CELEX: 62018TJ0443
Ochranná známka Európskej únie
Námietkové konanie
Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie Vogue Peek & Cloppenburg
Starší národný obchodný názov Peek & Cloppenburg
Relatívny dôvod zamietnutia
Článok 8 ods. 4 nariadenia (EÚ) 2017/1001
Koexistencia národného obchodného názvu a prihlasovanej ochrannej známky
Dohoda o vymedzení
Uplatnenie vnútroštátneho práva zo strany EUIPO
Prerušenie správneho konania
Článok 70 nariadenia 2017/1001
Pravidlo 20 ods. 7 písm. c) nariadenia (ES) č. 2868/95 [teraz článok 71 ods. 1 delegovaného nariadenia (EÚ) 2018/625]
Zjavne nesprávne posúdenie

)
Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 17. mája 2002 podala žalobkyňa, Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf), na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) prihlášku ochrannej známky Európskej únie podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 146), v znení zmien [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
), v znení zmien, ktoré bolo nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1
)].
Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia Vogue Peek & Cloppenburg.
Tovary a služby, pre ktoré sa zápis žiadal, patria po obmedzení, ku ktorému došlo v priebehu konania na EUIPO, do tried 18, 25 a 35 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a zmenenom znení a zodpovedajú tomuto opisu:
–
trieda 18: „Koža, koženka a výrobky z týchto materiálov patriace do triedy 18, t. j. tašky, kabelky, peňaženky, mešce, puzdrá na kľúče, puzdrá na elektroniku, cestovné kufre, batohy, vaky, dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice, biče, postroje a sedlársky tovar, truhlice a kufre“,
–
trieda 25: „Odevy, obuv a pokrývky hlavy“,
–
trieda 35: „Maloobchod, a to aj cez webové stránky a na diaľku, v oblasti oblečenia, obuvi, pokrývok hlavy, výrobkov na pranie a bielenie, prípravkov na čistenie, leštenie, odmasťovanie a brúsenie, mydiel, voňavkárskych výrobkov, éterických olejov, kozmetických výrobkov, balzamov na vlasy, zubných pást, slnečných okuliarov, drahých kovov a ich zliatin, ako aj hodiniek z drahých kovov a ich zliatin, umeleckých predmetov z drahých kovov a ich zliatin, šperkov, bižutérie, drahých kameňov, hodín, hodiniek a časomerných prístrojov, kože a koženky, usní, truhlíc a kufrov, tašiek, kabeliek, peňaženiek, mešcov, puzdier na kľúče, puzdier na elektroniku, cestovných kufrov, batohov, vakov, dáždnikov, slnečníkov a vychádzkových palíc, bičov, bičíkov a sedlárskeho tovaru; organizácia a predvádzanie reklamných kampaní a kampaní na udržanie zákazníkov“.
Prihláška ochrannej známky bola uverejnená vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 10/2003 z 27. januára 2003.
Dňa 28. apríla 2003 podal vedľajší účastník konania, Peek & Cloppenburg KG (Hamburg), námietku podľa článku 42 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 46 nariadenia 2017/1001) proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky a služby uvedené v bode 3 vyššie.
Námietka bola založená na obchodnom názve Peek & Cloppenburg, ktorý bol ako taký uznaný v Nemecku a ktorý sa používa pri výrobe a predaji oblečenia pre mužov, ženy a deti, ako aj pri výrobe a predaji doplnkov, ako sú opasky a iné výrobky z kože.
Na podporu námietky boli uvedené jednak dôvody uvedené článku 8 ods. 4 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001) v spojení s § 5 ods. 2, § 6 ods. 3 a § 15 ods. 2 Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (zákon o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení) z 25. októbra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082, ďalej len „zákon o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení“), a jednak dôvody uvedené v článku 8 ods. 4 nariadenia č. 40/94 v spojení s § 5 ods. 2, § 6 ods. 3 a § 15 ods. 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení.
Dňa 16. septembra 2005 námietkové oddelenie vyhovelo námietke a zamietlo prihlášku ochrannej známky Európskej únie pre výrobky a služby uvedené v bode 3 vyššie na základe článku 8 ods. 4 nariadenia č. 40/94 v spojení s § 5 ods. 2, § 6 ods. 3 a § 15 ods. 2 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení. Okrem toho uložil žalobkyni povinnosť znášať svoje trovy konania.
Žalobkyňa podala 15. novembra 2005 proti rozhodnutiu námietkového oddelenia odvolanie v rámci EUIPO na základe článkov 57 až 63 nariadenia č. 40/94 (teraz články 66 až 71 nariadenia 2017/1001).
Rozhodnutím z 25. októbra 2011 bolo konanie o námietke prerušené v dôsledku pilotných konaní na EUIPO týkajúcich sa námietkového konania medzi žalobkyňou a vedľajším účastníkom konania (veci R 53/2005‑1 a R 262/2005‑1) (ďalej len „pilotné konania“). V pilotných konaniach boli rozhodnutiami prvého odvolacieho senátu EUIPO z 28. februára 2011 pripustené námietky založené na článku 8 ods. 4 nariadenia č. 40/94 a prihlášky slovného označenia Peek & Cloppenburg žalobkyne boli zamietnuté.
Všeobecný súd v dvoch rozsudkoch, a to z 18. apríla 2013, Peek & Cloppenburg/ÚHVT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑506/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:197
), a z 18. apríla 2013, Peek & Cloppenburg/ÚHVT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg) (
T‑507/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:198
), zamietol žaloby, ktoré žalobkyňa v rámci pilotných konaní podala proti rozhodnutiam prvého odvolacieho senátu EUIPO z 28. februára 2011. Rozsudkom z 10. júla 2014, Peek & Cloppenburg/ÚHVT (
C‑325/13 P a C‑326/13 P
, neuverejnený,
EU:C:2014:2059
), Súdny dvor zamietol odvolania, ktorými sa žalobkyňa domáhala zrušenia uvedených rozsudkov.
Po definitívnom ukončení pilotných konaní pokračovalo toto konanie o námietke.
V inom konaní medzi žalobkyňou a vedľajším účastníkom konania týkajúcom sa nemeckých ochranných známok žalobkyne (medzi nimi aj troch ochranných známok Peek & Cloppenburg), Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf, Nemecko) po tom, čo mu vec vrátil Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), rozhodnutím zo 7. júla 2015 (vec I‑20 U 24/07), uložil žalobkyni povinnosť udeliť súhlas s výmazom uvedených ochranných známok (ďalej len „rozsudok Oberlandesgericht Düsseldorf“). Dňa 28. apríla 2016 po tom, čo Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) zamietol kasačný opravný prostriedok, sa tento rozsudok stal právoplatným.
Dňa 12. januára 2017 žalobkyňa podala na EUIPO žiadosť o prerušenie konania (ďalej len „žiadosť o prerušenie konania“) až do prijatia konečného rozhodnutia vo veci protinávrhu na určenie práva, ktorý podala 30. novembra 2016 proti vedľajšiemu účastníkovi konania (ďalej len „protinávrh na určenie práva“) na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf, Nemecko). Uvedeným protinávrhom na určenie práva sa na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf) domáhala určenia, že má právo na zápis ochranných známok odvodených z jej obchodného názvu a ich používanie v regiónoch Nemecka, ktoré jej pripadli na základe dohody o vymedzení uzatvorenej medzi účastníkmi konania v roku 1990, ktorá bola údajne potvrdená v roku 1992 (ďalej len „dohoda o vymedzení“). Dohoda o vymedzení spočíva len v geografických mapách, pričom na každej mape sú uvedené skratky účastníkov konania a čiary na označenie území, ktoré sú účastníkom pridelené.
Rozhodnutím z 20. apríla 2018 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát EUIPO zamietol odvolanie z 15. novembra 2005 a návrh na prerušenie konania.
Po prvé odvolací senát pripomenul kumulatívne podmienky stanovené v článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001, ako aj podmienky § 15 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení.
Po druhé odvolací senát odkázal na konštatovania, ktoré uviedol v pilotných konaniach, a odkázal na odôvodnenie nachádzajúce sa v príslušných rozhodnutiach.
Po tretie odvolací senát usúdil, že vedľajší účastník konania používa v obchodnom styku obchodný názov Peek & Cloppenburg, aby označil svoj podnik a svoje obchody v Nemecku, a že tento názov predstavuje obchodný názov chránený v zmysle § 5 ods. 2 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení. Dodal, že uvedený obchodný názov, ktorý má vysokú rozlišovaciu spôsobilosť, bol ku dňu podania prihlášky prihlasovanej ochrannej známky starší v zmysle § 6 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení a že jeho používanie malo väčší ako miestny dosah.
Po štvrté odvolací senát na jednej strane konštatoval vysokú mieru podobnosti medzi obchodným názvom vedľajšieho účastníka konania a prihlasovanou ochrannou známkou, ako aj, v prípade časti dotknutých výrobkov a služieb, blízkosť odvetví, čo spôsobuje riziko zámeny v zmysle § 15 ods. 2 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení. Na druhej strane, keďže blízkosť odvetví nebola preukázaná, odvolací senát usúdil, že používanie prihlasovanej ochrannej známky by oslabilo obchodný názov vedľajšieho účastníka alebo by ho neoprávnene využívalo v zmysle § 15 ods. 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení.
Po piate, pokiaľ ide o tvrdenie, ktoré žalobkyňa dovtedy neuviedla v pilotných konaniach a podľa ktorého mala na základe dohody o vymedzení zmluvné právo na používanie a zápis prihlasovanej ochrannej známky, odvolací senát v prvom rade uviedol, že dohoda o vymedzení nezaväzuje EUIPO, ale na zmluvné strany ju musí uplatniť príslušný súd členského štátu. V druhom rade usúdil, že žalobkyňa nepreukázala, že uvedená dohoda jej priznáva právo používať a zapisovať ochranné známky Európskej únie. V tejto súvislosti uviedol, že takéto práva jednak nevyplývajú z rozsudku Oberlandesgericht Düsseldorf a jednak, že ani za predpokladu, že by dohoda o vymedzení zahŕňala aj zápis ochranných známok, nebolo preukázané, že sa táto dohoda vzťahuje aj na ochranné známky Európskej únie.
Po šieste odvolací senát v podstate usúdil, že žalobkyňa ani nepreukázala, že určovací rozsudok, ktorého sa domáhala prostredníctvom protinávrhu na určenie práva na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), vyvoláva procesné účinky v tomto konaní, keďže taký rozsudok nezaväzuje vedľajšieho účastníka konania k tomu, aby vzal späť svoju námietku vznesenú pred EUIPO. Okrem toho odvolací senát poznamenal, že obsah uvedenej žaloby nemá vplyv na konanie v prejednávanej veci, keďže žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení (údajne uzavretá v roku 1990 a údajne potvrdená v roku 1992) jej priznáva právo na používanie a zápis ochranných známok Európskej únie, a že aj za predpokladu, že by dohoda o vymedzení zahŕňala aj zápis ochranných známok, nie je preukázané, že by zahŕňala územia predaja nachádzajúce sa mimo Nemecka alebo ochranné známky Európskej únie upravené až nariadením č. 40/94.
V dôsledku toho odvolací senát zamietol odvolanie a tým pádom vyhovel námietke založenej na obchodnom názve vedľajšieho účastníka konania.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
zaviazal EUIPO na náhradu trov konania.
EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Vedľajší účastník konania navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania, vrátane trov konania vedľajšieho účastníka konania.
Právny stav
[
omissis
]
O veci samej
Žalobkyňa uvádza štyri žalobné dôvody založené po prvé na porušení ustanovení článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 v spojení s § 15 ods. 2 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, po druhé na porušení ustanovení článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 v spojení s § 15 ods. 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, po tretie na porušení článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 a po štvrté v podstate na porušení ustanovení článku 70 nariadenia 2017/1001 v spojení s pravidlom 20 ods. 7 písm. c) nariadenia č. 2868/95 (teraz článok 71 ods. 1 delegovaného nariadenia 2018/625).
Žalobkyňa svojimi prvými tromi žalobnými dôvodmi tvrdí, že odvolací senát nesprávne vyložil ustanovenia článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 v spojení s § 15 ods. 2 a 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, keďže len neúplným spôsobom zohľadnil hmotnoprávne podmienky stanovené nemeckým právom. Svojím štvrtým žalobným dôvodom žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát porušil ustanovenia článku 70 nariadenia 2017/1001 v spojení s pravidlom 20 ods. 7 písm. c) nariadenia č. 2868/95, keďže sa pri posudzovaní jej žiadosti o prerušenie konania dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, čím došlo k zneužitiu právomoci.
Prvé tri žalobné dôvody, v rámci ktorých žalobkyňa rozvíja podobné tvrdenia, treba preskúmať spoločne.
O prvom, druhom a treťom žalobnom dôvode založených na porušení ustanovení článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 v spojení s § 15 ods. 2 a 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení
[
omissis
]
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva právo na zápis ochranných známok Európskej únie bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k nadbytočnému dôvodu napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého by ani za predpokladu, že by dohoda o vymedzení zahŕňala zápis ochranných známok, nebolo preukázané, že táto dohoda sa vzťahuje aj na ochranné známky Európskej únie.
Z toho vyplýva, že prvé tri žalobné dôvody založené na porušení ustanovení článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 v spojení s § 15 ods. 2 a 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení sa musia zamietnuť.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení ustanovení článku 70 nariadenia 2017/1001 v spojení s pravidlom 20 ods. 7 písm. c) nariadenia č. 2868/95
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že odvolací senát porušil ustanovenia článku 70 nariadenia 2017/1001 v spojení s pravidlom 20 ods. 7 písm. c) nariadenia č. 2868/95, keď rozhodol o zamietnutí jej žiadosti o prerušenie konania.
V tejto súvislosti odvolací senát po prvé v bodoch 38 a 39 napadnutého rozhodnutia konštatoval, že nie je dôvod na ďalšie pozastavenie, keďže cieľom protinávrhu na určenie práva podaného na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf) bolo iba určenie, nemohol teda viesť k tomu, že by vedľajší účastník konania bol povinný vziať svoju námietku späť.
Po druhé odvolací senát uviedol, že obsah žaloby nemá nijaký vplyv na toto konanie. V tejto súvislosti spresnil, že žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva právo na používanie a zápis ochranných známok, a že aj za predpokladu, že by dohoda o vymedzení zahŕňala aj zápis ochranných známok, nie je preukázané, že by sa táto dohoda uplatňovala na územia predaja nachádzajúce sa mimo Nemecka (body 34 až 37, 40 a 41 napadnutého rozhodnutia). Odvolací senát dodal, že žalobkyňa ani netvrdila, ani nepreukázala, že dohoda o vymedzení zahŕňa aj ochranné známky Európskej únie (bod 42 napadnutého rozhodnutia). Odvolací senát okrem toho poznamenal, že ďalšie dôvody, z ktorých by vyplývalo, že ďalšie prerušenie konania je vhodné, neboli uvedené odôvodneným spôsobom a v dôsledku toho zamietol návrh na prerušenie konania.
Žalobkyňa kritizuje všetky tieto úvahy, pričom tvrdí, že sú založené len na čiastočnom zohľadnení skutkových okolností, ktoré treba zohľadniť, na nezohľadnení významných aspektov nemeckého hmotného práva, ako aj na nezohľadnení účinku protinávrhu na určenie práva, ktorý podala. Úvaha odvolacieho senátu je celkovo nesprávna, pretože neberie do úvahy aspekty práv podnikov s rovnakým názvom ani protichodné správanie vedľajšieho účastníka konania a neobsahuje žiadne zváženie vzájomných záujmov účastníkov konania. Odvolací senát sa preto pri posudzovaní jej žiadosti o prerušenie konania údajne dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, čím sa dopustil zneužitia právomoci.
V prvom rade žalobkyňa konkrétne spresňuje, že konštatovanie odvolacieho senátu, podľa ktorého protinávrh na určenie práva podaný na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf) sa netýka povinnosti späťvzatia námietky, je nesprávne. Podľa nej má totiž určenie, ktorého sa domáhala, teda určenie skutočnosti, že je oprávnená požiadať o zápis prihlasovanej ochrannej známky, oveľa širší rozsah ako žaloba, ktorej cieľom je späťvzatie námietky. Z toho vyplýva, že ochrana proti riziku zámeny a ochrana dobrého mena, ktoré vedľajší účastník konania uplatňuje proti prihlasovanej ochrannej známke na základe svojho obchodného názvu, vzhľadom na nemecké právo relevantné v tejto súvislosti neexistujú a v dôsledku toho požadovaný určovací rozsudok rozhoduje priamo o dôvodnosti návrhu vedľajšieho účastníka konania zakázať jej v prejednávanej veci používanie prihlasovanej ochrannej známky.
V druhom rade sa žalobkyňa domnieva, že úvaha odvolacieho senátu, podľa ktorej ani netvrdila, ani nepreukázala, že dohoda o vymedzení zahŕňa aj ochranné známky Európskej únie, je nesprávna, keďže na podporu svojej žiadosti o prerušenie konania z 12. januára 2017 výslovne spresnila, že jej protinávrh na určenie práva sa tiež týka ochranných známok Európskej únie. Pritom o tom predložila dôkaz, keďže návrhy protinávrhu na určenie práva, vo svojom znení, t. j. „ochranné známky“, zahŕňajú ochranné známky Európskej únie. Okrem toho posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého dohoda o vymedzení nerieši jasným spôsobom otázku, či zahŕňa celé územie Európskej únie, nie je relevantná vzhľadom na to, že dohoda, ktorej cieľom je vylúčiť pravdepodobnosť zámeny v Nemecku tým, že v tomto členskom štáte rozdeľuje geografické priestory, v ktorých sa povoľuje používanie ochranných známok tvorených názvom, je tiež relevantná, pokiaľ ide o ochranné známky Európskej únie.
Po tretie žalobkyňa tvrdí, že záver odvolacieho senátu, podľa ktorého ani obsah žaloby nemá vplyv na toto konanie, je nesprávny. Ak rozhodnutie prijaté na základe protinávrhu na určenie práva preukáže, že žalobkyňa má právo podať žiadosť o zápis prihlasovanej ochrannej známky, používanie uvedenej ochrannej známky by nebolo „nepovolené“ podľa § 15 ods. 2 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, ani „bez oprávnených dôvodov“, ani vykonané „neoprávnene“ podľa § 15 ods. 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení. Protinávrh na určenie práva, ak by sa mu vyhovelo, by mal za následok, že sa s prihliadnutím na nové skutočnosti konečne rozhodne o dôvodnosti návrhu vedľajšieho účastníka konania zakázať jej používanie prihlasovanej ochrannej známky na základe § 15 ods. 2 a 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení. Naproti tomu predchádzajúce rozhodnutia, ktoré boli vydané v porovnateľných sporoch medzi účastníkmi konania, sú v prípade protinávrhu na určenie určitého práva irelevantné, keďže nové skutočnosti predložené v prejednávanej veci ešte nemohli byť v uvedených rozhodnutiach zohľadnené.
EUIPO a vedľajší účastník konania tieto tvrdenia spochybňujú.
Na úvod treba pripomenúť, že odvolací senát disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o prerušenie alebo neprerušenie konania. Pravidlo 20 ods. 7 písm. c) nariadenia č. 2868/95, uplatniteľné v konaniach pred odvolacím senátom podľa pravidla 50 ods. 1 uvedeného nariadenia, ilustruje túto širokú mieru voľnej úvahy, keď uvádza, že EUIPO môže prerušiť námietkové konanie, ak to okolnosti odôvodňujú. Prerušenie konania zostáva pre odvolací senát možnosťou, ku ktorej sa uchýli iba v prípade, ak to považuje za odôvodnené. Konanie pred odvolacím senátom teda nie je prerušené automaticky v nadväznosti na návrh jedného z účastníkov konania pred uvedeným senátom formulovaný v tomto zmysle [pozri rozsudok z 21. októbra 2015, Petco Animal Supplies Stores/ÚHVT – Gutiérrez Ariza (PETCO),
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
a citovanú judikatúru].
Okrem toho treba pripomenúť, že okolnosť, že odvolací senát disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o prerušenie konania, ktoré je pred ním vedené, neznamená, že by jeho posúdenie bolo vyňaté z preskúmania súdom Únie. Táto okolnosť však uvedené preskúmanie po vecnej stránke obmedzuje na overenie, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo zneužitiu právomoci (pozri rozsudok z 21. októbra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že odvolací senát pri výkone svojej voľnej úvahy týkajúcej sa prerušenia konania musí rešpektovať všeobecné zásady upravujúce spravodlivé konanie v rámci Únie práva. Pri tomto výkone preto musí zohľadniť nielen záujem účastníka konania, ktorého prihláška ochrannej známky Európskej únie je napádaná, ale aj záujem ostatných účastníkov konania. Rozhodnutie o prerušení alebo neprerušení konania musí byť výsledkom vyváženia predmetných záujmov (pozri rozsudok z 21. októbra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
a citovanú judikatúru).
Práve s prihliadnutím na tieto zásady treba preskúmať, či faktory, ktoré odvolací senát zohľadnil, umožnili tomuto senátu dospieť k záveru, že v prejednávanej veci nie je potrebné prerušiť konanie bez toho, aby sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia alebo zneužitia právomoci.
V tejto súvislosti po prvé odvolací senát v podstate usúdil, že cieľom protinávrhu na určenie práva je len určenie práva, a preto nemôže viesť k tomu, že vedľajší účastník konania by bol povinný vziať svoju námietku späť. Hoci toto konštatovanie nie je nesprávne, treba uviesť, že samo osebe nie je dostatočné na odôvodnenie zamietnutia návrhu na prerušenie konania. Ako totiž žalobkyňa správne tvrdí, ak rozhodnutie prijaté na základe návrhu na určenie preukáže, že má právo podať návrh na zápis ochranných známok odvodených z jej obchodného názvu, najmä slovného označenia Peek & Cloppenburg, odvolací senát by mal zohľadniť tento výsledok a mohol by tak dospieť k záveru, že žalobkyňa predložila dôkaz, že zápis prihlasovanej ochrannej známky nie je „nepovolený“ podľa § 15 ods. 2 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, ani „bez oprávnených dôvodov“, ani vykonaný „neoprávnene“ podľa § 15 ods. 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, čo by podľa nemeckého práva vylučovalo ochranu pred nebezpečenstvom zámeny. Z toho vyplýva, že hoci určenie, o ktoré sa snaží žalobkyňa, nemá za následok povinnosť vedľajšieho účastníka konania vziať späť svoje námietky a aj keď EUIPO nie je viazaný rozhodnutím Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), toto určenie je v každom prípade nutné zohľadniť v rámci uplatnenia ustanovení článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 v spojení s § 15 ods. 2 a 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, a v dôsledku toho aj v rámci zváženia dotknutých záujmov vo vzťahu k návrhu na prerušenie konania. Odvolací senát sa teda správne neobmedzil na konštatovanie, že protinávrh na určenie práva nemôže viesť k tomu, aby bol vedľajší účastník konania povinný vziať späť svoje námietky, ale následne zaujal stanovisko k dôsledkom, ktoré treba vyvodiť z obsahu žaloby podanej na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf) pre konanie v prejednávanej veci.
Po druhé, pokiaľ ide o rozsah dohody o vymedzení, treba na úvod konštatovať, že napadnuté rozhodnutie obsahuje vecné nepresnosti, keďže odvolací senát v bodoch 41 a 42 napadnutého rozhodnutia uviedol, že žalobkyňa netvrdí ani nepreukazuje, že by dohoda o vymedzení zahŕňala aj ochranné známky Európskej únie a že nebolo preukázané, že by sa táto dohoda vzťahovala aj na územia predaja nachádzajúce sa mimo Nemecka. Na rozdiel od toho, čo je uvedené v bode 42 napadnutého rozhodnutia, žalobkyňa totiž na jednej strane správne uvádza, že na podporu svojej žiadosti o prerušenie konania z 12. januára 2017 uviedla, že dohoda o vymedzení sa týka aj ochranných známok Európskej únie. V dôsledku toho odvolací senát nesprávne konštatoval, že žalobkyňa takéto tvrdenie neuviedla. Žalobkyňa okrem toho správne zdôrazňuje, že o tom predložila dôkaz, keďže návrhy uvedené v protinávrhu na určenia práva zahŕňajú vo svojom znení ochranné známky Európskej únie. Na druhej strane a takisto v súlade s argumentáciou žalobkyne treba uviesť, že úvaha odvolacieho senátu, podľa ktorej nie je preukázané, že dohoda o vymedzení sa vzťahuje aj na územia predaja, ktoré sa nachádzajú mimo Nemecka, je irelevantná, keďže toto konštatovanie neumožňuje nevyhnutne dospieť k záveru, že uvedená dohoda nezahŕňa ochranné známky Európskej únie. Nemožno totiž
a priori
vylúčiť, že účastníci konania sa dohodou o koexistencii snažia nájsť riešenie situácie, ktorej sa týka protinávrh na určenie práva, ktorý žalobkyňa podala na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), t. j. práva na zápis ochranných známok, najmä ochranných známok Európskej únie, s cieľom ich používania v regiónoch, ktoré sú žalobkyni v tejto zmluve pridelené, aj keď sa tieto regióny obmedzujú iba na jeden členský štát. Vzhľadom na to, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že dôkaz o riadnom používaní ochrannej známky Európskej únie nemusí nevyhnutne mať cezhraničný rozsah (rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, bod
), nemožno
a priori
vylúčiť, že strany uvedenej dohody sa snažia o zápis ochranných známok Európskej únie, hoci sa v okamihu zápisu a v súlade s dohodou používanie týchto ochranných známok Európskej únie predpokladá iba v jednom členskom štáte. Toto nesprávne posúdenie odvolacieho senátu by však viedlo k zrušeniu napadnutého rozhodnutia len za predpokladu, že preskúmanie pravdepodobnosti úspechu protinávrhu na určenie práva v konaní na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), ktoré tento odvolací senát vykonal, a jeho konštatovanie, že žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva právo používať a dať zapísať ochranné známky Európskej únie, by sa ukázali ako chybné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. novembra 2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, neuverejnený,
EU:T:2016:691
, body
a
).
V tejto súvislosti je užitočné pripomenúť, že pokiaľ ide o konanie začaté proti staršej ochrannej známke, na ktorom sa zakladá námietka, už bolo rozhodnuté, že
prima facie
analýza pravdepodobnosti úspechu v takomto konaní patrí do širokej miery voľnej úvahy priznanej odvolaciemu senátu, pripomenutej v bode 109 vyššie, a je odôvodnené účelom, ktorý spočíva v zabránení tomu, aby mohol byť prostriedok prerušenia použitý na účely prieťahov konania [rozsudok z 21. októbra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok zo 14. februára 2019, Beko/EUIPO – Acer (ALTUS),
T‑162/18
, neuverejnený,
EU:T:2019:87
, bod
]. Úspešnosť žaloby o neplatnosť je preto
prima facie
považovaná za málo pravdepodobnú, čo prináleží posúdiť odvolaciemu senátu, a preto sa vyváženie záujmov účastníkov konania nevyhnutne prikláňa k oprávnenému záujmu namietateľa získať bezodkladne rozhodnutie o tejto námietke (rozsudok z 21. októbra 2015, PETCO,
T‑664/13
,
EU:T:2015:791
, bod
).
V prejednávanej veci však zo skutočností uvedených v spise a z pripomienok žalobkyne nevyplýva, že sa odvolací senát dopustil akéhokoľvek nesprávneho posúdenia, keď sa v bodoch 34 až 41 napadnutého rozhodnutia v nadväznosti na
prima facie
analýzu pravdepodobnosti úspechu protinávrhu na určenie práva domnieval, že obsah uvedeného protinávrhu nemá vplyv na konanie v prejednávanej veci, keďže žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva práva na používanie a zápis ochranných známok Európskej únie.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, totiž skoršie rozhodnutia, ktoré sú uvedené v bode 13 vyššie a týkajú sa nemeckých ochranných známok žalobkyne, nie sú irelevantné, ale môžu slúžiť ako základ pre
prima facie
analýzu pravdepodobnosti úspešnosti protinávrhu na určenie práva. Ako správne tvrdí EUIPO, protinávrh na určenie práva, ktorý bol podaný na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), má teda v podstate za cieľ objasniť tie isté právne otázky, ktoré už boli s konečnou platnosťou posúdené v konaní na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf), Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf) a Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), konkrétne otázku, či dohoda o vymedzení priznáva žalobkyni právo na používanie a zápis ochranných známok Európskej únie.
Ako je uvedené v bode 99 vyššie, odvolací senát sa tým, že zohľadnil judikatúru v pilotných konaniach pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom, ako aj judikatúru v súbežných konaniach pred nemeckým súdmi [Oberlandesgericht Düsseldorf (Vyšší krajinský súd Düsseldorf) a Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor)], nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva právo na zápis ochranných známok Európskej únie.
Odvolací senát sa teda tým, že zohľadnil hmotnoprávne kritérium vyplývajúce z výrazov „bez povolenia“, „bez oprávnených dôvodov“ a „neoprávnene“ v zmysle § 15 ods. 2 a 3 zákona o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení, ako aj nové skutočnosti, ktoré v tejto súvislosti vzniesla žalobkyňa, najmä pokiaľ ide o údajné práva vyplývajúce z dohody o vymedzení, ako aj údajné práva spoločností s rovnakým názvom a údajné protichodné správanie vedľajšieho účastníka konania, nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva právo na zápis ochranných známok Európskej únie, čo umožňovalo v rámci
prima facie
analýzy pravdepodobnosti úspešnosti protinávrhu na určenie k záveru, že táto pravdepodobnosť nebola preukázaná.
Preto, hoci odvolací senát v bodoch 41 a 42 napadnutého rozhodnutia nesprávne usúdil, že žalobkyňa netvrdila ani nepreukázala, že dohoda o vymedzení zahŕňa aj ochranné známky Európskej únie, a že nebolo preukázané, že sa táto dohoda vzťahuje aj na územia predaja nachádzajúce sa mimo Nemecka, odvolací senát sa nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia ani zneužitia právomoci, keď v rámci pripomienok týkajúcich sa dohody o vymedzení a žiadostí o prerušenie konania (body 34 až 43 napadnutého rozhodnutia) usúdil, že obsah protinávrhu na určenie práva podaný na Landgericht Düsseldorf (Krajinský súd Düsseldorf) nemal žiadny vplyv na toto konanie a že žalobkyňa nepreukázala, že dohoda o vymedzení jej priznáva právo na používanie a zápis ochranných známok vrátane ochranných známok Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. novembra 2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA,
T‑217/15
, neuverejnený,
EU:T:2016:691
, body
a
).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že treba zamietnuť štvrtý žalobný dôvod, a teda aj žalobu v celom rozsahu.
[
omissis
]

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Peek & Cloppenburg KG (Düsseldorf) je povinná nahradiť trovy konania.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. mája 2020.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.