CELEX: 62019CJ0572
Žalba
Državne potpore
Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti
Preporuka 2003/361/EZ
Odluka odbora za validaciju Europske komisije o kvalifikaciji mikro, malih i srednjih poduzetnika (MSP)
Odluka 2012/838/EU, Euratom
Prilog
Točke 1.2.6. i 1.2.7.
Zahtjev za preispitivanje
Uredba (EZ) br. 58/2003
Članak 22.
Nepostojanje upravne žalbe
Povezanost zahtjeva za preispitivanje i upravne žalbe
Odbijanje statusa MSP‑a unatoč formalnom ispunjenju kriterija iz Preporuke 2003/361
Pravna sigurnost
Legitimna očekivanja
Poteškoće s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi
Nepostojanje

Društvo European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 22. svibnja 2019., Ertico – ITS Europe/Komisija (T‑604/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2019:348
), kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke od 18. kolovoza 2015. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) koju je donio odbor za validaciju utvrđen u točki 1.2.7. Priloga Odluci Komisije 2012/838/EU, Euratom od 18. prosinca 2012. o usvajanju pravila s ciljem osiguranja dosljedne provjere postojanja i pravnog statusa sudionika, kao i njihovih poslovnih i financijskih sposobnosti, u neizravnim aktivnostima koje dobivaju potporu u obliku bespovratnih sredstava na temelju Sedmog okvirnog programa Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti i na temelju Sedmog okvirnog programa Europske zajednice za atomsku energiju za aktivnosti u području nuklearnih istraživanja i osposobljavanja (
SL 2012., L 359, str. 45
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 62., str. 267.; u daljnjem tekstu: Odbor za validaciju), u dijelu u kojem se tom odlukom zaključuje da se žalitelja nije moglo kvalificirati kao mikro, malog ili srednjeg poduzetnika u smislu Preporuke Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikro, malih i srednjih poduzetnika (
SL 2003., L 124, str. 36
.) (u daljnjem tekstu: Preporuka o MSP‑ovima).
Pravni okvir
Uredba (EZ) br. 58/2003
Članak 22. Uredbe Vijeća (EZ) br. 58/2003 od 19. prosinca 2002. o utvrđivanju statusa izvršnih agencija kojima se povjeravaju određene zadaće u vezi s upravljanjem programima Zajednice (
SL 2003., L 11, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 83.), naslovljen „Zakonitost akata”, glasi:
„1.   Bilo koji akt izvršne agencije koja prouzroči štetu trećoj strani osoba koju se to tiče izravno ili pojedinačno ili pak država članica može uputiti [Europskoj] komisiji na preispitivanje zakonitosti.
Upravne žalbe upućuju se Komisiji unutar mjesec dana od dana kada je zainteresirana strana ili dotična država članica saznala za akt koji osporava.
Nakon saslušavanja argumenata koje je navela zainteresirana strana ili država članica te argumenata koje je navela izvršna agencija Komisija donosi odluku o upravnoj žalbi unutar dva mjeseca od datuma kada je ona podnesena. Ne dovodeći u pitanje obvezu Komisije da svoju odluku pismeno obrazloži, ako Komisija ne odgovori unutar roka, to se smatra prešutnim odbijanjem upravne žalbe.
2.   Komisija na vlastitu inicijativu preispituje bilo koju radnju izvršne agencije. Nakon saslušavanja argumenata koje je podnijela izvršna agencija Komisija donosi odluku unutar dva mjeseca od dana kada je pokrenula postupak preispitivanja.
3.   U slučaju kada je akt upućen Komisiji u skladu sa stavcima 1. i 2., Komisija može suspendirati provođenje akta ili propisati privremene mjere. U konačnoj odluci Komisija može potvrditi akt izvršne agencije ili odlučiti da ga agencija mora djelomično ili u cijelosti izmijeniti.
4.   Izvršne agencije moraju u razumnom roku poduzeti mjere kako bi se uskladile s odlukom Komisije.
5.   Zahtjev za poništenje izričite ili prešutne odluke Komisije o odbijanju upravne žalbe može se podnijeti Sudu [Europske unije] u skladu s člankom [263. UFEU‑a].”
Preporuka o MSP‑ovima
Na temelju uvodnih izjava 9. i 12. Preporuke o MSP‑ovima:
„(9)
Kako bi se bolje uvidjela gospodarska stvarnost MSP‑ova i iz te kvalifikacije isključile skupine poduzetnika čija gospodarska moć nadilazi onu MSP‑a, valja razlikovati različite vrste poduzetnika, s obzirom na to jesu li oni samostalni, drže li udjele koji ne uključuju vladajući položaj (partnerski poduzetnici) ili jesu li povezani s drugim poduzetnicima. Zadržava se prag naveden u [Preporuci Komisije 96/280/EZ od 3. travnja 1996. o definiciji malih i srednjih poduzetnika (
SL 1996., L 107, str. 4
.)] u visini od 25 % udjela u kapitalu ispod kojeg se neki poduzetnik smatra samostalnim.
[…]
(12)
Potrebno je, u nekim slučajevima, također uzeti u obzir postojeće odnose između poduzetnika preko fizičkih osoba kako bi se osiguralo da samo oni poduzetnici kojima su doista potrebne povlastice koje za MSP proizlaze iz različitih pravila ili mjerila u njihovu korist doista i imaju koristi od njih. Kako bi se strogo ograničilo ispitivanje tih situacija, valja suziti uzimanje u obzir tih odnosa na slučajeve društava koja obavljaju djelatnost na istom relevantnom tržištu ili na susjednim tržištima pozivajući se, kad je potrebno, na Komisijinu definiciju predmetnog tržišta u Obavijesti Komisije o utvrđivanju mjerodavnog tržišta za potrebe prava tržišnog natjecanja [Unije] [(
SL 1997., C 372, str. 5
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 18.)].” [neslužbeni prijevod]
U članku 1. stavku 1. te preporuke određuje se:
„Ova preporuka odnosi se na definiciju [MSP‑ova] koja se koristi u politikama [Unije] koje se primjenjuju unutar [Europske unije] i Europskoga gospodarskog prostora [(EGP)].”
Člankom 1. Priloga navedenoj preporuci, naslovljenim „Poduzetnik”, predviđa se:
„Poduzetnik je svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, bez obzira na njegov pravni oblik. To uključuje, posebno, samozaposlene osobe i obiteljske poduzetnike koji se bave obrtom ili drugim djelatnostima te partnerstva ili udruženja koja redovito obavljaju gospodarsku djelatnost.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 2. stavkom 1. Priloga istoj preporuci, naslovljenim „Broj zaposlenika i financijski pragovi koji definiraju kategorije poduzetnika”, određuje se:
„Kategorija [MSP‑ova] sastoji se od poduzetnika koji imaju manje od 250 zaposlenih i godišnji promet koji ne premašuje 50 milijuna eura ili godišnju bilancu koja ne premašuje 43 milijuna eura.” [neslužbeni prijevod]
Članak 3. Priloga Preporuci o MSP‑ovima, naslovljen „Vrste poduzetnika koje se uzimaju u obzir pri izračunu broja osoblja i financijskih iznosa”, glasi:
„1.   ‚Samostalni poduzetnik’ je svaki poduzetnik koji se ne smatra partnerskim poduzetnikom u smislu stavka 2. ili povezanim poduzetnikom u smislu stavka 3.
2.   ‚Partnerski poduzetnici’ su svi poduzetnici koji nisu razvrstani pod povezane poduzetnike u smislu stavka 3., a između kojih postoji sljedeća veza: poduzetnik (uzlazni poduzetnik) posjeduje, samostalno ili zajedno s jednim ili više povezanih poduzetnika u smislu stavka 3., 25 % ili više kapitala ili glasačkih prava drugog poduzetnika (silazni poduzetnik).
[…]
3.   ‚Povezani poduzetnici’ su poduzetnici između kojih postoji neki od sljedećih odnosa:
(a)
jedan poduzetnik ima većinu glasačkih prava dioničara ili članova u drugom poduzetniku;
(b)
jedan poduzetnik ima pravo imenovati ili smijeniti većinu članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela u drugom poduzetniku;
(c)
jedan poduzetnik ima pravo ostvarivati vladajući utjecaj na drugog poduzetnika prema ugovoru sklopljenome s tim poduzetnikom ili prema odredbi njegovog statuta;
(d)
jedan poduzetnik koji je dioničar ili član u drugom poduzetniku sâm kontrolira većinu glasačkih prava dioničara ili članova u tom poduzetniku prema sporazumu s drugim dioničarima ili članovima poduzetnika.
[…]” [neslužbeni prijevod]
Odluka 2012/838
U skladu s točkom 1.2.6. Priloga Odluci 2012/838, naslovljenom „Administrativno preispitivanje potvrda”:
„1.
Prije svakog zahtjeva za preispitivanje podnositelj zahtjeva traži potvrdu rezultata potvrđivanja.
2.
Imenovani [zastupnik] dotičnog pravnog subjekta (LEAR) može podnijeti zahtjeve za preispitivanje potvrda pisanim putem izravno nadležnoj službi za validaciju pri čemu se ne zahtijevaju nikakve druge formalnosti.
Zahtjevi za preispitivanje koje podnese strana na koju se potvrda ne odnosi odbijaju se.
3.
Službe za validaciju prihvaćaju primitak zahtjeva za preispitivanje. Uredno obavješćuju dotičnu stranu o odluci. U slučaju odbijanja, navode se razlozi.
Zahtjev za preispitivanje potvrde ne suspendira potvrdu, koja ostaje na snazi do razvrgnuća. Ovaj postupak administrativnog preispitivanja ne dovodi u pitanje prava podnositelja zahtjeva na žalbu pred Europskim ombudsmanom ili Sudom Europske unije.”
Toj točki 1.2.6. dodana je bilješka u kojoj se navodi:
„Akti o izvršnoj agenciji mogu se uputiti Komisiji na preispitivanje njihove zakonitosti na temelju članka 22. Uredbe (EZ) [br. 58/2003].”
U točki 1.2.7. Priloga toj odluci, naslovljenoj „Odbor za validaciju”, određuje se:
„Opće uprave i izvršne agencije Europske komisije koje provode [Sedmi okvirni program Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.)] osnivaju međuresorni odbor za potrebe koordinacije (dalje u tekstu: odbor za validaciju) i imenuju svojeg predstavnika u tom odboru. Službe za validaciju sudjeluju u odboru za validaciju bez prava glasa i osiguravaju tajništvo odbora za validaciju pod nadzorom predsjedatelja odbora za validaciju. Komisija utvrđuje poslovnik za postupke koordinacije uključujući registar zajedničkih praksa.
Ako podnositelj zahtjeva podnese nadležnim službama za validaciju zahtjev za preispitivanje u skladu s gornjom točkom 1.2.7., te službe zahtjev upućuju odboru za validaciju. Odbor za validaciju preispituje i odlučuje o upućenim slučajevima potvrđivanja pravnog subjekta. Odbor za validaciju nema ovlasti postupati sa slučajevima koji se odnose na provjeru financijske sposobnosti.”
Okolnosti spora
Činjenična osnova spora iznesena je u točkama 1. do 10. pobijane presude te ju je za potrebe ovog postupka moguće sažeti na sljedeći način.
Žalitelj je zadružno društvo s ograničenom odgovornošću osnovano 1991. u skladu s belgijskim pravom. Pruža višesektorsku platformu privatnim i javnim dionicima sektora pametnih sustava i usluga prijevoza. U skladu s njegovim statutom predmet njegova poslovanja jest poticati, promicati i pružati podršku za koordinaciju uvođenja napredne prometne telematike u europsku prometnu infrastrukturu.
Za žalitelja se od 31. prosinca 2006. smatralo da ima status MSP‑a u smislu Preporuke o MSP‑ovima. Takav status mu je omogućavao da tijekom nekoliko godina prima dodatna bespovratna sredstva od Europske unije, osobito u okviru Sedmog okvirnog programa Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.).
U okviru preispitivanja statusa sudionika u postojećim istraživačkim programima kao MSP‑ova, Agence exécutive pour la recherche (Izvršna agencija za istraživanje, u daljnjem tekstu: REA), kao služba za validaciju statusa sudionika u tim programima kao MSP‑ova, u prosincu 2013. zatražila je od žalitelja informacije kojima se može opravdati njegovo zadržavanje tog statusa. Nakon razmjene dopisa REA je 27. siječnja 2014. odlučila da se žalitelja više ne može smatrati MSP‑om u smislu Preporuke o MSP‑ovima (u daljnjem tekstu: Odluka o odbijanju statusa MSP‑a).
Žalitelj je osporavao REA‑ino stajalište u dopisu od 7. veljače 2014., kojem je priložio dva pravna mišljenja koja su sastavili njegovi odvjetnici.
REA je dopisom od 24. veljače 2014. obavijestila žalitelja da može zatražiti da se Odluka o odbijanju statusa MSP‑a preispita pred odborom za validaciju, na temelju točaka 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838.
Stoga je u dopisu od 25. veljače 2014. žalitelj od REA‑e zatražio da se ta odluka preispita pred odborom za validaciju.
REA je 15. travnja 2014. obavijestila žalitelja o odluci odbora za validaciju kojom se potvrđuje Odluka o odbijanju statusa MSP‑a (u daljnjem tekstu: prva negativna odluka).
Žalitelj je 23. lipnja 2014. podnio tužbu protiv prve negativne odluke pred Općim sudom, koja je upisana pod brojem T‑499/14. Tužba je istodobno bila usmjerena protiv Komisije i odbora za validaciju.
REA je 18. studenoga 2014. obavijestila žalitelja o odluci odbora za validaciju da povuče prvu negativnu odluku dok se ne donese nova odluka. To povlačenje bilo je obrazloženo činjenicom da u prvoj negativnoj odluci odbor za validaciju nije izričito odgovorio na argumente koje je žalitelj iznio u poruci elektroničke pošte od 7. veljače 2014. Nakon navedenog povlačenja Opći sud smatrao je da je tužba u predmetu T‑499/14 postala bespredmetna te je u rješenju od 30. travnja 2015., Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:285
) utvrdio da treba obustaviti postupak povodom te tužbe.
Odbor za validaciju donio je 18. kolovoza 2015. spornu odluku u kojoj je zaključio, na temelju argumentacije koja je izmijenjena u odnosu na argumentaciju u prvoj negativnoj odluci, da žalitelj više ne može imati status MSP‑a.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 27. listopada 2015. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke.
Opći je sud pobijanom presudom odbio tu tužbu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi spornu odluku i potvrdi njegov status MSP‑a;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
Odlukom predsjednika Suda od 19. studenoga 2019. Češkoj Republici odobrena je intervencija u potporu žaliteljevu zahtjevu.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe tri žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešnom tumačenju točaka 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 i članka 22. Uredbe br. 58/2003, drugi na povredi Preporuke o MSP‑ovima i temeljnih načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja i treći na očitoj pogrešci u ocjeni u vezi s njegovim statusom MSP‑a.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, konkretno u točkama 28. do 42., 50. i 68. do 77. pobijane presude, time što je zaključio da se točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838, s jedne strane, i člankom 22. Uredbe br. 58/2003, s druge strane, predviđaju dva različita pravna sredstva. U suprotnosti s onim što je Opći sud presudio u točkama 28. do 31. te presude, te se odredbe odnose na jedan te isti postupak. Konkretno, točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 pojašnjava se kako se zahtjevi za preispitivanje zakonitosti iz članka 22. Uredbe br. 58/2003 trebaju upućivati Komisiji.
Kao prvo, točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 izričito se upućuje na članak 22. Uredbe br. 58/2003. Bilješkom 24., umetnutom u točku 1.2.6. stavak 2. Priloga Odluci 2012/838, pojašnjava se da je preispitivanje o kojemu je riječ u toj točki ono iz članka 22. Uredbe br. 58/2003. Tom se bilješkom uspostavlja poveznica između članka 22. te uredbe, više razine, i njezinih provedbenih odredbi odnosno točaka 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838, niže razine.
Kao drugo, iako se točkom 1.2.6. stavkom 3. Priloga Odluci 2012/838 pojašnjava da taj postupak administrativnog preispitivanja ne dovodi u pitanje prava podnositelja zahtjeva na žalbu pred Europskim ombudsmanom ili Sudom Europske unije, u njoj se ne navodi da se njome ne dovodi u pitanje postupak preispitivanja iz članka 22. Uredbe br. 58/2003.
Kao treće, sama je Komisija smatrala da se točke 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 i članak 22. Uredbe br. 58/2003 odnose na jedan te isti postupak preispitivanja. REA je naime u svojoj poruci elektroničke pošte od 24. veljače 2014. navela da se zahtjev za preispitivanje zakonitosti treba predati u skladu s točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838. REA ni na koji način nije spomenula članak 22. Uredbe br. 58/2003, što je trebala učiniti, i zasigurno bi učinila da se postupak preispitivanja iz članka 22. Uredbe br. 58/2003 razlikuje od onog koji se spominje u točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838.
Naime, postoji opće načelo prava upravnog postupka Unije u skladu s kojim se u odlukama institucija i drugih upravnih tijela Unije koje negativno utječu na prava ili interese privatne osobe moraju jasno navesti moguća pravna sredstva i načini njihova izvršavanja. Taj je zahtjev također izričito predviđen, među ostalim, u članku 133. stavku 2. Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 (
SL 2018., L 193, str. 1
.). Ta uredba čini trenutačnu pravnu osnovu regulatornih zahtjeva na kojima se temelji Odluka 2012/838.
Kao četvrto, time što primjenjuju točke 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838, odbor za validaciju i, slijedom toga, Komisija praktički postupaju u skladu s rokom od dva mjeseca određenim u članku 22. stavku 1. trećem podstavku Uredbe br. 58/2003. Naime, odbor za validaciju donio je prvu negativnu odluku u roku od dva mjeseca od datuma na koji je žalitelj od REA‑e formalno zatražio da mu pošalje njegov spis.
Osim toga, Komisija nije imala nikakav prigovor u pogledu činjenice da je, s jedne strane, žalitelj u svojoj tužbi u predmetu u kojem je doneseno rješenje od 30. travnja 2015., Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:285
) izričito utvrdio da članak 22. Uredbe br. 58/2003 čini jednu od pravnih osnova tog zahtjeva i da se, s druge strane, žalitelj uglavnom oslanjao na taj članak 22. u svojem dopisu upućenom Općem sudu od 5. siječnja 2015.
Kao peto, iako se člankom 22. Uredbe br. 58/2003 određuje da Komisija donosi odluku o upravnoj žalbi unutar dva mjeseca od datuma kada je ona podnesena, da se, ako Komisija ne odgovori unutar tog roka, smatra da prešutno odbija tu upravnu žalbu i da se protiv izričite ili prešutne odluke Komisije o odbijanju navedene upravne žalbe Sudu Europske unije može podnijeti zahtjev za poništenje u skladu s člankom 263. UFEU‑a, u točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 ne navodi se nikakav vremenski okvir za donošenje odluke odbora za validaciju i, slijedom toga, Komisije i ne predviđa se nikakvo pravilo u slučaju da odbor za validaciju i, slijedom toga, Komisija propusti donijeti odluku. Stoga se članak 22. Uredbe br. 58/2003 nužno primjenjuje u okviru postupka predviđenog u točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838. U suprotnom žalitelj se pita kako bi zainteresirana strana bila u stanju utvrditi početak roka za tužbu protiv prešutne negativne odluke.
Kao šesto, u suprotnosti s onim što je Opći sud utvrdio u pobijanoj presudi, pravno sredstvo predviđeno u točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 i ono iz članka 22. Uredbe br. 58/2003 ne razlikuju se u pogledu svojih postupaka i svojih priroda.
Prvo, preispitivanje provodi jedan te isti subjekt, odnosno Komisija. To jasno proizlazi iz teksta članka 22. Uredbe br. 58/2003. Također, točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 određuje se da preispitivanje zakonitosti provodi odbor za validaciju odnosno međuresorni odbor za potrebe koordinacije općih uprava i izvršnih agencija navedene institucije koje provode Sedmi okvirni program Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.).
Usto, Opći je sud utvrdio da se odbor za validaciju i Komisija trebaju smatrati jednim te istim subjektom, što taj sud nije mogao zanemariti u pobijanoj presudi jer bi time povrijedio načelo pravomoćno presuđene stvari (
res judicata
). Naime, žaliteljeva tužba u predmetu u kojem je doneseno rješenje od 30. travnja 2015., Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:285
), usmjerena je i protiv Komisije i protiv odbora za validaciju. Telefaksom od 4. rujna 2014. tajništvo Općeg suda obavijestilo je žalitelja da je sedmo vijeće tog suda odlučilo da se Komisija treba smatrati jedinim tuženikom.
To što se treba smatrati da odbor za validaciju i Komisija čine jedan te isti subjekt potvrđeno je i u točki 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838, kojom se pobliže određuje da ta institucija treba donijeti poslovnik kojim se pojašnjava funkcioniranje odbora za validaciju. Stoga, time što je od odbora za validaciju zahtijevao provođenje preispitivanja, žalitelj je zapravo podnio žalbu Komisiji.
Drugo, zahtjev za preispitivanje podnesen je putem zahtjeva upućenog nadležnoj službi za validaciju. Iz brojnih dopisa razmijenjenih između REA‑e i žalitelja proizlazi da je nadležna služba za validaciju, u ovom slučaju REA, djelovala samo kao posrednik koji je žaliteljev zahtjev za preispitivanje proslijedio Komisiji.
Treće, predmet preispitivanja zakonitosti su akti izvršnih agencija, kao što je to u ovom slučaju REA, što Komisija nije osporila ni ispitala u pobijanoj presudi.
Četvrto, cilj preispitivanja je da se Komisiji omogući provođenje nadzora i da se zajamči ujednačenost tumačenja, pri čemu ta institucija nije ni osporila ni ispitala taj cilj u pobijanoj presudi.
Peto, žalitelju je dana mogućnost da iznese svoje primjedbe. U skladu s tekstom članka 22. Uredbe br. 58/2003, žalitelj je uvijek tvrdio da ga treba saslušati Komisija. U točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 jasno se ne navodi da žalitelj treba imati mogućnost iznošenja primjedbi. To je međutim logično s obzirom na to da nije nužno izričito predvidjeti ono što je već predviđeno u članku 22. Uredbe br. 58/2003. U svakom slučaju, sam je Opći sud u točki 52. pobijane presude potvrdio da žalitelj treba moći učinkovito iznijeti svoje stajalište prije donošenja sporne odluke, unatoč činjenici da mu se takvo pravo izričito ne daje na temelju točaka 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838.
Šesto, iz točke 1.2.6. Priloga Odluci 2012/838 i članka 22. Uredbe br. 58/2003 proizlazi da je preispitivanje upravne prirode i čini ga potpuno preispitivanje merituma pobijanog akta.
Sam je Opći sud u točki 30. pobijane presude naveo da se preispitivanje na temelju točaka 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 odnosi na potpuno pravno i činjenično preispitivanje odluke. Međutim, u suprotnosti s onim što je Opći sud utvrdio u točkama 30. i 37. te presude, kao i implicitno u njezinoj točki 41., isto bi nužno trebalo vrijediti i u okviru primjene članka 22. Uredbe br. 58/2003. Kako bi nadzirala djelovanja izvršnih agencija, osigurala ujednačenost tumačenja i saslušala žaliteljeve argumente, Komisija je, po definiciji, dužna moći preispitati meritum pobijanog akta.
Sedmo, zahtjev za preispitivanje treba biti podnesen u roku od mjesec dana od datuma na koji je zainteresirana strana doznala za pobijani akt. To proizlazi iz teksta članka 22. Uredbe br. 58/2003. Budući da se tom normom više razine predviđa rok, nije nužno podsjećati na taj rok u njezinim posebnim provedbenim odredbama, odnosno u točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838.
Slijedom toga, spornu odluku, koja je donesena nakon isteka roka od dva mjeseca od datuma podnošenja upravne žalbe iz članka 22. Uredbe br. 58/2003, treba smatrati ništavnom i treba potvrditi žaliteljev status MSP‑a. Budući da je prva negativna odluka donesena u određenom roku od dva mjeseca, ne može se tvrditi, što je potvrdio i Opći sud u rješenju od 30. travnja 2015., Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:285
), da postoji prešutna odluka o odbijanju na temelju članka 22. stavka 1. trećeg postavka Uredbe br. 58/2003.
Komisija smatra da se prvi žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan i, u svakom slučaju, kao neosnovan.
Ocjena Suda
Treba istaknuti da, čak i ako se pretpostavi da se, kao što to ističe žalitelj, točkama 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 pobliže određuju modaliteti u skladu s kojima se zahtjevi za preispitivanje iz članka 22. Uredbe br. 58/2003 trebaju upućivati Komisiji, pri čemu se sve te odredbe odnose na jedan te isti postupak koji je, pak, uređen člankom 22., tom se potonjom odredbom, u njezinu stavku 1. trećem podstavku, ipak pojašnjava da „[n]e dovodeći u pitanje obvezu Komisije da svoju odluku pismeno obrazloži, ako Komisija ne odgovori unutar roka, to se smatra prešutnim odbijanjem upravne žalbe”.
Iz toga proizlazi da zakonodavac nije isključio da se Komisija, po isteku roka od dva mjeseca predviđenog u navedenom članku 22., može ograničiti na to da prešutno odbije upravnu žalbu. Slijedom toga, a da pritom u okviru ove žalbe nije potrebno ispitati koje zahtjeve u vezi s pravom na dobru upravu Komisija treba poštovati kada se koristi tom mogućnošću, valja odbiti žaliteljev argument u skladu s kojim spornu odluku treba poništiti samo zbog toga što je donesena nakon isteka tog roka od dva mjeseca.
U tom pogledu, žalitelj tvrdi da donošenje prve negativne odluke sprečava da se u predmetnom slučaju primijene razmatranja iznesena u točkama 49. i 50. ove presude. Prema njegovu mišljenju, iz rješenja od 30. travnja 2015., Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:285
) proizlazi da činjenica da je prva negativna odluka donesena u određenom roku od dva mjeseca isključuje to da se može smatrati da postoji prešutna odluka o odbijanju na temelju članka 22. stavka 1. Uredbe br. 58/2003.
Međutim, u suprotnosti s onim na što se čini da žalitelj upućuje svojom argumentacijom u tom pogledu, obustava postupka koju je odredio Opći sud u rješenju od 30. travnja 2015., Ertico – ITS Europe/Komisija (
T‑499/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:285
) temelji se, kao što to posebno proizlazi iz točaka 7. i 11. tog rješenja, na povlačenju prve negativne odluke s obzirom na to da je potonja bila predmet tužbe za poništenje koja je dovela do navedenog rješenja. Osim toga, ni ta obustava postupka ni obrazloženje koje je u njezinu potporu dao Opći sud ne isključuju to da je to povlačenje za posljedicu imalo izostanak Komisijina odgovora u određenom roku.
Uostalom, Komisijino pravo da povuče prvu negativnu odluku nije, kao takvo, ni na koji način osporavano u okviru ove žalbe.
Iz toga slijedi da, s obzirom na povlačenje prve negativne odluke te čak i ako se pretpostavi da je članak 22. Uredbe br. 58/2003 bio primjenjiv na postupak preispitivanja koji je žalitelj pokrenuo protiv odluke o odbijanju statusa MSP‑a, u svakom slučaju valja smatrati da je došlo do toga da Komisija „ne odgovori” u određenom roku, u smislu članka 22. stavka 1. trećeg podstavka te uredbe, pri čemu je taj izostanak odgovora jednak prešutnoj odluci o odbijanju žalbe, u skladu s tim člankom 22. Također valja primijetiti da, kao što to proizlazi iz točaka 20. do 22. ove presude, do toga je povlačenja došlo prije donošenja sporne odluke i podnošenja žaliteljeve tužbe za poništenje protiv te odluke.
Budući da sama činjenica da je sporna odluka donesena poslije isteka roka od dva mjeseca koji je Komisiji određen za davanje odgovora na žalbu podnesenu na temelju članka 22. stavka 1. Uredbe br. 58/2003 ne može dovesti do poništenja te odluke, žaliteljeva argumentacija kojom se nastoji dokazati da je ta odredba primjenjiva na žalbeni postupak koji je pokrenuo protiv odluke o odbijanju statusa MPS‑a bespredmetna je i stoga je treba odbiti.
Naposljetku, kada je riječ o argumentaciji u skladu s kojom REA nije spomenula da članak 22. Uredbe br. 58/2003 čini osnovu pravnog sredstva koje je na raspolaganju žalitelju, iako je to trebala učiniti ako je postupak iz tog članka različit od onoga spomenutog u točkama 1.2.6 i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838, valja primijetiti da u okviru ove žalbe žalitelj ne navodi da povreda navodne REA‑ine obveze da navede raspoloživa pravna sredstva sama po sebi opravdava poništenje sporne odluke, nego samo ističe da postojanje te obveze i činjenica da REA nije spomenula članak 22. Uredbe br. 58/2003 kao osnovu zamjenskog pravnog sredstva dokazuju da treba smatrati da se tim člankom i točkama 1.2.6 i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 predviđa jedno te isto pravno sredstvo. Iz toga proizlazi da je zapravo nepoštovanje roka od dva mjeseca koji je predviđen navedenim člankom ono što, prema žaliteljevu mišljenju, opravdava poništenje sporne odluke i potvrdu njegova statusa MSP‑a. Međutim, iz prethodno navedenoga proizlazi da se poništenje te odluke ne opravdava tim razlogom.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog valja u cijelosti odbiti.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim trećim žalbenim razlogom, koji valja ispitati na drugom mjestu, žalitelj ističe da je Opći sud počinio očitu pogrešku u ocjeni, osobito u točkama 56., 59., 139. do 146., 148., 150., 151. i 171. pobijane presude, jer je zaključio da on nije izložen poteškoćama s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi i da stoga on nije MSP s obzirom na cilj i smisao Preporuke o MSP‑ovima.
Iako među njegovim dioničarima ima velikih poduzetnika i javnih tijela, žaliteljeva situacija ni u kojem slučaju nije drukčija od one drugih MSP‑ova. Konkretno, bilo bi očito pogrešno smatrati, kao što je to Opći sud naveo u točki 145. pobijane presude, da žalitelj na temelju svojeg statuta može raspolagati sredstvima svojih članova koja su veća od sredstava MSP‑a i koja mu omogućavaju da pokrije svoje troškove.
Kao prvo, Opći je sud pogrešno zanemario činjenicu da su, s jedne strane, dionice žalitelja na dan objave pobijane presude bile u vlasništvu 110 različitih dioničara i da su se, s druge strane, ti dioničari mogli povući u svakom trenutku.
Kao drugo, Opći sud pogrešno nije uzeo u obzir činjenicu da svaki žaliteljev dioničar, s jedne strane, u vlasništvu ima jednak broj dionica i glasačkih prava i da, s druge strane, raspolaže istim glasačkim pravima na žaliteljevoj glavnoj skupštini. Stoga nijedan od njih nema interesa osigurati žalitelju sredstva jer jednostavno ne bi mogli odlučiti o dodjeljivanju i namjeni tih sredstava.
Kao treće, doprinos žaliteljevih dioničara strogo je ograničen na njihove godišnje članarine čija se visina nije mijenjala 20 godina. Kao što je to Opći sud pravilno naveo u točki 144. pobijane presude, iznos godišnje članarine utvrđuje žaliteljev nadzorni odbor, koji čine zastupnici različitih sektora koji su u njemu zastupljeni – a koji svi imaju različite interese – i koji je na dan te presude brojio 20 članova. Međutim, u suprotnosti s onim što je Opći sud tvrdio u točkama 144. i 145. navedene presude, u praksi je nadzornom odboru vrlo teško odlučiti o povećanju godišnjih članarina s obzirom na to da, s jedne strane, nadzorni odbor donosi svoje odluke jednoglasno ili, ako nije postignut konsenzus, tročetvrtinskom većinom prisutnih ili zastupljenih članova i da, s druge strane, svaki član nadzornog odbora raspolaže jednim glasom.
Utvrđenje Općeg suda iz točke 142. pobijane presude, u skladu s kojim iz članka 3. žaliteljeva Statuta proizlazi da on djeluje uglavnom za račun svojih članova, potpuno je irelevantno. Svi poduzetnici djeluju u interesu svojih dioničara. To utvrđenje, uostalom, proizlazi iz pogrešnog tumačenja sadržaja žaliteljeva Statuta. Zapravo, člankom 3. tog statuta navodi se da žalitelj djeluje uglavnom za račun svojih članova. Usto, ako žalitelj uglavnom pruža usluge svojim dioničarima, to ga ne čini manje ranjivim od nekog drugog MSP‑a. Nesigurnu prirodu žaliteljevih prihoda potvrđuje i činjenica da ga njegova banka smatra MSP‑om i da ga čak i Komisija smatra financijski krhkim i zahtijeva, slijedom toga, da dostavi bankovnu garanciju kako bi dobio predujam bespovratnih sredstava Unije.
Isto vrijedi za utvrđenje iz točke 143. pobijane presude, u skladu s kojim je, na temelju članka 5. žaliteljeva Statuta, njegov odobreni kapital neograničen. Taj članak znači samo to da, u pravnom pogledu, najviši iznos temeljnog kapitala koji je žalitelj ovlašten mobilizirati nije ograničen. To je pojašnjenje važno iz praktičnih razloga jer bi, da ga nema, žalitelj bio obvezan izmijeniti svoj statut kada novi članovi žele stupiti u kapital s obzirom na to se odobreni temeljni kapital može povećati samo uz pristanak dioničarâ. Odobreni temeljni kapital stoga ne otkriva ništa u pogledu žaliteljeve financijske stabilnosti.
Slijedom toga, Opći je sud počinio pogrešku kada je u točki 143. pobijane presude utvrdio da odobreni temeljni kapital čini jamstvo u pogledu žaliteljevih partnera i eventualnih vjerovnika i da velik temeljni kapital olakšava žaliteljeve odnose s trećim stranama. U tom je pogledu relevantniji uplaćeni temeljni kapital odnosno iznos koji su društvu uplatili njegovi dioničari u zamjenu za udjele u njegovu kapitalu, na što je Opći sud uputio kada je u toj točki 143. spomenuo ukupan iznos unosa u korist žalitelja. Stoga, u suprotnosti s onim što se tvrdi u navedenoj točki 143., pojam odobrenog kapitala ne odgovara ukupnom iznosu unosa u korist žalitelja.
U žaliteljevu slučaju uplaćeni temeljni kapital iznosi 68200 eura, pri čemu je svaki od 110 dioničara uplatio 620 eura. To ni u kojem slučaju ne upućuje na to da je žaliteljeva financijska situacija stabilnija od situacije nekog drugog MSP‑a.
Komisija navodi da treći žalbeni razlog treba odbaciti kao očito nedopušten s obzirom na to da žalitelj samo osporava činjenična utvrđenja Općeg suda. U svakom slučaju, taj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava. Stoga je Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice. Ocjena tih činjenica, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije dakle pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (presuda od 26. ožujka 2019., Komisija/Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, t.
97.
i navedena sudska praksa).
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz dijelova spisa a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (presude od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci,
C‑622/16 P do C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, t.
86.
i navedena sudska praksa i od 14. siječnja 2021., ERCEA/Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, neobjavljena,
EU:C:2021:23
, t.
46.
).
Osim toga, ispitivanje koje je Opći sud proveo u pogledu neke ugovorne odredbe ne može se smatrati pravnim tumačenjem pa ga stoga nije moguće provjeravati u žalbenom postupku a da se time ne zadire u nadležnost Općeg suda u pogledu utvrđivanja činjenica (presude od 29. listopada 2015., Komisija/ANKO,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
, t.
23.
i od 14. siječnja 2021., ERCEA/Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis,
C‑280/19 P
, neobjavljena,
EU:C:2021:23
, t.
43.
i navedena sudska praksa).
Usto, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da žalba mora točno navesti osporavane elemente presude čije se ukidanje traži kao i pravne argumente koji konkretno podupiru taj zahtjev, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe ili odnosnog žalbenog razloga (presude od 12. siječnja 2017., Timab Industries i CFPR/Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, t.
140.
i navedena sudska praksa i od 24. siječnja 2018., EUIPO/European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, t.
63.
).
Treba napomenuti da, u okviru očitih pogreški u ocjeni koje je počinio Opći sud, žalitelj zapravo osporava vrijednost ili relevantnost koju je Opći sud pridao različitim činjeničnim okolnostima svojstvenima njegovoj situaciji i odredbama njegovog statuta. Stoga svojom cjelokupnom argumentacijom žalitelj traži da sam Sud provede ocjenu u pogledu navodno nesigurne prirode njegovih prihoda. Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 68. do 71. ove presude, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, Opći je sud jedini nadležan za ocjenjivanje činjenica i ispitivanje žaliteljeva statuta.
Iz toga proizlazi da treći žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Žalitelj svojim drugim žalbenim razlogom, osobito u točkama 59. i 97. do 153. pobijane presude, ističe da Opći sud nije uzeo u obzir Preporuku o MSP‑ovima i da je povrijedio temeljna načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja time što ga je lišio statusa MSP‑a na temelju cilja i svrhe te preporuke, iako on formalno ispunjava njezine kriterije.
Konkretno, Opći sud je potvrdio, ili barem nije osporio, kao prvo, da žalitelj ima svojstvo poduzetnika u smislu članka 1. Priloga Preporuci o MSP‑ovima, kao drugo, da formalno ispunjava kriterij neovisnosti koji je postavljen tom preporukom i stoga čini samostalnog poduzetnika u smislu članka 3. stavka 1. Priloga navedenoj preporuci i, kao treće, da formalno ispunjava kriterije u pogledu broja zaposlenika i financijskih pragova predviđenih u članku 2. Priloga istoj preporuci. Umjesto da iz toga zaključi da je žalitelj MSP u smislu Preporuke o MSP‑ovima, Opći je sud zaključio da ne treba smatrati da on ispunjava ni kriterij neovisnosti ni kriterije u pogledu broja zaposlenika i financijskih pragova jer nije u stvarnosti izložen „poteškoćama uobičajenim” za MSP‑ove i stoga, s obzirom na cilj i svrhu te preporuke, ne čini MSP.
Sljedeći elementi potvrđuju da je Opći sud povrijedio Preporuku o MSP‑ovima i temeljna načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.
Kao prvo, kao što proizlazi iz uvodne izjave 1. Preporuke o MSP‑ovima, njezin je cilj jamčenje pravne sigurnosti. To potvrđuje i
Vodič za definiciju MSP‑ova
, na čijoj se stranici 3. naglašava da je definicija MSP‑a praktični alat namijenjen tomu da se ti poduzetnici prepoznaju kao takvi kako bi mogli koristiti punu potporu Unije i njezinih država članica.
Kao drugo, tekst Preporuke o MSP‑ovima je nedvosmislen i stoga ne ostavlja mjesta za tumačenje. Zaključak koji proizlazi iz tog teksta ne može se dovesti u pitanje s obzirom na navodni cilj i svrhu te preporuke jer bi to za posljedicu imalo oduzimanje bilo kakvog korisnog učinka navedenom tekstu. Usto, iz sudske prakse Suda koja potječe iz, među ostalim, presude od 15. srpnja 2010., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
, t.
51.
) proizlazi da se, unatoč jasnom i preciznom tekstu te odredbe, ona ne može protumačiti na način koji je mijenja.
Kao treće, Opći je sud na pogrešan način protumačio uvodne izjave 9. i 12. Preporuke o MSP‑ovima i sudsku praksu suda Unije.
Kada je riječ o uvodnim izjavama 9. i 12. Preporuke o MSP‑ovima, ustaljena je sudska praksa da, kao što to među ostalim proizlazi iz presude od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, t.
76.
), preambula akta Unije nema pravno obvezujuću snagu i na nju se ne može pozivati ni kako bi se odstupilo od samih odredaba predmetnog akta ni kako bi se te odredbe tumačile na način koji je očito suprotan njihovu tekstu.
Usto, iz iščitavanja uvodnih izjava 9. i 12. Preporuke o MSP‑ovima jasno proizlazi da se njima samo iznosi sadržaj te preporuke. Tako se tom uvodnom izjavom 9. samo iznosi razlog zbog kojega članak 3. Priloga toj preporuci razlikuje „samostalne poduzetnike”, „partnerske poduzetnike” i „povezane poduzetnike”. Navedenom uvodnom izjavom 9. ni u kojem se slučaju ne upućuje na to da nije dovoljno da poduzetnik ispunjava kriterije postavljene navedenom preporukom da bi ga se smatralo MSP‑om. Isto tako, tom se uvodnom izjavom 12. samo objašnjava razlog zbog kojeg se člankom 3. stavkom 3. Priloga Preporuci o MSP‑ovima određuje da poduzetnici također mogu biti „povezani” posredstvom fizičke osobe ili skupine fizičkih osoba koje zajedno djeluju. Usto, stranicom 24.
Vodiča za definiciju MSP‑ova
ide se u prilog širokoj primjeni definicije MSP‑ova.
Tri predmeta koja je naveo Opći sud u pobijanoj presudi, odnosno predmeti u kojima su donesene presude od 29. travnja 2004., Italija/Komisija (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
), od 27. veljače 2014., HaTeFo (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
) i od 14. listopada 2004., Pollmeier Malchow/Komisija (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
), zapravo su se odnosila na tumačenje točno određenih odredaba Preporuke o MSP‑ovima koje ni odbor za validaciju ni Opći sud nisu primijenili u ovom slučaju, a ne na obično odstupanje od te preporuke. Usto su činjenice ovog spora potpuno različite od onih čija su posljedica ta tri predmeta, koji se svi odnose na situaciju u kojoj poduzetnike ili dotične poduzetnike izravno ili neizravno kontrolira uzlazni dioničar i dio su veće skupine.
Češka Republika pridružuje se argumentaciji na koju se poziva žalitelj u okviru drugog žalbenog razloga. Konkretno, ta država članica navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u okviru svoje ocjene kriterija neovisnosti, osobito u točkama 100. do 109. i 135. do 146. pobijane presude.
Komisija tvrdi da drugi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Kada je riječ o žaliteljevoj argumentaciji u skladu s kojom je Opći sud pogrešno utvrdio da je sporna odluka bila osnovana iako žalitelj formalno ispunjava kriterije Preporuke o MSP‑ovima, valja podsjetiti na to da je Komisija vezana okvirima i komunikacijama koje donosi u području državnih potpora, u mjeri u kojoj one ne odstupaju od odredbi UFEU‑a i u kojoj su ih države članice prihvatile (presuda od 29. travnja 2004., Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
U tom je pogledu Sud primijetio da Komisija usvaja povoljniji pristup u pogledu državnih potpora MSP‑ovima zbog nedostataka tržišta zbog kojih se ta poduzeća moraju suočiti s određenim brojem poteškoća koje ograničavaju njihov društveno i ekonomski poželjan razvoj (vidjeti u tom smislu presude od 29. travnja 2004., Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, t.
46.
i od 24. rujna 2020., NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, t.
31.
).
Međutim, Sud je smatrao i da preporuku o MSP‑ovima valja tumačiti tako da se u obzir uzmu razlozi njezina donošenja (presuda od 27. veljače 2014., HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, t.
30.
).
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 9. i 12. te članka 1. stavka 1. te preporuke, potonjom se nastoji usvojiti definicija MSP‑ova korištena u politikama Unije koje se primjenjuju unutar Unije i EGP‑a a koja vodi računa o gospodarskoj stvarnosti tih poduzetnika kako bi se iz te kvalifikacije isključile skupine poduzetnika čija gospodarska moć nadilazi onu MSP‑a i tako osiguralo da poduzetnici kojima su doista potrebne povlastice koje za MSP proizlaze iz različitih pravila ili mjerila u njihovu korist doista i imaju koristi od njih (vidjeti u tom smislu presude od 27. veljače 2014., HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, t.
31.
i od 24. rujna 2020., NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, t.
34.
).
Naime, kao što je to Opći sud u biti primijetio u točki 100. pobijane presude, prednosti koje se daju MSP‑ovima najčešće čine iznimke od općih pravila, kao primjerice u području državnih potpora, tako da definiciju MSP‑a treba usko tumačiti (presude od 27. veljače 2014., HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, t.
32.
i od 24. rujna 2020., NMI Technologietransfer,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
, t.
65.
).
U tom kontekstu, cilj kriterija neovisnosti je osigurati, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točkama 102. i 149. pobijane presude, da od mjera namijenjenih MSP‑ovima stvarno imaju koristi poduzetnici za koje je veličina poteškoća, a ne oni koji pripadaju velikoj skupini i koji stoga imaju pristup sredstvima i potporama koje nemaju njihovi konkurenti jednake veličine. U tim okolnostima, kako bi se obuhvatili samo oni poduzetnici koji doista predstavljaju samostalan MSP, valja ispitati strukturu MSP‑a koji tvori gospodarsku skupinu čija moć nadilazi onu jednog takvog poduzetnika i paziti da se definicija MSP‑a ne zaobilazi iz isključivo formalnih razloga (vidjeti u tom smislu presude od 29. travnja 2004., Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, t.
50.
i od 27. veljače 2014., HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, t.
33.
).
Stoga kriterij neovisnosti valja tumačiti s obzirom na taj cilj, kao što je to Opći sud naveo u točki 103. pobijane presude, tako da se za poduzetnika koji formalno ispunjava navedeni kriterij, ali koji je ustvari dio velike skupine poduzetnika, ipak ne može smatrati da ispunjava taj kriterij (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2004., Italija/Komisija,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
, t.
51.
). Stoga članak 3. Priloga Preporuci o MSP‑ovima treba tumačiti u svjetlu navedenog cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, t.
34.
).
S obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 85. do 91. ove presude, ne može se smatrati da je Opći sud uveo novi kriterij u Preporuku o MSP‑ovima u skladu s kojim treba provjeriti je li dotični subjekt izložen poteškoćama s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi i da je na taj način on povrijedio tu preporuku i načelo pravne sigurnosti ili načelo zaštite legitimnih očekivanja.
Naprotiv, Opći sud je pravilno primijenio postojeću sudsku praksu u tom području time što je, osobito u točkama 106., 107., 140., 148. i 151. pobijane presude, utvrdio da je odbor za validaciju u okviru svoje analize mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, uzeti u obzir cilj i svrhu Preporuke o MSP‑ovima kako bi zaključio da, čak i ako žalitelj formalno ispunjava kriterij neovisnosti predviđen tom preporukom, treba još ispitati je li izložen poteškoćama s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi.
Osim toga, s obzirom na to da je treći žalbeni razlog odbijen i na sudsku praksu iznesenu u točkama 87. do 91. ove presude, Opći sud je u točkama 106., 107. i 140. do 146. pobijane presude također pravilno smatrao da je u spornoj odluci odbor za validaciju pravilno primijenio kriterij neovisnosti, kako je predviđen Preporukom o MSP‑ovima, jer je taj odbor naveo, s jedne strane, da iako žalitelj formalno ispunjava taj kriterij, on s gospodarskog gledišta
de facto
pripada velikoj gospodarskoj skupini i, s druge strane, da zbog organizacijskih veza između žalitelja i njegovih partnera ili članova žalitelj ima pristup sredstvima, kreditima i potporama te da stoga nije izložen poteškoćama s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi, tako da ga se ne može smatrati MSP‑om u smislu te preporuke.
Iz zaključka donesenog na temelju prethodne točke proizlazi i da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je, u točki 108. pobijane presude, odbio navodnu povredu načelâ pravne sigurnosti i dobre uprave koja se temeljila na eventualnoj povredi Preporuke o MSP‑ovima.
Usto, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 85. do 91. ove presude, Opći sud je u točki 150. pobijane presude pravilno utvrdio da žalitelj ne može izvesti svoj status MSP‑a iz činjenice da formalno ispunjava kriterije u pogledu broja zaposlenika i financijskih pragova predviđenih u članku 2. Priloga Preporuci o MSP‑ovima ako u stvarnosti nije izložen poteškoćama s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi i, u točki 152. pobijane presude, da se ti kriteriji u pogledu broja zaposlenika i financijskih pragova ne mogu utvrditi na temelju podataka koji se odnose samo na žalitelja jer on nije neovisan poduzetnik i jer su njegovi članovi poduzetnici koji nisu MSP‑ovi.
Drugi argumenti na koje se žalitelj poziva ne mogu dovesti u pitanje prethodna razmatranja.
Kao prvo, argument u skladu s kojim u ovom predmetu nije ustanovljena nikakva žaliteljeva namjera zaobilaženja definicije MSP‑a ne omogućava da se dokaže da je Opći sud u okviru svoje ocjene te definicije počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, ostvarenje uvjeta u skladu s kojim poduzetnik s gospodarskog gledišta
de facto
pripada velikoj gospodarskoj skupini i, slijedom toga, ima pristup sredstvima i potporama koje nemaju njegovi konkurenti jednake veličine ovisi o okolnostima predmeta i ne mora nužno ovisiti o utvrđenju namjere tog poduzetnika da zaobiđe definiciju MSP‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., HaTeFo,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
, t.
35.
i
39.
).
Kao drugo, nije nadalje osnovan argument u skladu s kojim valja razlikovati presude Suda i Općeg suda na koje se upućuje u točki 82. ove presude zbog toga što se te presude odnose na tumačenje točno određenih pojmova Preporuke o MSP‑ovima, a ne na obično odstupanje od te preporuke i što su činjenice u predmetima u kojima su donesene navedene presude različite od činjenica u ovom predmetu.
Kada je riječ, kao prvo, o predmetu tumačenja u presudama Suda na koje se upućuje u točki 82. ove presude, koje su dio sudske prakse na kojima se temelje razmatranja navedena u točkama 85. do 91. ove presude, valja napomenuti da se te presude odnose i na kriterij neovisnosti, kako je definiran Preporukom o MSP‑ovima ili onom koja joj je prethodila, Preporukom 96/280, i da se žalitelj nije pozvao ni na jedan argument kojim se može dokazati da rasuđivanje kojim se Sud vodio u tim presudama, a u skladu s kojim se taj kriterij ne može smatrati ispunjenim ako, unatoč formalnom poštovanju uvjeta predviđenih dotičnom preporukom, gospodarska stvarnost ide u prilog isključenju dotičnog subjekta iz povlastica rezerviranih samo za MSP‑ove, nije primjenjivo u okolnostima ovog predmeta.
Kao drugo, što se tiče žaliteljeva argumenta kojim se nastoje razlikovati činjenice ovog spora od onih iz prethodnih predmeta, valja istaknuti, s jedne strane, da žalitelj nije objasnio razloge zbog kojih bi se činjenica, pod pretpostavkom njezine provjere, da ga ne kontrolira uzlazni dioničar trebala smatrati preprekom tomu da Sud i u ovom predmetu slijedi pristup koji je primijenio u predmetima u kojima je donesena sudska praksa navedena u točkama 85. do 91. ove presude i koji je naveden u prethodnoj točki ove presude.
S druge strane, kao što to proizlazi iz ocjena koje prethode onima u vezi s drugim i trećim žalbenim razlogom, žalitelj nije iznio nijedan element kojim se može dokazati da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 106. i 107. pobijane presude utvrdio da odbor za validaciju nije povrijedio Preporuku o MSP‑ovima time što je istaknuo da žalitelj s gospodarskog gledišta
de facto
pripada velikoj gospodarskoj skupini i da se, zbog organizacijskih veza između njega i njegovih partnera ili članova, ne može smatrati da je izložen poteškoćama s kojima se obično suočavaju MSP‑ovi.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja odbiti drugi žalbeni razlog kao neosnovan i, prema tome, odbiti žalbu u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Komisije.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. navedenog Poslovnika, prema kojem države članice i institucije koje su se uključile u postupak snose vlastite troškove, Češka Republika snosit će vlastite troškove.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova Europske komisije.

3.
Češka Republika snosi vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski