CELEX: 62021CJ0433
Zahtjev za prethodnu odluku
Izravno oporezivanje
Sloboda poslovnog nastana
Porez na prihode društava
Porezni sustav za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava
Određivanje oporezivog prihoda na temelju pretpostavljenog minimalnog prihoda
Isključivanje iz područja primjene tog poreznog sustava društava i subjekata koji su uvršteni na nacionalna uređena tržišta

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 18. UFUE‑a u vezi s načelom slobode poslovnog nastana utvrđenim u članku 49. UFEU‑a.
Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju postupaka, u kojima su činjenice iste uz iznimku predmetnih poreznih razdoblja, to jest godine 2005. u predmetu C‑433/21 i godine 2004. u predmetu C‑434/21, između društva Contship Italia SpA (u daljnjem tekstu: Contship), kao društva preuzimatelja i pravog sljednika društva Borgo Supermercati Srl, i Agenzije delle Entrate (Porezna uprava, Italija), vezano uz primjenu poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava.
Pravni okvir
Članak 30. stavak 1. leggea n. 724 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (Zakon br. 724 o mjerama za racionalizaciju javnih financija) od 23. prosinca 1994. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 304 od 30. prosinca 1994.), u verziji koja se primjenjivala na sporove iz glavnih postupaka (u daljnjem tekstu: Zakon br. 724/1994), određivao je:
„Osim ako se ne dokaže suprotno, smatra se da dionička društva, komanditna dionička društva, društva s ograničenom odgovornošću, javna trgovačka društva i komanditna društva, kao i nerezidentna društva i subjekti bilo koje vrste koji imaju stalnu poslovnu jedinicu na području države, nisu operativni ako je ukupan iznos prihoda, povećanja bilance i prihoda, osim onih izvanrednih, koji proizlaze iz računa dobiti i gubitka, kada se to zahtijeva, manji od zbroja iznosa dobivenih primjenjujući: a) 1 % na vrijednost imovine iz članka 53. stavka 1. točke c) decreta del Presidente della Repubblica n. 917 – Approvazione del testo unico delle imposte sui redditi (Uredba Predsjednika Republike br. 917 o potvrđivanju pročišćenog teksta zakona o porezima na prihode) od 22. prosinca 1986. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 302 od 31. prosinca 1986.), čak i ako je riječ o financijskoj imovini, uvećane za vrijednost potraživanja; b) 4 % na vrijednost trajne imovine koju čine nekretnine i imovina iz članka 8.
bis
stavka 1. točke a) decreta del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell'imposta sul valore aggiunto (Uredba Predsjednika Republike br. 633 o uvođenju i propisivanju poreza na dodanu vrijednost) od 26. listopada 1972. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 292 od 11. studenoga 1972., str. 2.), u izmijenjenom tekstu, uključujući i pod leasingom; c) 15 % na vrijednost druge imovine trajne imovine, uključujući i pod leasingom.
[…]
Gore navedene odredbe ne primjenjuju se na: […]
5) društva i subjekte čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima […]”
Članak 1. stavak 109. leggea n. 296 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2007) (Zakon br. 296 o odredbama za utvrđivanje godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Financijski zakon iz 2007.)) od 27. prosinca 2006. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 299 od 27. prosinca 2006.), u verziji koja se primjenjuje na sporove iz glavnih postupaka (u daljnjem tekstu: Zakon br. 296/2006), s primjenom za tekuće porezno razdoblje od 4. srpnja 2006., proširio je područje primjene isključenja iz članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994, „na društva i subjekte koji upravljaju društvima i subjektima čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim i stranim uređenim tržištima, kao i na društva i subjekte koji su i sami uvršteni te društva kojima oni upravljaju, čak i neizravno”.
Glavni postupci i prethodna pitanja
Borgo Supermercati bilo je društvo s ograničenom odgovornosti osnovano u skladu s talijanskim pravom, u stopostotnom vlasništvu društva Eurokai KGaA koje je uvršteno na burzu u Njemačkoj. Tijekom poreznih razdoblja 2004. i 2005., Borgo Supermercati bio je „čisti konzorcij”, s obzirom na to da se njegova djelatnost sastojala isključivo od upravljanja njegovim udjelom u kapitalu društva Mika Srl, čiji je on bio jedini dioničar.
Dvama poreznim rješenjima, koja su obuhvaćala porezna razdoblja 2004. i 2005., porezna je uprava primjenom članka 30. Zakona br. 724/1994 zaključila da je Borgo Supermercati ispunjavao kriterije da bi ga se moglo smatrati fiktivnim društvom te je, sukladno tom članku, utvrdila oporezivi prihod tog društva za potrebe naplate poreza na prihode društava (IRES), rekonstruirajući ga isključivo iz vrijednosti imovine u vlasništvu navedenog društva, odnosno stopostotnog udjela u kapitalu društva Mika.
Borgo Supermercati podnio je dvije tužbe protiv tih dvaju poreznih mišljenja pred Commissioneom tributaria provinciale di Genova (Općinski porezni sud u Genovi, Italija), koji je te dvije tužbe u cijelosti odbio.
Borgo Supermercati je protiv odluka o odbijanju Općinskog poreznog suda u Genovi podnio dvije žalbe pred Commissioneom tributaria regionale della Liguria (Okružni porezni sud Ligurije, Italija), koji je te dvije žalbe djelomično prihvatio.
Commissione tributaria regionale della Liguria (Okružni porezni sud Ligurije) zaključio je kako je činjenica da je Borgo Supermercati bio u vlasništvu društva uvrštenog na burzi u Njemačkoj, tijekom odnosnog poreznog razdoblja, omogućavala da se na njega proširi razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava predviđen u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994, čije je područje primjene u vrijeme nastanka činjenica iz glavnih postupaka bilo ograničeno samo na društva izravno uvrštena na talijansko uređeno tržište. Tvrdi da se to široko tumačenje nameće na temelju načela da je razumno i svrsishodno razlog za isključenje vezan uz uvrštenje na burzu tumačiti u skladu s načelom nediskriminacije, iako je takvo proširenje područja primjene članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 zakonodavac predvidio tek nakon reforme provedene Zakonom br. 296/2006.
Porezna uprava i Contship, koji je u međuvremenu preuzeo društvo Borgo Supermercati, podnijeli su protiv odluka Commissionea tributaria regionale della Liguria (Okružni porezni sud Ligurije) žalbe pred Corteom suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), sudom koji je uputio zahtjev.
U prilog osnovanosti svojih žalbi Contship u bitnome tvrdi da je njemačko društvo koje je stopostotni dioničar društva Borgo Supermercati trebalo, na temelju dosljednog tumačenja zakonodavnih akata, izjednačiti s „društv[ima] i subjekti[ma] čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima”, spomenutima u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994 u verziji koja se
ratione temporis
primjenjuje na činjenice iz glavnih postupaka, te da je stoga društvo kćer tog njemačkog društva trebalo po sili zakona biti izuzeto od primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava. Naime, prema mišljenju Contshipa, tumačenje članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994, u tekstu važećem prije donošenja Zakona br. 296/2006, koje ne bi slijedilo prethodno opisani pristup, dovelo bi do diskriminacije na temelju nacionalne pripadnosti upravljačkog subjekta i ugrozilo bi slobodu poslovnog nastana te slobodu gospodarske i poslovne inicijative u Europskoj uniji.
Prema mišljenju društva Contship, to tumačenje potvrđuje izmjena članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994, provedena Zakonom br. 296/2006, kojom je dotični nacionalni propis na neki način usklađen s načelima svojstvenima pravnom sustavu Unije.
Sud koji je uputio zahtjev uvodno napominje da je cilj poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, predviđenog u članku 30. Zakona br. 724/1994, odvraćanje od korištenja određenog pravnog oblika u druge svrhe osim onih kojima se pokreće normalna dinamika kolektivnih poslovnih subjekata. Taj sud navodi da se navedeni porezni sustav primjenjuje samo na trgovačka društva osnovana s ciljem stjecanja dobiti, uključujući stalne poslovne jedinice stranih društava i tzv. „ekstrateritorijalna” društva.
Navedeni sud ističe da se određivanje društava na koja se primjenjuje navedeni porezni sustav provodi primjenom tzv. testa „operativnosti” koji se temelji na ocjeni produktivnosti imovine u vlasništvu tih društava u odnosu na parametre minimalnog prihoda unaprijed definiranih zakonom. Dakle, kada društvo za određeno porezno razdoblje prijavi prihod manji od iznosa koji bi proizlazio iz primjene tih parametara minimalnog prihoda, presumira se nepostojanje operativnosti tog društva te to dovodi do utvrđivanja oporezivog prihoda na temelju minimalnog prihoda definiranog zakonom.
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da članak 30. Zakona br. 724/1994 također predviđa razloge za isključenje primjene istog poreznog sustava. Među tim razlozima za isključenje navodi se i onaj iz članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 koji je, u verziji koja se
ratione temporis
primjenjuje na činjenice iz glavnih postupaka, predviđao da se sustav za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava ne primjenjuje na „društva i subjekte čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima”.
Taj sud naglašava da područje primjene članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 prošireno Zakonom br. 296/2006, s primjenom za tekuće porezno razdoblje od 4. srpnja 2006., „na društva i subjekte koji upravljaju društvima i subjektima čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim i stranim uređenim tržištima, kao i na društva i subjekte koji su i sami uvršteni te društva kojima oni upravljaju, čak i neizravno”. Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) međutim smatra da se ta izmjena ne primjenjuje
ratione temporis
na činjenice iz glavnih postupaka i da tekst članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 koji je vrijedio prije te izmjene nije omogućavao prihvaćanje tumačenja da se proširenje područja primjene razloga za isključenje u pogledu društava kćeri uvrštenih društava, bilo u Italiji ili u inozemstvu, moglo primjenjivati već u vrijeme nastanka tih činjenica.
U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje usklađenosti članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnih postupaka, s načelom nediskriminacije tumačenim u vezi s načelom slobode poslovnog nastana, utvrđenima u članku 18. odnosno članku 49. UFEU‑a.
Naime, taj sud smatra, s jedne strane, da članak 30. stavak 1. točka 5. Zakona br. 724/1994 može dovesti do diskriminacije, u užem smislu, između društava koja izdaju vrijednosne papire kojima se trguje na talijanskim uređenim tržištima i društava uvrštenih na stranim tržištima. S druge strane, tvrdi da neproširivanje dotičnog razloga za isključenje, koje potencijalno može imati obilježja porezne pogodnosti, na matična društva koja su uvrštena na talijanska i strana uređena tržišta, može dovesti do ograničavanja slobode poslovnog nastana s učinkom odvraćanja koji iz toga proizlazi za društva koja, iako su nerezidentna i nemaju stalne poslovne jedinice, ipak imaju namjeru koristiti sekundarnu slobodu poslovnog nastana u Italiji upravljajući društvima koja su rezidentna u toj zemlji.
U tim okolnostima, Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio je prekinuti postupke i Sudu uputiti, kako u predmetu C‑433/21 tako i u predmetu C‑434/21, sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se člancima 18. (bivši članak 12. UEZ‑a) i 49. (bivši članak 43. UEZ‑a) UFEU‑a pravilo nacionalnog prava, poput članka 30. stavka 1. točke 5. [Zakona br. 724/1994] u verziji primjenjivoj
ratione temporis
koja je prethodila izmjenama uvedenima [Zakonom br. 296/2006], koje isključuje iz poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava – i koji se temelji na utvrđivanju minimalnih standarda u pogledu prihoda i dobiti povezanih s vrijednošću određene imovine društva, čije je neispunjenje pokazatelj da je dotično društvo fiktivno društvo i dovodi do utvrđivanja oporezivih prihoda na temelju presumpcija – samo društva i subjekte čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima, a ne i društva i subjekte čijim se vrijednosnim papirima trguje na stranim uređenim tržištima, kao i društva koja upravljaju tim društvima i subjektima uvrštenima na burzu ili društva kojima upravljaju, čak i neizravno, ta društva i subjekti uvršteni na burzu?”
Odlukom predsjednika Suda od 3. rujna 2021. ovi su predmeti spojeni u svrhu provođenja pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja odluke Suda.
Dopuštenost zahtjevâ za prethodnu odluku
Talijanska vlada poziva se na nedopuštenost zahtjevâ za prethodnu odluku zbog hipotetske naravi postavljenog pitanja u svakom od spojenih predmeta.
Ta vlada tvrdi da se razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, predviđen u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994, u vrijeme nastanka činjenica iz glavnih postupaka primjenjivao samo na društva i subjekte čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima te da stoga, s obzirom na to da Contship nije nikad izdao vrijednosne papire ni na talijanskom ni na stranom tržištu, on ne može tvrditi da je nacionalni propis iz glavnih postupaka prema njemu stvarao diskriminaciju.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnim sudovima pred kojima se vode glavni postupci i koji moraju preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti svakog predmeta, ocijene nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavljaju Sudu. Prema tome, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presude od 18. listopada 1990., Dzodzi,
C‑297/88 i C‑197/89
,
EU:C:1990:360
, t.
34.
i
35.
; od 13. studenoga 2018., Levola Hengelo,
C‑310/17
,
EU:C:2018:899
, t.
27.
i navedena sudska praksa, te od 28. travnja 2022., Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, t.
28.
).
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću, čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr.,
C‑94/04 i C‑202/04
,
EU:C:2006:758
, t.
25.
; od 13. studenoga 2018., Levola Hengelo,
C‑310/17
,
EU:C:2018:899
, t.
28.
i navedena sudska praksa, te od 28. travnja 2022., Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, t.
29.
).
U konkretnom slučaju iz odluka kojima je upućen zahtjev razvidno je da, iako Contship nikada nije izdao vrijednosne papire ni na talijanskom ni na stranim tržištima, diskriminatorna priroda razloga za isključenje iz članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 može proizlaziti iz razlike u postupanju između društava kćeri društava čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima i društava kćeri društava čijim se vrijednosnim papirima trguje na stranim uređenim tržištima.
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev također želi znati bi li nacionalni propis iz glavnih postupaka imao učinak odvraćanja za društva uvrštena na strana uređena tržišta koja, iako su nerezidentna i nemaju stalne poslovne jedinice, ipak imaju namjeru koristiti sekundarnu slobodu poslovnog nastana u Italiji upravljajući društvima koja su rezidentna u toj zemlji.
Prema tome, ne može se očito utvrditi da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom sporova iz glavnih postupaka.
Iz navedenog proizlazi da su zahtjevi za prethodnu odluku dopušteni.
O prethodnim pitanjima
Uvodne napomene
Uvodno valja podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 18. UFEU‑a samostalno primjenjuje samo u situacijama uređenima pravom Unije za koje UFEU ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji. Međutim, u području prava poslovnog nastana načelo nediskriminacije provedeno je člankom 49. UFEU‑a (presude od 29. veljače 1996., Skanavi i Chryssanthakopoulos,
C‑193/94
,
EU:C:1996:70
, t.
20.
i
21.
, te od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi,
C‑385/12
,
EU:C:2014:47
, t.
25.
, i rješenje od 22. listopada 2021., O i dr.,
C‑691/20
, neobjavljeno,
EU:C:2021:895
, t.
20.
i
21.
).
Dakle, budući da se činjenične okolnosti predmeta iz glavnih postupaka odnose na talijansko društvo kojim upravlja društvo sa sjedištem u drugoj državi članici, članak 49. UFEU‑a jest mjerodavna odredba za ocjenu usklađenosti dotičnog nacionalnog propisa s pravom Unije (vidjeti po analogiji presude od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑35/11
,
EU:C:2012:707
, t.
91.
i od 3. ožujka 2020., Tesco‑Global Áruházak,
C‑323/18
,
EU:C:2020:140
, t.
52.
).
Prema tome, nema potrebe za tumačenjem članka 18. UFEU‑a, već isključivo članka 49. UFEU‑a.
Sloboda poslovnog nastana
Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita protivi li se slobodi poslovnog nastana utvrđenoj u članku 49. UFEU‑a propis poput članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnih postupaka, koji ograničava mogućnost pozivanja na razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava samo na društva čijim se vrijednosnim papirima trguje na nacionalnim uređenim tržištima, isključujući pritom iz područja primjene tog razloga za isključenje druga društva, bilo domaća ili strana, čijim se vrijednosnim papirima ne trguje na nacionalnim uređenim tržištima, ali kojima upravljaju društva i subjekti koji su uvršteni na strana uređena tržišta.
Kao prvo, treba podsjetiti na to da članak 49. UFEU‑a nalaže ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana državljana jedne države članice na državnom području druge države članice. Za društva osnovana sukladno zakonodavstvu određene države članice, a čije se registrirano sjedište, središnja uprava ili glavno mjesto poslovanja nalazi unutar Unije, ta sloboda u skladu s člankom 54. UFEU‑a podrazumijeva pravo obavljati djelatnost u drugim državama članicama posredstvom društva kćeri, podružnice ili zastupništva (vidjeti u tom smislu presude od 21. rujna 1999., Saint‑Gobain ZN,
C‑307/97
,
EU:C:1999:438
, t.
35.
, i od 20. siječnja 2021., Lexel,
C‑484/19
,
EU:C:2021:34
, t.
33.
i navedena sudska praksa).
Cilj je slobode poslovnog nastana jamstvo korištenja nacionalnim tretmanom u državi članici primateljici državljanima drugih država članica i društvima iz članka 54. UFEU‑a te ona, kad je riječ o društvima, zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju njihova sjedišta (presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation,
C‑374/04
,
EU:C:2006:773
, t.
43.
, te od 3. ožujka 2020., Tesco‑Global Áruházak,
C‑323/18
,
EU:C:2020:140
, t.
59.
i navedena sudska praksa).
U vezi s tim, ne samo da je zabranjena očita diskriminacija na temelju sjedišta društava nego su zabranjeni i svi oblici prikrivene diskriminacije koji, primjenom drugih kriterija razlikovanja, u praksi dovode do istog rezultata (presude od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi,
C‑385/12
,
EU:C:2014:47
, t.
30.
; od 3. ožujka 2020., Tesco‑Global Áruházak,
C‑323/18
,
EU:C:2020:140
, t.
62.
, i od 25. veljače 2021., Novo Banco,
C‑712/19
,
EU:C:2021:137
, t.
31.
).
Nacionalni propis kojim se u kontekstu određivanja oporezivog prihoda uvodi razlikovanje prema mjestu trgovanja dotičnim vrijednosnim papirima može potpadati pod takvu zabranu.
U konkretnom slučaju međutim, u skladu s člankom 30. stavkom 1. točkom 5. Zakona br. 724/1994 u verziji koja se
ratione temporis
primjenjuje na činjenice iz glavnih postupaka, mogućnost pozivanja na razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava imaju samo „društva i subjekti čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima”.
Prema tome, imajući u vidu područje primjene te odredbe, treba reći da nikakva razlika u postupanju između društva koje je u vlasništvu matičnog društva uvrštenog u Njemačkoj, kao što je to Contship, i društva koje je u vlasništvu matičnog društva uvrštenog u Italiji, ne proizlazi iz nacionalnog propisa iz glavnih postupaka. Naime, budući da taj propis daje mogućnost pozivanja na razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, predviđenog u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994, jedino društvima koja su i sama uvrštena na talijansko uređeno tržište, činjenica da je neko društvo društvo kćer matičnog društva uvrštenog u Italiji ili u inozemstvu nema nikakav utjecaj.
S druge strane, iz informacija kojima Sud raspolaže razvidno je da Contship nikada nije izdao vrijednosne papire na talijanskom uređenom tržištu te da zbog toga nema mogućnost pozivanja na razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, predviđen u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994, kao ni bilo koje drugo neuvršteno talijansko društvo. Stoga, da je društvom Contship umjesto društva uvrštenog u Njemačkoj upravljalo društvo uvršteno u Italiji, ono se također ne bi moglo pozivati na razlog za isključenje predviđen tom odredbom.
U tim okolnostima nikakva razlika u postupanju ne može proizlaziti iz primjene članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 između društva koje je u vlasništvu matičnog društva uvrštenog na strano tržište i društva koje je u vlasništvu matičnog društva uvrštenog na talijansko tržište.
Kao drugo, iz ustaljenje sudske prakse proizlazi da se članku 49. UFEU‑a protivi svaka nacionalna mjera koja, čak i kad se primjenjuje bez razlike u odnosu na državljanstvo, državljanima Unije može otežati ili učiniti manje privlačnim izvršavanje slobode poslovnog nastana zajamčene UFEU‑om te da takvi ograničavajući učinci mogu nastati osobito kada se društvo, zbog nacionalnog propisa, može odvratiti od osnivanja podređenih subjekata, poput stalne poslovne jedinice, u drugim državama članicama i izvršavanja svojih djelatnosti posredstvom takvih subjekata (presuda od 3. rujna 2020., Vivendi,
C‑719/18
,
EU:C:2020:627
, t.
51.
, te rješenje od 22. listopada 2021., O i dr.,
C‑691/20
, neobjavljeno,
EU:C:2021:895
, t.
23.
).
U tom pogledu valja naglasiti da je na temelju načela porezne autonomije država članica, u nedostatku mjera za usklađivanje na razini Unije, one same dužne utvrditi porezni režim koji se primjenjuje na navodna fiktivna društva. Međutim, takvu nadležnost treba izvršavati u skladu s pravom Unije, posebice odredbama UFEU‑a o slobodi poslovnog nastana (vidjeti po analogiji presude od 30. lipnja 2011., Meilicke i dr.,
C‑262/09
,
EU:C:2011:438
, t.
37.
i
38.
, te od 19. prosinca 2019., Brussels Securities,
C‑389/18
,
EU:C:2019:1132
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
U konkretnom slučaju, međutim, iz propisa o kojem je riječ u glavnim postupcima proizlazi da, ako je matično društvo uvršteno na talijansko uređeno tržište, njegovo društvo kćer nema mogućnost pozivanja na razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, predviđenog u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994, ako i samo to društvo kćer nije uvršteno.
Iz toga slijedi da nikakav povlašteni porezni tretman društava kćeri nije uvjetovan time da matična društva moraju biti uvrštena na nacionalno burzovno tržište.
Dakle, budući da propis iz glavnih postupaka ne pogoduje društvima u vlasništvu matičnih društava uvrštenih na nacionalno uređeno tržište, koja se žele pozvati na razlog za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, iz tog propisa ne može proizlaziti nikakav odvraćajući učinak za matična društva koja su uvrštena na stranim tržištima.
Osim toga valja istaknuti, kao što to navodi i Europska komisija, da se razlog za isključenje iz članka 30. stavka 1. točke 5. Zakona br. 724/1994 primjenjuje samo na navodna fiktivna društva čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima te da su stoga isključena fiktivna društva koja su uvrštena na strana tržišta, uključujući i ona iz drugih država članica osim Talijanske Republike. Međutim, iz okolnosti predmeta iz glavnih postupaka ne proizlazi da je riječ o potonjoj situaciji, pa bi stoga odgovor Suda na pitanje treba li takvo razlikovanje smatrati diskriminacijom s gledišta slobode poslovnog nastana izlazio iz okvira postavljenih pitanja, a sudu koji je uputio zahtjev ne bi bio od koristi za rješavanje sporova iz glavnih postupaka.
Prema tome, ograničavanje osobnog područja primjene razloga za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava, predviđenog u članku 30. stavku 1. točki 5. Zakona br. 724/1994, poput onog o kojem je riječ u glavnim postupcima, ne može otežati ili učiniti manje privlačnim poslovni nastan, na talijanskom državnom području, matičnog društva koje je uvršteno na strano uređeno tržište.
Slijedom svih prethodnih razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji ograničava primjenu razloga za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava samo na društva čijim se vrijednosnim papirima trguje na nacionalnim uređenim tržištima, isključujući pritom iz područja primjene tog razloga za isključenje druga društva, bilo domaća ili strana, čijim se vrijednosnim papirima ne trguje na nacionalnim uređenim tržištima, ali kojima upravljaju društva i subjekti koji su uvršteni na strana uređena tržišta.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji ograničava primjenu razloga za isključenje primjene poreznog sustava za suzbijanje utaje poreza fiktivnih društava samo na društva čijim se vrijednosnim papirima trguje na nacionalnim uređenim tržištima, isključujući pritom iz područja primjene tog razloga za isključenje druga društva, bilo domaća ili strana, čijim se vrijednosnim papirima ne trguje na nacionalnim uređenim tržištima, ali kojima upravljaju društva i subjekti koji su uvršteni na strana uređena tržišta.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski