CELEX: 62019CJ0302
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2011/98/EL
Kolmandatest riikidest pärit ühtse loaga töötajate õigused
Artikkel 12
Õigus võrdsele kohtlemisele
Sotsiaalkindlustus
Liikmesriigi õigusnormid, mis jätavad perehüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel välja ühtse loa omaniku pereliikmed, kes ei ela selles liikmesriigis

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/98/EL kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtse menetluse ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiste õiguste kohta (
ELT 2011, L 343, lk 1
) artikli 12 lõike 1 punkti e.
Taotlus on esitatud Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS) (Itaalia sotsiaalkindlustusamet) ja WSi vahelises kohtuvaidluses peretoetuse taotluse rahuldamata jätmise üle ajavahemike eest, mil asjaomase isiku abikaasa ja lapsed elasid kolmandas riigis, mis on nende päritoluriik.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2011/98 põhjendustes 2, 19, 20, 24 ja 26 on märgitud:
„(2)
Euroopa Ülemkogu tõdes oma 15. ja 16. oktoobri 1999. aasta erakorralisel kohtumisel Tamperes vajadust ühtlustada kolmandate riikide kodanike riiki lubamise ja seal elamise tingimusi käsitlevat siseriiklikku õigust. Sellega seoses tõdeti ülemkogul eelkõige, et Euroopa Liit peaks tagama seaduslikult liikmesriikide territooriumil elavate kolmandate riikide kodanike õiglase kohtlemise ning et tuleks taotleda nendele kodanikele liidu kodanikega võrreldavate õiguste ja kohustuste andmist tõhusama integreerumispoliitika abil. Sellest tulenevalt palus Euroopa Ülemkogu võtta nõukogul komisjoni ettepanekute põhjal vastu asjakohased õigusaktid. Tamperes sõnastatud eesmärkide täitmise vajadust kinnitati ka Euroopa Ülemkogu poolt 10. ja 11. detsembri 2009. aasta kohtumisel vastu võetud Stockholmi programmis.
[…]
(19)
Kuna liidul ei ole asjakohaseid horisontaalseid õigusakte, võib kolmandate riikide kodakondsusega töötajate õiguste vahel olla erinevusi sõltuvalt liikmesriigist, kus nad töötavad, ja kodakondsusest. Selleks et arendada sidusat sisserändepoliitikat ning vähendada liidu kodanike ja liikmesriigis seaduslikult töötavate kolmandate riikide kodanike õiguste erinevust ning täiendada olemasolevat sisserände alast
acquis
’d, tuleks kehtestada ühised õigused ja eeskätt täpsustada valdkonnad, kus kolmandate riikide kodanikke, kellel veel ei ole pikaajalise elaniku staatust, käsitletakse võrdselt liikmesriigi kodanikega. Nende sätete eesmärk on kehtestada liidus ühtsed miinimumtingimused, tunnustada panust, mille kolmandate riikide kodanikud annavad liidu majandusse oma töö ja maksude maksmisega, ning vähendada kolmandate riikide kodanike võimalikust ekspluateerimisest tulenevat ebaõiglast konkurentsi liikmesriigi kodanike ja kolmandate riikide kodanike vahel. Ilma et see piiraks töösuhte tõlgendamist muudes liidu õigusnormides, peaks „kolmandast riigist pärit töötaja“ käesoleva direktiivi kohaselt tähendama kolmanda riigi kodanikku, kes on lubatud liikmesriigi territooriumile, elab seal seaduslikult ja kellele on antud luba töötada tasulise suhte raames siseriikliku õiguse või tava kohaselt.
(20)
Kõigil liikmesriikides seaduslikult elavatel ja töötavatel kolmandate riikide kodanikel peaks olema sihtliikmesriigi kodanikega vähemalt võrdsed õigused, st neid tuleks kohelda samamoodi kui vastuvõtva liikmesriigi kodanikke, sõltumata nende riiki lubamise esialgsest eesmärgist või alusest. Direktiivis loetletud valdkondades tuleks õigus võrdsele kohtlemisele anda mitte üksnes neile kolmandate riikide kodanikele, kes on liikmesriiki lubatud töötamise eesmärgil, vaid ka neile, kes on liikmesriiki lubatud muudel põhjustel ja kellele on antud juurdepääs liikmesriigi tööturule muude liidu või siseriiklike õigusnormide alusel, sealhulgas kolmandatest riikidest pärit töötajate pereliikmetele, kes on liikmesriiki lubatud nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ (perekonna taasühinemise õiguse kohta) ([
ELT 2003, L 251, lk 12
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224)]) kohaselt […].
[…]
(24)
Kolmandatest riikidest pärit töötajaid tuleks kohelda võrdsena ka sotsiaalkindlustuse vallas. Sotsiaalkindlustuse liigid on kindlaks määratud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruses (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta) ([
ELT 2004, L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72]). Sotsiaalkindlustuse valdkonnas võrdset kohtlemist käsitlevaid käesoleva direktiivi sätteid tuleks kohaldada ka töötajate suhtes, kes on lubatud liikmesriiki otse kolmandast riigist. Siiski ei tohiks käesoleva direktiiviga anda kolmandatest riikidest pärit töötajatele, kellel on piiriüleseid seoseid, ulatuslikumaid õigusi sotsiaalkindlustuse valdkonnas kui need, mis on ette nähtud kehtiva liidu õigusega. Lisaks sellele ei tohiks käesoleva direktiiviga anda õigusi olukordades, mis jäävad liidu õiguse reguleerimisalast välja, näiteks seoses kolmandas riigis elavate pereliikmetega. Käesolev direktiiv peaks andma õigused ainult nende pereliikmete suhtes, kes kolivad elama liikmesriigis asuva kolmanda riigi töötaja juurde seoses perekonna taasühinemisega, või nende pereliikmete suhtes, kes juba elavad koos kolmanda riigi töötajaga seaduslikult kõnealuses liikmesriigis.
[…]
(26)
Liidu õigusaktid ei piira liikmesriikide õigust korraldada oma sotsiaalkindlustussüsteeme. Kuna kõnealune valdkond on liidu tasandil ühtlustamata, kehtestavad liikmesriigid ise sotsiaalkindlustushüvitiste saamise tingimused ning selliste hüvitiste summa ja nende saamise ajavahemiku. Seda õigust kasutades peavad liikmesriigid siiski järgima liidu õigust.“
Direktiivi 2011/98 artikkel 1 „Sisu“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesoleva direktiiviga kehtestatakse
[…]
b)
liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise põhimõttest lähtuvad ühised õigused liikmesriigis seaduslikult elavatele kolmandatest riikidest pärit töötajatele, sõltumata sellest, millised olid nende töötajate asjaomasesse liikmesriiki lubamise esmased põhjused.
[…]“.
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„kolmanda riigi kodanik“ – isik, kes ei ole liidu kodanik [ELTL] artikli 20 lõike 1 tähenduses;
b)
„kolmandast riigist pärit töötaja“ – kolmanda riigi kodanik, kes on lubatud liikmesriigi territooriumile, elab seal seaduslikult ja kellele on antud luba selles liikmesriigis töötada tasulise suhte raames siseriikliku õiguse või tava kohaselt;
c)
„ühtne luba“ – liikmesriigi ametiasutuste väljastatud elamisluba, mis võimaldab kolmanda riigi kodanikul asjaomase liikmesriigi territooriumil töötamise eesmärgil seaduslikult elada;
[…]“.
Kõnealuse direktiivi artikli 3 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse
[…]
c)
kolmandate riikide kodanike suhtes, kes on liikmesriiki lubatud töö eesmärgil liidu või siseriikliku õiguse alusel.“
Direktiivi artikli 12 „Õigus võrdsele kohtlemisele“ kohaselt:
„1.   Artikli 3 lõike 1 punktides b ja c osutatud kolmandatest riikidest pärit töötajaid koheldakse võrdselt selle liikmesriigi kodanikega, kus nad elavad, järgmistes valdkondades:
[…]
e)
sotsiaalkindlustusliigid, mis on kindlaks määratud määrusega (EÜ) nr 883/2004;
[…]
2.   Liikmesriigid võivad võrdset kohtlemist piirata järgmiselt:
[…]
b)
piirates lõike 1 punkti e alusel kolmandatest riikidest pärit töötajatele antud õigusi, kuid mitte piirates neid õigusi nendele kolmandatest riikidest pärit töötajatele, kellel on töökoht või kes on töötanud vähemalt kuus kuud ja on registreeritud töötutena.
Lisaks võivad liikmesriigid otsustada, et lõike 1 punkti e ei kohaldata perehüvitiste osas nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel ei ole luba töötada liikmesriigis rohkem kui kuus kuud, nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on luba õpinguteks, või nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on lubatud töötada viisa alusel;
c)
lõike 1 punkti f alusel piirates selle kohaldamist maksusoodustuste osas nende juhtudega, kus kolmandast riigist pärit töötaja perekonnaliikmetel, kellele see töötaja soodustusi taotleb, on registreeritud või alaline elukoht asjaomases liikmesriigis;
[…]“.
Määruse nr 883/2004, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009 (
ELT 2009, L 284, lk 43
) (edaspidi „määrus nr 883/2004“), artikli 3 lõike 1 punktis j on nähtud ette, et seda määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad perehüvitisi. Sama määruse artikli 3 lõike 5 punkti a järgi ei kohaldata seda määrust sotsiaal- ega arstiabi suhtes.
Itaalia õigus
Eelotsusetaotlusest nähtub, et 13. märtsi 1988. aasta dekreetseadusega nr 69 – Sätted sotsiaalkindlustuse, sadamaüksuste haldamise parandamise kohta ning muud kiireloomulised sätted (decreto legge n. 69 – Norme in materia previdenziale, per il miglioramento delle Gestioni degli enti altre disposizioni urgenti) (
GURI
nr 61, 14.3.1988), mis kinnitati 13. mai 1988. aasta seadusena nr 153 (
GURI
nr 112, 14.5.1988) (edaspidi „seadus nr 153/1988“), kehtestati leibkonnatoetus, mille suurus sõltub leibkonda kuuluvate alla 18aastaste laste arvust ja leibkonna sissetulekust (edaspidi „leibkonnatoetus“).
Seaduse nr 153/1988 artikli 2 lõikes 6 on nähtud ette:
„Leibkond koosneb abikaasadest, välja arvatud juhul, kui tegemist on seaduslikult ja tegelikult lahus elava abikaasaga, ning lastest ja nendega […] võrdsustatud isikutest, kes on alla 18 aasta vanad, või kui lapsed on puude või füüsilise või vaimse vaeguse tõttu täielikult ja püsivalt võimetud tasustatud tööd tegema, siis ilma vanusepiiranguta. Leibkonda võivad laste ja nendega võrdsustatud isikutega samadel tingimustel kuuluda õed, vennad, õe- või vennalapsed ja lapselapsed, kes on alla 18 aasta vanad, või kui lapsed on puude või füüsilise või vaimse vaeguse tõttu täielikult ja püsivalt võimetud tasustatud tööd tegema, kui nad on isa ja emata orvud ning neil ei ole õigust toitjakaotuspensionile, siis ilma vanusepiiranguta.“
Seaduse nr 153/1988 artikli 2 lõike 6‑
bis
kohaselt ei kuulu selle seaduse tähenduses leibkonda kolmanda riigi kodaniku abikaasa ja lapsed ning nendega võrdsustatud isikud, kes ei ela Itaalia Vabariigi territooriumil, välja arvatud juhul, kui see riik, mille kodanik välismaalane on, tagab Itaalia kodanikele vastastikkuse alusel samaväärse kohtlemise või selle riigiga on sõlmitud perehüvitiste kohta rahvusvaheline leping.
Direktiiv 2011/98 võeti liikmesriigi õigusesse üle 4. märtsi 2014. aasta seadusandliku dekreediga nr 40 – Direktiivi [2011/98] rakendamine (decreto legislativo n. 40 – Attuazione della direttiva 2011/98/UE relativa a una procedura unica di domanda per il rilascio di un permesso unico che consente ai cittadini di Paesi terzi di soggiornare e lavorare nel territorio di uno Stato membro e a un insieme comune di diritti per i lavoratori di Paesi terzi che soggiornano regolarmente in uno Stato membro) (
GURI
nr°68, 22.3.2014) (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 40/2014“), millega kehtestati „ühtne tööluba“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
WS on kolmanda riigi kodanik, kellel on alates 9. detsembrist 2011 olnud töötamist võimaldav elamisluba ning alates 28. detsembrist 2015 on tal olnud seadusandlikule dekreedile nr 40/2014 vastav ühtne tööluba. Ajavahemikel jaanuarist kuni juunini 2014 ja seejärel alates juulist 2014 kuni juunini 2016 elasid tema abikaasa ja kaks last Sri Lankal, mis on nende päritoluriik.
Kuna INPS keeldus seaduse nr 153/1988 artikli 2 lõike 6‑
bis
alusel talle nende ajavahemike eest leibkonnatoetust maksmast, esitas WS Tribunale del lavoro di Alessandriale (Alessandria töökohus, Itaalia) kaebuse, milles ta väitis, et on rikutud direktiivi 2011/98 artiklit 12 ja et keeldumine on diskrimineeriv. Nimetatud kohus jättis tema kaebuse rahuldamata.
WS esitas selle kohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse Corte d’appello di Torinole (Torino apellatsioonikohus, Itaalia), kes rahuldas apellatsioonkaebuse, leides, et direktiivi 2011/98 artikkel 12 ei ole riigisisesesse õigusesse üle võetud ning et seaduse nr 153/1988 artikli 2 lõige 6‑
bis
ei ole selle direktiiviga kooskõlas.
INPS esitas kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud Corte suprema di cassazionele (Itaalia kassatsioonikohus), kus ta esitas üheainsa väite direktiivi 2011/98 artikli 12 ja seadusandliku dekreedi nr 40/2014 väära kohaldamise kohta.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus väidab, et põhikohtuasja lahendus sõltub direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e tõlgendamisest ja küsimusest, kas see säte eeldab, et kolmanda riigi kodaniku, kellel on ühtne luba ja seaduse nr 153/1988 artiklis 2 ette nähtud õigus saada leibkonnatoetust, pereliikmed kuuluvad seda hüvitist saavate pereliikmete hulka, hoolimata sellest, et nad elavad väljaspool Itaalia territooriumi.
Ta täpsustab sellega seoses, et seaduse nr 153/1988 artiklis 2 nimetatud leibkonda käsitatakse mitte üksnes leibkonnatoetuse arvutamise alusena, vaid ka leibkonnatoetuse saajana selle isiku kaudu, kes saab selle toetuse aluseks olevat palka või pensioni. Viimati nimetatu on täiendav rahaline toetus, mida saavad eelkõige kõik Itaalia territooriumil tegutsevad töötajad, tingimusel et nad kuuluvad leibkonda, mille sissetulek ei ületa kindlaksmääratud künnist. Ajavahemikul 1. juulist 2018 kuni 30. juunini 2019 oli selle toetuse maksimumsumma 137,50 eurot kuus aastatulu eest, mis ei ületanud 14541,59 eurot. Toetuse maksab välja tööandja koos töötasuga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et Corte suprema di cassazionel (kassatsioonikohus) on juba olnud võimalus rõhutada oma kohtupraktikas leibkonnatoetuse kaks-ühes-olemust. See toetus, mis on seotud leibkonna sissetulekuga ja mille eesmärk on tagada piisav sissetulek peredele, kellel seda ei ole, kuulub esiteks sotsiaalkindlustushüvitiste hulka. Selle sotsiaalkindlustussüsteemi üldnormide kohaselt, kuhu kõnealune toetus kuulub, on töötajate perekondade kaitse tagatud tehtud tööga seotud lisatasuga. Leibkonnatasu rahastatakse kõikide tööandjate tasutud kindlustusmaksetest, millele lisandub riigi poolt tehtav juurdemakse, ja seda maksab tööandja, kes teeb seda ettemaksena ja kellel on lubatud teha tasumisele kuuluva sissemaksega tasaarvestus. Teiseks kuulub see toetus sotsiaalabi valdkonda, kuna arvesse võetavat sissetulekupiiri tõstetakse vajaduse korral selleks, et kaitsta puudega või kehalise või vaimse vaegusega isikuid või alaealisi, kellel on püsivaid raskusi eakohaste ülesannete täitmisega. Igal juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tegemist meetmega, mis kuulub direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et leibkonna liikmed on toetuse süsteemis olulise tähtsusega ja neid käsitatakse toetuse saajatena. Võttes siiski arvesse asjaolu, et seaduses on leibkonna moodustavad pereliikmed nimetatud sellise rahalise hüvitise saajateks, mida on õigus saada selle toetuse aluseks oleva hüvitise saajal, tekib kohtul küsimus, kas direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktiga e on vastuolus niisugune säte nagu seaduse nr 153/1988 artikli 2 lõige 6‑
bis
. Eelkõige kahtleb ta selle direktiivi tõlgendamises, arvestades nimetatud direktiivi põhjendustes 20 ja 24 esitatud eesmärke.
Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2011/98] artikli 12 lõike 1 punkti e ning põhimõtet, et ühtse elamis- ja tööloaga isikuid ning liikmesriigi enda kodanikke peab kohtlema võrdselt, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt jäetakse erinevalt sellest, mis on ette nähtud liikmesriigi kodanikele, kolmandast riigist pärit ja ühtse loaga töötaja pereliikmed leibkonnatoetuse kindlaksmääramisel leibkonna liikmete arvestusest välja, kui nad elavad oma kodumaal kolmandas riigis?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sotsiaalkindlustushüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel ei võeta arvesse selle direktiivi artikli 2 punkti c tähenduses ühtse loa omaniku pereliikmeid, kes elavad mitte selle liikmesriigi territooriumil, vaid kolmandas riigis, samas kui nimetatud liikmesriigi kodaniku pereliikmeid, kes elavad kolmandas riigis, võetakse arvesse.
Olgu märgitud, et nagu on kirjas direktiivi 2011/98 põhjenduses 26, ei piira liidu õigus liikmesriikide pädevust korraldada oma sotsiaalkindlustusskeeme. Kui valdkond on liidu tasandil ühtlustamata, kehtestab iga liikmesriik ise sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused ning selliste hüvitiste suuruse ja andmise ajavahemiku. Selle pädevuse teostamisel peavad liikmesriigid siiski järgima liidu õigust (vt selle kohta 5. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Elchinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, punkt
).
Selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punkt e koostoimes direktiivi artikli 3 lõike 1 punktiga c kohustab liikmesriike tagama määrusega nr 883/2004 kindlaks määratud sotsiaalkindlustusliikide osas võrdse kohtlemise kolmandate riikide kodanikele, kes on liikmesriiki lubatud töö eesmärgil liidu või liikmesriigi õiguse alusel. Nii on see aga kolmanda riigi kodaniku puhul, kellel on ühtne luba direktiivi 2011/98 artikli 2 punkti c tähenduses, kuivõrd selle sätte kohaselt võimaldab see luba niisugusel kodanikul loa väljastanud liikmesriigi territooriumil seal töötamiseks seaduslikult elada (vt selle kohta 21. juuni 2017. aasta kohtuotsus Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punkt
).
Direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 2 punkti b esimese lõigu kohaselt võivad liikmesriigid siiski piirata selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punkti e alusel kolmandatest riikidest pärit töötajatele antud õigusi, kuid mitte nende osas, kellel on töökoht või kes on töötanud vähemalt kuus kuud ja on registreeritud töötuna. Lisaks võivad liikmesriigid nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti b teise lõigu kohaselt otsustada, et selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punkti e ei kohaldata perehüvitiste osas nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel ei ole luba töötada liikmesriigis rohkem kui kuus kuud, nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on luba õpinguteks, või nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on lubatud töötada viisa alusel (21. juuni 2017. aasta kohtuotsus Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punkt
).
Nii on ka direktiivis 2011/98 sarnaselt nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivile 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (
ELT 2004, L 16, lk 44
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272) nähtud teatavatele kolmandate riikide kodanikele ette õigus võrdsele kohtlemisele, mis on üldreegel, ja on loetletud erandid sellest õigusest, mida liikmesriigid võivad kehtestada ja mida tuleb tõlgendada kitsalt. Nendele eranditele saab seega tugineda üksnes siis, kui asjasse puutuva liikmesriigi asutus, kes on pädev direktiivi rakendama, on selgelt öelnud, et neile eranditele võib tugineda (21. juuni 2017. aasta kohtuotsus Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punkt
).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et ühestki direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktiga e antud õigustest tehtud erandist, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 12 lõikes 2, ei tulene liikmesriikidele võimalust jätta õigusest võrdsele kohtlemisele ilma töötaja, kellel on ühtne luba ja kelle pereliikmed elavad mitte asjaomase liikmesriigi territooriumil, vaid kolmandas riigis. Vastupidi – artikli 12 lõike 1 punkti e selgest sõnastusest, mida on korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, tuleneb, et niisugusel töötajal peab olema õigus võrdsele kohtlemisele.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 2 punktis c on sätestatud, et liikmesriigid võivad maksusoodustuste osas näha ette võrdse kohtlemise piiranguid, piirates selle kohaldamist juhtudega, kui kolmandast riigist pärit töötaja pereliikmetel, kellele see töötaja soodustusi taotleb, on registreeritud või alaline elukoht asjaomases liikmesriigis, siis sotsiaalkindlustushüvitiste osas ei ole sellist erandit ette nähtud. Seega ilmneb, et liidu seadusandja ei kavatsenud jätta ühtse loa omanikku, kelle pereliikmed ei ela asjaomase liikmesriigi territooriumil, ilma direktiivis 2011/98 ette nähtud õigusest võrdsele kohtlemisele, ning ta täpsustas, millistel juhtudel võivad liikmesriigid seda õigust sel põhjusel piirata.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole kindel selles, kuidas tõlgendada direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e, lähtudes selle direktiivi põhjendustest 20 ja 24, siis tuleb tõdeda, et direktiivi 2011/98 põhjenduses 20 on märgitud, et õigus võrdsele kohtlemisele peab olema tagatud mitte üksnes neile kolmandate riikide kodanikele, kes on liikmesriiki lubatud töötamise eesmärgil, vaid ka neile, kes on liikmesriiki lubatud muudel põhjustel, sealhulgas pereliikmetele, kes on liikmesriiki lubatud direktiivi 2003/86 kohaselt, ja kellele on seejärel antud luba seal töötada muude liidu või riigisiseste õigusnormide alusel.
Siiski tuleb esiteks märkida, et direktiivi 2011/98 põhjenduse 20 sõnastusest nähtub, et viidates loetelule kolmandate riikide kodanikest, kes on riiki lubatud muudel põhjustel kui töötamine ja kellele on seejärel antud luba seal töötada muude liidu või riigisiseste õigusnormide alusel, on selle direktiivi eesmärk – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 53 sisuliselt märkis – just see olukord, kus kolmandast riigist pärit ühtse loaga töötaja pereliikmetel on vahetult õigus selle direktiivi artiklis 12 ette nähtud võrdsele kohtlemisele. Nimelt antakse see õigus neile isikutele kui töötajatele, kuigi nende vastuvõtvasse liikmesriiki saabumise tingis asjaolu, et nad olid kolmandast riigist pärit töötaja pereliikmed.
Teiseks, mis puudutab direktiivi 2011/98 põhjendust 24, siis tuleb märkida, et sellega soovitakse eelkõige täpsustada, et peale vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise ei anna see direktiiv ise ühtse loaga kolmandate riikide kodanikele õigusi sotsiaalkindlustuse valdkonnas. Järelikult, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 55 märkis, ei kohusta see iseenesest liikmesriike maksma sotsiaalkindlustushüvitisi pereliikmetele, kes ei ela vastuvõtvas liikmesriigis. Igal juhul tuleb märkida, et selle põhjenduse ja eelkõige selle viimase lause sisu ei ole korratud üheski selle direktiivi sättes.
Liidu õigusakti preambulil ei ole aga siduvat õigusjõudu ja sellele ei saa tugineda ei asjaomase akti sätetest kõrvalekaldumiseks ega nende sätete selliseks tõlgendamiseks, mis on nende sõnastusega ilmselgelt vastuolus (vt selle kohta 19. novembri 1998. aasta kohtuotsus Nilsson jt,
C‑162/97
,
EU:C:1998:554
, punkt
, ja 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Puppinck jt vs. komisjon,
C‑418/18 P
,
EU:C:2019:1113
, punkt
).
Järelikult ei saa nendest põhjendustest järeldada, et direktiivi 2011/98 tuleb tõlgendada nii, et ühtse loa omanik, kelle pereliikmed elavad mitte asjaomase liikmesriigi territooriumil, vaid kolmandas riigis, jäetakse ilma selles direktiivis ette nähtud õigusest võrdsele kohtlemisele.
Lisaks, kuna INPS ja Itaalia valitsus väidavad, et sellise ühtse loa omaniku välistamine, kelle pereliikmed ei ela asjaomase liikmesriigi territooriumil, on kooskõlas direktiiviga 2011/98 taotletava integratsioonieesmärgiga, sest integratsioon eeldab viibimist sellel territooriumil, siis tuleb tõdeda, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 62 ja 63 märkis, tuleneb eelkõige selle direktiivi põhjendustest 2, 19 ja 20 ning artikli 1 lõike 1 punktist b, et selle direktiiviga soovitakse edendada kolmanda riigi kodanike integratsiooni, tagades neile võrdne kohtlemine ühiste õiguste kaudu, mis põhinevad vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdsel kohtlemisel. Lisaks on nimetatud direktiivi eesmärk kehtestada liidus ühtsed miinimumtingimused, tunnustada panust, mille kolmandate riikide kodanikud annavad liidu majandusse oma töö ja maksude maksmisega, ning vähendada kolmandate riikide kodanike võimalikust ekspluateerimisest tulenevat ebaõiglast konkurentsi liikmesriigi kodanike ja kolmandate riikide kodanike vahel.
Sellest järeldub, et vastupidi INPSi ja Itaalia valitsuse väidetele ei saa olla nende eesmärkidega kooskõlas see, kui ühtse loa omanik jäetakse ilma õigusest võrdsele kohtlemisele, kui ajavahemikul, mis võib olla ajutine, nagu nähtub põhikohtuasja asjaoludest, ei ela tema pereliikmed asjaomase liikmesriigi territooriumil.
INPS ja Itaalia valitsus väidavad veel, et ühtse loa omaniku, kelle pereliikmed ei ela asjaomase liikmesriigi territooriumil, ilma jätmist direktiivis 2011/98 ette nähtud õigusest võrdsele kohtlemisele kinnitab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määruse (EL) nr 1231/2010, millega laiendatakse määrust nr 883/2004 ja määrust (EÜ) nr 987/2009 kolmandate riikide kodanikele, keda nimetatud määrused veel ei hõlma üksnes nende kodakondsuse tõttu (
ELT 2010, L 344, lk 1
), artikkel 1, milles on nähtud ette, et määrust nr 883/2004 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrust (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (
ELT 2009, L 284, lk 1
), kohaldatakse kolmandate riikide kodanike suhtes, keda nimetatud määrused veel ei hõlma üksnes nende kodakondsuse alusel, samuti nende pereliikmete ning nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes, tingimusel et nad elavad seaduslikult liikmesriigi territooriumil ja on olukorras, mis ei ole igas aspektis piiratud üheainsa liikmesriigiga.
Kuigi määruse nr 1231/2010 artikli 1 eesmärk – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 58 ja 59 sisuliselt märkis – on anda liikmesriigi territooriumil elavatele ja selles määruses osutatud olukorras olevatele kolmanda riigi kodaniku pereliikmetele otsesõnu õigus võrdsele kohtlemisele, ei saa sellest siiski kuidagi järeldada, et liidu seadusandja kavatses jätta ühtse loa omaniku, kelle pereliikmed ei ela asjaomase liikmesriigi territooriumil, ilma direktiivis 2011/98 ette nähtud õigusest võrdsele kohtlemisele.
Vastupidi sellele, mida väidavad INPS ja Itaalia valitsus, ei saa sellise ilmajätmise aluseks olla ka üksnes asjaolu, et pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike puhul, kellel on privilegeeritud staatus, on direktiivi 2003/109 artikli 11 lõikes 2 liikmesriikidele ette nähtud võimalus piirata võrdset kohtlemist sotsiaalkindlustuse osas juhtudega, kui pereliikmetel on registreeritud või alaline elukoht nende territooriumil. Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 26, tuleb direktiivis 2011/98 ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõttest tehtavaid erandeid tõlgendada kitsalt. Direktiivi 2003/109 artikli 11 lõikes 2 sätestatud erandit ei ole aga direktiivis 2011/98 ette nähtud. Seetõttu ei saa nõustuda sellega, et direktiivis 2011/98 sätestatud erandeid tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab täiendavat erandit üksnes põhjusel, et see esineb mõnes muus teiseses õigusaktis.
Sellest järeldub, et kui direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 2 punktis b ette nähtud eranditest ei tulene teisiti, ei saa liikmesriik keelduda sotsiaalkindlustushüvitise maksmisest või vähendada seda õigust ühtse loa omanikule põhjusel, et tema pereliikmed või mõned neist elavad mitte selle liikmesriigi territooriumil, vaid kolmandas riigis, kuna ta annab seda hüvitist oma kodanikele, sõltumata nende pereliikmete elukohast.
Põhikohtuasja puhul tuleb esiteks tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ise märgib, et leibkonnatoetus on eelkõige sotsiaalkindlustushüvitis, mis kuulub direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse. Nimelt on selle kohtu esitatud andmete kohaselt tegemist rahalise hüvitisega, mida antakse seaduses määratletud olukorra alusel, taotleja isiklikke vajadusi konkreetselt hindamata ja mis on mõeldud pere kulude katteks. Niisugune hüvitis on sotsiaalkindlustushüvitis, mis kuulub määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punktis j nimetatud perehüvitiste hulka (vt selle kohta 21. juuni 2017. aasta kohtuotsus Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punktid
–
).
Teiseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle toetuse summa arvutamise alus on leibkond. Sellega seoses väidavad INPS ja Itaalia valitsus, et nende pereliikmete arvesse võtmata jätmine, kes ei ela Itaalia Vabariigi territooriumil, mõjutab üksnes seda summat, kuna see on null, nagu INPS kohtuistungil täpsustas, kui kõik pereliikmed elavad väljaspool riigi territooriumi.
Tuleb aga märkida, et nii leibkonnatoetuse maksmata jätmine kui ka selle summa vähendamine sõltuvalt sellest, kas kõik pereliikmed või mõned neist ei ela Itaalia Vabariigi territooriumil, on vastuolus direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e sätestatud õigusega võrdsele kohtlemisele, kuna need kujutavad endast ühtse loa omanike ja Itaalia kodanike erinevat kohtlemist.
Vastupidi sellele, mida väidab ka INPS, ei saa sellist erinevat kohtlemist õigustada asjaoluga, et ühtse loa omanikud ja vastuvõtva liikmesriigi kodanikud on erinevas olukorras nende seotuse tõttu selle liikmesriigiga, kuna selline õigustus on vastuolus direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktiga e, mis vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 34 korratud eesmärkidele näeb ette nende võrdse kohtlemise sotsiaalkindlustuse valdkonnas.
Samuti, nagu tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, INSP ja Itaalia valitsuse väidetud võimalikud raskused toetuse saajate olukorra kontrollimisel seoses leibkonnatoetuste andmise tingimustega, kui pereliikmed ei ela asjaomase liikmesriigi territooriumil, ei õigusta ebavõrdset kohtlemist (vt analoogia alusel 26. mai 2016. aasta kohtuotsus Kohll ja Kohll-Schlesser,
C‑300/15
,
EU:C:2016:361
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kolmandaks rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et riigisisese õiguse kohaselt peetakse leibkonna liikmeid leibkonnatoetuse saajateks. Siiski ei saa sel põhjusel keelduda sellise toetuse maksmisest ühtse loa omanikule, kelle pereliikmed ei ela Itaalia Vabariigi territooriumil. Nimelt, kui leibkonna liikmed saavad kõnealust toetust, mis on ise perehüvitise ese, siis nähtub selle kohtu esitatud andmetest, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 18 ja 19, et seda toetust makstakse töötajale või pensionärile, kes on samuti leibkonna liige.
Sellest järeldub, et direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktiga e on vastuolus niisugune säte nagu seaduse nr 153/1988 artikli 2 lõige 6‑
bis
, mille kohaselt ei kuulu selle seaduse tähenduses leibkonda kolmanda riigi kodaniku abikaasa ja lapsed ning nendega võrdsustatud isikud, kes ei ela Itaalia Vabariigi territooriumil, välja arvatud juhul, kui see riik, mille kodanik välismaalane on, tagab Itaalia kodanikele vastastikkuse alusel samaväärse kohtlemise või selle riigiga on sõlmitud perehüvitiste kohta rahvusvaheline leping.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sotsiaalkindlustushüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel ei võeta arvesse selle direktiivi artikli 2 punkti c tähenduses ühtse loa omaniku pereliikmeid, kes elavad mitte selle liikmesriigi territooriumil, vaid kolmandas riigis, samas kui nimetatud liikmesriigi kodaniku pereliikmeid, kes elavad kolmandas riigis, võetakse arvesse.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/98/EL kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtse menetluse ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiste õiguste kohta artikli 12 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sotsiaalkindlustushüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel ei võeta arvesse selle direktiivi artikli 2 punkti c tähenduses ühtse loa omaniku pereliikmeid, kes elavad mitte selle liikmesriigi territooriumil, vaid kolmandas riigis, samas kui nimetatud liikmesriigi kodaniku pereliikmeid, kes elavad kolmandas riigis, võetakse arvesse.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.