, lai izpildītu sodu, kas piespriests par noziedzīgu nodarījumu, par kuru notiek kriminālvajāšana, pamatojoties uz starptautisko kriminālo jurisdikciju, kas ir plašāka nekā šīs valsts tiesību aktos atzītā.
Jākonstatē, ka šis mērķis netiek apdraudēts, ja – kā tas ir pamatlietā – izsniegšanas dalībvalsts tiesu iestāde izdod Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz šīs dalībvalsts tiesas nolēmumu, ar kuru tiek atzīts un kļūst izpildāms citas valsts tiesas spriedums, ciktāl šī pēdējā minētā tiesa, pamatojoties uz savu teritoriālo kriminālo jurisdikciju, ir piespriedusi pieprasītajai personai brīvības atņemšanas sodu.
Saistībā, otrkārt, ar Pamatlēmuma 2002/584 mērķi ir jāatgādina, kā it īpaši izriet no tā 1. panta 1. un 2. punkta, kā arī 5. un 7. apsvēruma, ka tā mērķis ir aizstāt daudzpusējo izdošanas sistēmu, kas balstīta uz 1957. gada 13. decembra Eiropas Konvenciju par izdošanu, ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod spriedumu izpildei vai kriminālvajāšanas veikšanai, un šī pēdējā minētā sistēma ir balstīta uz savstarpējas atzīšanas principu (spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
31.
punkts).
Tādējādi ar šo pamatlēmumu, ieviešot jaunu, vienkāršotu un iedarbīgāku sistēmu par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu notiesātu vai aizdomās turētu personu nodošanai, ir mēģināts atvieglot un paātrināt tiesu sadarbību, lai veicinātu Savienībai noteiktā mērķa sasniegšanu – kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, pamatojoties uz dalībvalstu augstu savstarpējo uzticību, kurai jāpastāv starp tām (spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
32.
punkts).
Kā izriet no LES 3. panta 2. punkta, šajā brīvības, drošības un tiesiskuma telpā ir nodrošināta personu brīva pārvietošanās saistībā ar piemērotiem pasākumiem, kas attiecas uz ārējo robežu kontroli, kā arī noziedzības novēršanu un apkarošanu. Šajā kontekstā Pamatlēmuma 2002/584 mērķis tostarp ir novērst nodarījumu izdarījušo personu nesodāmības risku (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 29. jūnija, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
,
23.
punkts, un 2018. gada 25. jūlijs, Generalstaatsanwaltschaft (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
,
86.
punkts).
Šo mērķu sasniegšana tiktu apdraudēta, ja izpildes valsts varētu atteikties nodot pieprasīto personu gadījumā, kad izsniegšanas dalībvalsts tiesas ir atzinušas un piekritušas izpildīt citas valsts tiesas pasludināto spriedumu, ar kuru šai personai ir piespriests brīvības atņemšanas sods par šīs pēdējās minētās valsts teritorijā izdarītu noziedzīgu nodarījumu. Šāds atteikums varētu ne tikai kavēt soda izpildi, bet arī izraisīt pieprasītās personas nesodāmību.
Turklāt tāda Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunkta interpretācija, kas ļautu atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildi šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajā situācijā, varētu kaitēt tādu tiesu iestāžu sadarbības instrumentu darbībai kā Pamatlēmums 2008/909, kuru mērķis ir atvieglot notiesāto personu reintegrāciju.
Atbilstoši šī pēdējā minētā pamatlēmuma 3. panta 1. punktam tā mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju. It īpaši no tā 17. panta 1. punkta izriet, ka soda izpilde ietver tādu lēmumu pieņemšanu, kuros paredzēta notiesātās personas nosacīta atbrīvošana.
Tādējādi, ja šī sprieduma 73. un 74. punktā minētā Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunkta interpretācija tiktu apstiprināta, notiesātās personas nosacīta atbrīvošana varētu tai ļaut izvairīties no atlikušā soda izpildes valstī, kura ir atzinusi un izpilda sodu, šai personai pārvietojoties uz citu dalībvalsti, kas savās valsts tiesībās ir transponējusi šajā tiesību normā paredzēto fakultatīvas neizpildīšanas pamatu. No tā izrietošais nesodāmības risks var vienlaikus atturēt dalībvalstis pieprasīt spriedumu atzīšanu, kā arī mudināt atzīta sprieduma izpildes valsts kompetentās iestādes ierobežot nosacītas atbrīvošanas instrumentu izmantošanu.
Šie paši apsvērumi
mutatis mutandis
ir piemērojami Pamatlēmumam 2008/947, kas paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts, kas nav tā dalībvalsts, kurā persona ir notiesāta, atzīst spriedumus un, attiecīgā gadījumā, probācijas lēmumus un uzrauga probācijas pasākumus, kuri noteikti, piemērojot spriedumu vai alternatīvas sankcijas, kas tajā ir paredzētas, jo saskaņā ar šī pamatlēmuma 1. panta 1. punktu, lasot to kopā ar tā 8. apsvērumu, tā mērķis ir novērst recidīvu, aizsargāt gan cietušos, gan visu sabiedrību un atvieglot notiesātas personas reintegrāciju sabiedrībā.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka jautājums par to, vai noziedzīgs nodarījums, kas ir pamatā notiesājošam spriedumam, kurš pasludināts trešā valstī un kuru ir atzinušas tādas dalībvalsts tiesas, kas ir izsniegušas Eiropas apcietināšanas orderi šī notiesājošā sprieduma izpildei, ir ticis izdarīts “ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas”, ir jārisina, ņemot vērā šīs trešās valsts – šajā gadījumā Norvēģijas Karalistes, kas ir ļāvusi veikt kriminālvajāšanu par šo noziedzīgo nodarījumu –, nevis izsniegšanas dalībvalsts kriminālo jurisdikciju.
Attiecībā uz iesniedzējtiesas jautājumiem par to, vai ir ņemts vērā apstāklis, ka sagatavošanās darbības ir veiktas izsniegšanas dalībvalsts teritorijā, pietiek norādīt, ka no šī sprieduma 78. punkta izriet, ka šim apstāklim nav nozīmes, jo šī dalībvalsts nav uzsākusi kriminālvajāšanu par šo pašu noziedzīgo nodarījumu, bet ir atzinusi citas valsts tiesas spriedumu, kuru pēdējā minētā bija pieņēmusi, pamatojoties uz savu teritoriālo kriminālo jurisdikciju.
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 7. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja pastāv Eiropas apcietināšanas orderis, kas ir izdots, pamatojoties uz izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu, kurš ļauj izpildīt šajā dalībvalstī trešās valsts tiesas piespriestu sodu gadījumā, kad attiecīgais noziedzīgais nodarījums ir izdarīts šīs pēdējās minētās valsts teritorijā, jautājums par to, vai šis noziedzīgais nodarījums ir izdarīts “ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas”, ir jārisina, ņemot vērā šīs trešās valsts – šajā gadījumā Norvēģijas Karalistes, kas ir ļāvusi veikt kriminālvajāšanu par šo noziedzīgo nodarījumu –, nevis izsniegšanas dalībvalsts kriminālo jurisdikciju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), 1. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas apcietināšanas orderis var tikt izsniegts, pamatojoties uz izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu, kurā ir noteikta trešās valsts tiesas piespriestā soda izpilde šajā dalībvalstī, ja, piemērojot starp šīm valstīm noslēgto divpusējo nolīgumu, attiecīgais spriedums ir atzīts ar izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu. Tomēr uz Eiropas apcietināšanas ordera izdošanu attiecas nosacījums, ka, pirmkārt, pieprasītajai personai ir piespriests brīvības atņemšanas sods vismaz uz četriem mēnešiem un, otrkārt, tiesvedībā, kuras rezultātā trešā valstī ticis pieņemts spriedums, ko vēlāk atzinusi izsniegšanas dalībvalsts, ir ievērotas pamattiesības un it īpaši pienākumi, kas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. panta.

2)
Pamatlēmuma 2002/584, kurā grozījumi izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 4. panta 7. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja pastāv Eiropas apcietināšanas orderis, kas ir izdots, pamatojoties uz izsniegšanas dalībvalsts tiesas nolēmumu, kurš ļauj izpildīt šajā dalībvalstī trešās valsts tiesas piespriestu sodu gadījumā, kad attiecīgais noziedzīgais nodarījums ir izdarīts šīs pēdējās minētās valsts teritorijā, jautājums par to, vai šis noziedzīgais nodarījums ir izdarīts “ārpus izsniegšanas dalībvalsts teritorijas”, ir jārisina, ņemot vērā šīs trešās valsts – šajā gadījumā Norvēģijas Karalistes, kas ir ļāvusi veikt kriminālvajāšanu par šo noziedzīgo nodarījumu –, nevis izsniegšanas dalībvalsts kriminālo jurisdikciju.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.