CELEX: 62020CJ0433
Begäran om förhandsavgörande
Harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället
Direktiv 2001/29/EG
Artikel 2
Mångfaldigande
Artikel 5.2 b
Undantag för privatkopiering
Begreppet ’alla typer av medier’
Servrar som tillhör tredje man och som ställs till fysiska personers förfogande för privat bruk
Rimlig kompensation
Nationell lagstiftning som inte förbinder leverantörer av molntjänster att betala upphovsrättsavgift för privatkopiering

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 5.2 b i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (
EGT L 167, 2001, s. 10
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (nedan kallat Austro-Mechana), som är en upphovsrättsorganisation, och Strato AG, som är en leverantör av molnlagringstjänster, angående den upphovsrättsersättning som Strato ska betala med anledning av tillhandahållandet av denna tjänst.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skälen 2, 5, 21, 31, 35 och 38 i direktiv 2001/29 anges följande:
”(2)
Europeiska rådet framhöll vid sitt möte på Korfu den 24–25 juni 1994 behovet av att skapa allmänna och flexibla rättsliga ramar på gemenskapsnivå för att främja informationssamhällets utveckling i Europa. För detta krävs bland annat en inre marknad för nya varor och tjänster. En betydande gemenskapslagstiftning som kan ligga till grund för ett sådant regelverk finns redan eller håller på att utarbetas. Upphovsrätt och närstående rättigheter är av stor betydelse i detta sammanhang, eftersom dessa rättigheter skyddar och stimulerar utveckling och marknadsföring av nya varor och tjänster samt skapandet och utnyttjandet av det kreativa innehållet i dessa.
…
(5)
Genom den tekniska utvecklingen har formerna för skapande, produktion och utnyttjande mångfaldigats och diversifierats. Även om detta inte kräver nya begrepp för skyddet inom området för immaterialrätt, bör den nu gällande lagstiftningen om upphovsrätt och närstående rättigheter anpassas och kompletteras för att på ett tillfredsställande sätt svara mot den ekonomiska verkligheten, t.ex. de nya utnyttjandeformerna.
…
(21)
I detta direktiv bör området fastställas för de handlingar som omfattas av mångfaldiganderätten i fråga om de olika rättsinnehavarna. Detta bör göras i överensstämmelse med gemenskapens regelverk. En vid definition av dessa handlingar krävs för att säkerställa klarhet i rättsligt avseende på den inre marknaden.
…
(31)
En skälig avvägning mellan rättigheter och intressen hos de olika kategorierna av rättsinnehavare samt mellan de olika kategorierna av rättsinnehavare och användarna av skyddade alster måste upprätthållas. De befintliga undantag och inskränkningar från rättigheterna som fastställts av medlemsstaterna måste bli föremål för en ny bedömning där hänsyn tas till den nya elektroniska miljön. De skillnader som finns i fråga om undantag och inskränkningar, då det gäller vissa handlingar som omfattas av ensamrättigheter, har en direkt negativ inverkan på hur den inre marknaden för upphovsrätt och närstående rättigheter fungerar. Sådana skillnader kan mycket väl bli mer uttalade på grund av den vidare utvecklingen av gränsöverskridande utnyttjande av verk samt av verksamheter som sker över nationsgränser. För att säkerställa en väl fungerande inre marknad bör dessa undantag och inskränkningar ges en mer harmoniserad definition. Harmoniseringsgraden bör vara beroende av undantagens effekter på den inre marknadens förmåga att fungera väl.
…
(35)
När det gäller vissa undantag eller inskränkningar bör rättsinnehavarna få rimlig kompensation för att ge dem skälig ersättning för användningen av deras skyddade verk eller andra alster. Vid fastställande av formen, de närmare bestämmelserna om och den eventuella nivån på denna rimliga kompensation bör de särskilda förhållandena i varje enskilt fall beaktas. När dessa förhållanden bedöms är ett värdefullt kriterium den eventuella skadan för rättsinnehavarna av åtgärden i fråga. I de fall när rättsinnehavarna redan har erhållit betalning i någon annan form, t.ex. som en del av en licensavgift, behöver det inte krävas någon särskild eller separat betalning. Vid fastställandet av nivån på den rimliga kompensationen bör full hänsyn tas till i hur stor utsträckning sådana tekniska åtgärder som avses i detta direktiv används. I vissa situationer när förfånget för rättsinnehavaren är obetydligt behöver det inte uppkomma någon betalningsskyldighet.
…
(38)
Medlemsstaterna bör ges möjlighet att besluta om undantag eller inskränkningar, förutsatt att rimlig kompensation säkerställs, från mångfaldiganderätten för vissa former av mångfaldigande av ljudmaterial, bildmaterial och audiovisuellt material för privat bruk. Detta kan omfatta införande eller förlängning av ersättningssystem som kompensation för förfånget för rättsinnehavarna. … Även om skillnader mellan dessa ersättningssystem påverkar den inre marknadens funktion, bör dessa skillnader, då det gäller analog privatkopiering, inte få några betydande effekter på informationssamhällets utveckling. Digital privatkopiering kan bli vanligare och få större ekonomisk betydelse. Vederbörlig hänsyn bör därför tas till skillnaderna mellan digital privatkopiering och analog privatkopiering, och det bör i vissa avseenden göras åtskillnad mellan dem.”
I artikel 2 i direktiv 2001/29, med rubriken ”Rätten till mångfaldigande”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föreskriva en ensamrätt att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis
a)
för upphovsmän: av deras verk,
b)
för utövande konstnärer: av upptagningar av deras framföranden,
c)
för fonogramframställare: av deras fonogram,
d)
för framställarna av de första upptagningarna av filmer: av original och kopior av deras filmer,
e)
för radio- och televisionsföretag: av upptagningar av deras utsändningar, trådöverförda såväl som luftburna, inklusive kabel- och satellitsändningar.”
I artikel 3.1 i detta direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall ge upphovsmän en ensamrätt att tillåta eller förbjuda varje överföring till allmänheten av deras verk, på trådbunden eller trådlös väg, inbegripet att verken görs tillgängliga för allmänheten på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till dessa verk från en plats och vid en tidpunkt som de själva väljer.”
I artikel 5 i detta direktiv, med rubriken ”Undantag och inskränkningar”, föreskrivs följande:
”1.   Tillfälliga former av mångfaldigande enligt artikel 2, som är flyktiga eller utgör ett inkluderande av underordnad betydelse och som utgör en integrerad och väsentlig del i en teknisk process och vars enda syfte är att möjliggöra
a)
en överföring i ett nät mellan tredje parter via en mellanhand eller
b)
en laglig användning
av ett verk eller annat alster och som inte har någon självständig ekonomisk betydelse, skall undantas från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2.
2.   Medlemsstaterna får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i följande fall:
a)
För mångfaldigande på papper eller varje annat liknande medium utfört med någon form av fotografisk teknik eller genom någon annan process med liknande resultat, med undantag av notblad, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation.
b)
För mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation varvid hänsyn skall tas till huruvida de tekniska åtgärder som avses i artikel 6 har tillämpats på det berörda verket eller alstret eller inte.
…”
Österrikisk rätt
I 42b § Urheberrechtsgesetz (upphovsrättslagen) av den 9 april 1936 (BGBl. 111/1936), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad UrhG), anges följande:
”(1)   Om det av ett verk som sänds i radio, tillhandahålls allmänheten eller har lagrats på ett lagringsmedium för kommersiella ändamål, på grund av dess natur, kan förväntas att det … kommer att mångfaldigas genom att upptas på ett lagringsmedium, för eget eller privat bruk, har upphovsmannen rätt till skälig ersättning (ersättning för lagringsmedier), när alla typer av lagringsmedier som är lämpliga för sådant mångfaldigande saluförs yrkesmässigt i Österrike.
…
(3)   Följande personer är skyldiga att betala skälig ersättning:
1.
Den som från en plats inom landet eller utomlands i kommersiellt syfte och mot erläggande av avgift i första led saluför medierna eller apparaterna ska betala kassettersättning respektive avgiften för apparaterna …. Från ansvar är dock den undantagen som under en sexmånadersperiod förvärvar inspelningsmedier med en inspelningstid som inte överstiger 10000 timmar eller som är ett litet företag …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Austro-Mechana är en upphovsrättsorganisation som, i eget namn men i egenskap av förvaltare i rättsinnehavarnas intresse och för rättsinnehavarnas räkning, bland annat säkerställer lagstadgad rätt till ersättning enligt 42b § punkt 1 i upphovsrättslagen, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet.
Austro-Mechana väckte talan vid Handelsgericht Wien (handelsdomstolen i Wien, Österrike) om redovisning och betalning av ersättning för ”alla slags inspelningsmedier” med motiveringen att Strato erbjuder sina företags- och privatkunder en tjänst, kallad ”HiDrive”, som består av ett molnbaserat lagringsutrymme (
cloud computing
).
Strato bestred yrkandena med motiveringen att molntjänster inte ger upphov till en skyldighet att betala ersättning. Strato hävdade att det redan hade betalat upphovsrättsavgiften i Tyskland, den medlemsstat där dess servrar finns, och att avgiften införlivats i priset på dessa servrar av tillverkaren eller importören av servrarna. Företaget tillade att användare i Österrike också redan betalat en avgift för privat kopiering (nedan kallad privatkopieringsavgift) för de terminaler som behövs för att ladda upp innehåll till molnet.
Genom dom av den 25 februari 2020 ogillade Handelsgericht Wien (Handelsdomstolen i Wien) Austro-Mechanas talan, med motiveringen att Strato inte hade överlåtit inspelningsmedier till sina kunder, utan tillhandahållit dem en online-lagringstjänst.
Austro-Mechana överklagade denna dom till Oberlandesgericht Wien (Regionala överdomstolen i Wien, Österrike). Den domstolen har, med hänvisning till dom av den 29 november 2017, VCAST, (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), påpekat att frågan huruvida lagring av innehåll inom molntjänster omfattas av artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 inte är befriad från tvivel.
Mot denna bakgrund beslutade Oberlandesgericht Wien (Regionala överdomstolen i Wien, Österrike) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska begreppet ’på alla typer av medier’ i artikel 5.2 b i direktiv [2001/29], tolkas på så sätt att det också avser servrar som ägs av tredje part som tillhandahåller fysiska personer (kunder) lagringsplats för privat bruk (och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt) på dessa servrar, vilken kunderna använder för mångfaldigande genom lagring (molntjänst)?
2)
Om denna fråga besvaras jakande: Ska den bestämmelse som nämns i den första frågan tolkas på så sätt att den är tillämplig på en nationell bestämmelse enligt vilken upphovsmannen har rätt till skälig ersättning (ersättning för lagringsmedier (Speichermedienvergütung))
–
när det av ett verk (som sänds i radio, tillhandahålls allmänheten eller har lagrats på ett lagringsmedium för kommersiella ändamål), på grund av dess natur, kan förväntas att det mångfaldigas för eget eller privat bruk genom att det lagras på ’någon typ av lagringsmedium som är lämpligt för sådant mångfaldigande och som saluförs yrkesmässigt i Österrike’,
–
och när den metod för lagring används som beskrivs i den första frågan?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas så, att uttrycket ”mångfaldigande på alla typer av medier” i den bestämmelsen omfattar säkerhetskopiering, för privat bruk, av upphovsrättsligt skyddade verk på en server där lagringsutrymme ställs till användarens förfogande av molntjänstleverantören.
Domstolen erinrar inledningsvis om att medlemsstaterna enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i detta direktiv ”[f]ör mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation”.
När det för det första gäller frågan om huruvida det utgör ”mångfaldigande”, i den mening som avses i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29, att lagra säkerhetskopior i ett molnlagringsutrymme, bör det noteras att begreppet ”mångfaldigande” måste förstås i vid bemärkelse, dels mot bakgrund av kravet i skäl 21 i nämnda direktiv, av vilket det framgår att de handlingar som omfattas av mångfaldiganderätten ska ges en vid definition för att säkerställa klarhet i rättsligt avseende på den inre marknaden, dels mot bakgrund av ordalydelsen i artikel 2 i nämnda direktiv, som innehåller uttryck som ”direkt eller indirekt”, ”tillfälligt eller permanent”, ”oavsett metod och form” eller ”helt eller delvis”. Vidare följer omfattningen av ett sådant skydd av handlingar som omfattas av mångfaldiganderätten också av samma direktivs huvudsyfte, som är att fastställa en hög skyddsnivå för bland annat upphovsmän (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2009, Infopaq International,
C‑5/08
,
EU:C:2016:465
, punkterna
–
).
I förevarande fall konstaterar domstolen att uppladdning (
upload
) av ett verk från en användares anslutna terminal, till ett lagringsutrymme i molnet som görs tillgängligt för användaren inom ramen för en molntjänst, innebär ett mångfaldigande av verket, eftersom denna tjänst bland annat består i att lagra en kopia av verket i molnet. Det är också troligt att andra mångfaldiganden av detta verk kommer att göras, särskilt när användaren får tillgång till molnet med hjälp av en ansluten terminal för att ladda ned (
download
) ett verk som tidigare laddats upp till molnet.
Av detta följer att en säkerhetskopia av ett verk i ett lagringsutrymme som ställs till användarens förfogande inom ramen för en molntjänst utgör ett mångfaldigande av detta verk, i den mening som avses i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29.
Vad för det andra gäller frågan huruvida begreppet ”alla typer av medier”, som omnämns i denna bestämmelse, omfattar en server på vilken leverantören av en molntjänst ställer lagringsutrymme till förfogande för en användare för att göra säkerhetskopior av upphovsrättsligt skyddade verk, bör det noteras att detta begrepp inte definieras i direktivet och att det inte innehåller någon hänvisning till medlemsstaternas lagstiftning för att definiera dess räckvidd.
Enligt domstolens fasta praxis följer det av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten att när en unionsbestämmelse inte innehåller någon hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar för fastställandet av ett visst begrepp, ska begreppet ges en fristående och enhetlig tolkning inom hela unionen, med beaktande inte endast av ordalydelsen i den aktuella bestämmelsen utan även av det sammanhang i vilket bestämmelsen förekommer och det mål som eftersträvas med den lagstiftning som bestämmelsen ingår i (dom av den 8 mars 2018, DOCERAM,
C‑395/16
,
EU:C:2018:172
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det första bör det noteras att uttrycket ”alla typer av medier” i vid bemärkelse omfattar alla medier på vilka ett skyddat verk kan mångfaldigas, inklusive sådana servrar som används i molntjänster.
Eftersom ordalydelsen i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 emellertid inte ger någon som helst precisering av beskaffenheten av den anordning varigenom, eller med vars hjälp, privatkopieringen äger rum, finns det anledning att anse att unionslagstiftaren inte fann dessa egenskaper vara relevanta för att nå det eftersträvade målet med den partiella harmoniseringen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkterna
och
).
Det faktum att lagringsutrymmet ställs till användarens förfogande på en server som tillhör en tredje part är således inte avgörande i detta avseende (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkt
). Härav följer att artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 även kan tillämpas på mångfaldigande som utförs av en fysisk person med hjälp av en anordning som tillhör en tredje part.
För det andra finner denna vida tolkning av begreppet ”alla typer av medier” stöd av det sammanhang i vilket bestämmelsen ingår, och i synnerhet av en jämförelse mellan ordalydelsen av det undantag som avses i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 – som inte på något sätt preciserar egenskaperna hos de anordningar från eller med vilka kopior för privat bruk görs – och ordalydelsen av det undantag från mångfaldiganderätten som föreskrivs i artikel 5.2 a i nämnda direktiv. Medan sistnämnda undantag är tillämpligt på ”mångfaldigande på papper eller varje annat liknande medium”, är undantaget för privatkopiering tillämpligt på ”mångfaldigande på alla typer av medier” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 juni 2013, VG Wort m.fl.,
C‑457/11–C‑460/11
,
EU:C:2013:426
, punkt
, och dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkterna
och
).
För det tredje, när det gäller målen för den aktuella lagstiftningen, framgår av skälen 2 och 5 i direktiv 2001/29 att detta direktiv avser att skapa en allmän och flexibel ram på unionsnivå för att främja informationssamhällets utveckling och att anpassa och komplettera gällande bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter för att svara mot den tekniska utvecklingen, vilken lett till nya former för utnyttjande av skyddade verk (se dom av den 19 december 2019, Nederlands Uitgeversverbond och Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta avseende har domstolen redan påpekat, när det gäller det obligatoriska undantag som avses i artikel 5.1 i direktiv 2001/29, att detta undantag således ska möjliggöra och säkerställa nya teknologiers utveckling och funktion, samt upprätthålla en skälig avvägning mellan, å ena sidan, rättigheter och intressen hos rättighetsinnehavarna och, å andra sidan, rättigheter och intressen hos användarna av skyddade alster som önskar dra nytta av dessa nya teknologier (dom av den 5 juni 2014, Public Relations Consultants Association,
C‑360/13
,
EU:C:2014:1195
, punkt
och där angiven rättspraxis).
En sådan tolkning, som är förenlig med principen om teknikneutralitet, enligt vilken lagen ska fastställa personers rättigheter och skyldigheter på ett sådant generiskt sätt att den inte gynnar användningen av en teknik på bekostnad av en annan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 april 2021, Eutelsat,
C‑515/19
,
EU:C:2021:273
, punkt
), är också den rätta med hänsyn till det fakultativa undantaget i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29, i likhet med vad generaladvokaten påpekat i punkt 36 i sitt förslag till avgörande.
Det är nämligen så att uppnåendet av det mål som anges i punkt 25 i förevarande dom – det vill säga att förhindra att det upphovsrättsliga skyddet i unionen blir föråldrat eller obsolet till följd av den tekniska utvecklingen och till följd av nya former för utnyttjande av upphovsrättsligt skyddat innehåll, som avses i skäl 5 i direktiv 2001/29 – skulle äventyras om de undantag och begränsningar av det upphovsrättsliga skyddet, som enligt skäl 31 i direktivet infördes mot bakgrund av den nya elektroniska miljön, tolkades på ett sådant sätt att de medförde att ingen hänsyn tas till denna tekniska utveckling eller till framväxten av bland annat digitala medier och molntjänster.
Under dessa omständigheter finns det rent funktionellt sett ingen anledning att vid tillämpningen av artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 göra skillnad utifrån huruvida mångfaldigandet av ett skyddat verk sker på en server där lagringsutrymme ställs till en användares förfogande av leverantören av en molntjänst eller huruvida ett sådant mångfaldigande sker på ett fysiskt inspelningsmedium som tillhör denna användare.
Begreppet ”alla typer av medier” i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 inbegriper således en server där en lagringsplats ställs till användarens förfogande av leverantören av en molntjänst.
Denna slutsats påverkas inte av Europeiska kommissionens argument att upprättandet av en säkerhetskopia i molnet inte är isolerat från eventuell överföring, varför en sådan överföring, på grundval av den rättspraxis som följer av dom av den 29 november 2017, VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), och dom av den 19 december 2019, Nederlands Uitgeversverbond och Groep Algemene Uitgevers (
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
), borde omfattas av artikel 3.1 i direktiv 2001/29. Det nationella målet skiljer sig nämligen från de mål som gav upphov till de domar som kommissionen har åberopat. Det mål som gav upphov till dom av den 29 november 2017, VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), rörde en tjänst med dubbla funktioner, det vill säga inte bara mångfaldigande i molnet utan även, samtidigt eller nästan samtidigt, en överföring till allmänheten. Det mål som gav upphov till dom av den 19 december 2019, Nederlands Uitgeversverbond och Groep Algemene Uitgevers (
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
), rörde en förenings tillhandahållande av en onlinetjänst bestående av en virtuell marknadsplats för ”begagnade” e-böcker, genom vilken skyddade verk gjordes tillgängliga för alla som registrerat sig på föreningens webbplats, varvid dessa personer kunde få tillgång till verken från den plats och vid den tidpunkt som han eller hon individuellt valde. En sådan tjänst befanns utgöra en överföring till allmänheten, i den mening som avses i artikel 3.1 i nämnda direktiv.
Under alla omständigheter ska varje överföring som följer av att användaren av en molntjänst delar ett verk betraktas som ett utnyttjande som skiljer sig från det mångfaldigande som avses i artikel 2 a i direktiv 2001/29, men som kan omfattas av artikel 3.1 i direktivet, om villkoren för att tillämpa denna bestämmelse är uppfyllda.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas så, att uttrycket ”mångfaldigande på alla typer av medier”, i den mening som avses i denna bestämmelse, omfattar säkerhetskopiering, för privat bruk, av upphovsrättsligt skyddade verk på en server på vilken leverantören av en molntjänst ställer ett lagringsutrymme till en användares förfogande.
Den andra frågan
Domstolen påpekar inledningsvis att även om det av den andra frågan framgår att den formellt sett avser huruvida artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ”är tillämplig” på en sådan nationell lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet, konstaterar domstolen att den hänskjutande domstolen, mot bakgrund av skälen till begäran om förhandsavgörande, i huvudsak vill få klarhet i huruvida denna bestämmelse utgör hinder för en lagstiftning som inför det undantag för privatkopiering som avses i denna bestämmelse men som inte ålägger leverantörer av molnlagringstjänster att betala en rimlig kompensation.
Genom sin andra fråga vill den nationella domstolen således i huvudsak få klarhet i huruvida artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som införlivat det undantag som avses i denna bestämmelse, som inte förbinder leverantörer av molnlagringstjänster att betala rimlig kompensation när fysiska personer säkerhetskopierar upphovsrättsligt skyddade verk för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt.
I punkt 15 i förevarande dom erinras om att medlemsstaterna enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 får föreskriva undantag eller inskränkningar från den ensamrätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i direktivet, och att detta gäller för mångfaldigande på alla typer av medier utfört av fysiska personer för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation, varvid hänsyn ska tas till de tekniska åtgärder som avses i artikel 6 i direktivet.
Såsom framgår av skälen 35 och 38 i direktiv 2001/29 är artikel 5.2 b ett uttryck för unionslagstiftarens vilja att införa ett särskilt kompensationssystem, där det som utlöser att kompensation ska betalas är att rättsinnehavarna tillfogas en skada, vilken i princip ger upphov till en skyldighet att ge dessa rättsinnehavare ersättning eller kompensation (dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det innebär att när medlemsstaterna beslutar sig för att genomföra undantaget för privatkopiering enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 i nationell rätt är de bland annat skyldiga att införa en rimlig kompensation för rättsinnehavarna (dom av den 9 juni 2016, EGEDA m.fl.,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, punkt
och där angiven rättspraxis). Såsom framgår av domstolens praxis har den medlemsstat som infört ett sådant undantag i sin nationella rätt en skyldighet att uppnå ett visst resultat, i den meningen att medlemsstaten är skyldig att i enlighet med sin territoriella behörighet säkerställa en effektiv uppbörd av den rimliga kompensation som innehavarna av ensamrätten till mångfaldigande har rätt till för den skada som de lidit med anledning av att skyddade alster mångfaldigats av slutanvändare som är bosatta i den medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 april 2016, Austro-Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När en fysisk person som för privat bruk gör en kopia av ett skyddat verk utan föregående tillstånd från innehavaren av ensamrätten till mångfaldigande ska detta nämligen anses utgöra en handling som kan skada innehavaren av nämnda rättsinnehavare (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2011, Stichting de Thuiskopie,
C‑462/09
,
EU:C:2011:397
, punkt
, och dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Under förutsättning, för det första, att uttrycket ”mångfaldigande på alla typer av medier” i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29, såsom framgår av svaret på den första frågan, omfattar säkerhetskopiering, för privata ändamål, av upphovsrättsligt skyddade verk på en server där lagringsutrymme ställs till användarens förfogande av leverantören av en molntjänst, och, för det andra, att dessa mångfaldiganden har utförts av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, vilket det ankommer på den nationella domstolen att avgöra, anser domstolen att de medlemsstater som tillämpar det undantag som avses i denna bestämmelse är skyldiga att föreskriva ett system för rimlig kompensation som syftar till att ge rättsinnehavare ersättning i enlighet med denna bestämmelse.
Enligt domstolens praxis har medlemsstaterna, mot bakgrund av att de olika beståndsdelarna i systemet för rimlig kompensation inte preciseras ytterligare i direktivet, ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att avgränsa dessa. Det ankommer på medlemsstaterna att fastställa vem som ska vara skyldig att betala kompensationen och att fastställa formen för de närmare bestämmelserna om och nivån på nämnda kompensation (dom av den 21 april 2016, Austro-Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, punkt
, och dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom anges i skäl 35 i direktiv 2001/29 bör medlemsstaterna, vid detta fastställande, beakta de särskilda förhållandena i varje enskilt fall (dom av den 11 juli 2013, Amazon.com International Sales m.fl.,
C‑521/11
,
EU:C:2013:515
, punkt
).
Vad för det första gäller den ansvarige för den rimliga kompensationen har domstolen redan slagit fast att det i princip ankommer på den person som har gjort den privata kopian att ersätta den skada som uppkommit genom detta mångfaldigande genom att finansiera rättsinnehavarens kompensation (dom av den 21 oktober 2010, Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
, punkt
, dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkt
, och dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
). När det gäller utbudet av molnlagringstjänster ankommer det således i princip på användaren av dessa tjänster att finansiera den kompensation som betalas ut till rättsinnehavaren.
Domstolen har emellertid slagit fast att medlemsstaterna – med tanke på de praktiska svårigheter som är förenade med att identifiera privatanvändarna och att se till att de ersätter rättsinnehavarna för deras skada, och mot bakgrund av att den skada som kan följa av varje enskild användning för privat bruk kan visa sig obetydlig, varvid det inte uppkommer någon betalningsskyldighet – har rätt att, i syfte att finansiera den rimliga kompensationen, införa en avgift för privatkopiering, som inte belastar de berörda privatpersonerna utan dem som förfogar över utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande och, i denna egenskap, rättsligt eller faktiskt ställer utrustningen till privatpersoners förfogande eller tillhandahåller dem en tjänst i form av mångfaldigande. Inom ramen för ett sådant system ska avgiften för privatkopiering tas ut av dem som förfogar över utrustningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 2010, Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
, punkt
, dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkt
, och dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
).
Domstolen har på denna punkt preciserat att då ett sådant system gör det möjligt för de avgiftsskyldiga att låta kostnaden för avgiften för privatkopiering få genomslag på priset för att tillhandahålla utrustningen, apparaterna och medier för mångfaldigande eller priset för tjänster avseende mångfaldigande, kommer kostnaden för avgiften i slutändan att övervältras på de privata användare som betalar detta pris. Detta får anses uppfylla kravet på en ”skälig avvägning”, som avses i skäl 31 i direktivet, mellan intressena hos innehavarna av ensamrätten till mångfaldigande och intressena hos användarna av de skyddade alstren (dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
).
Av detta följer att inrättandet av ett system för rimlig kompensation, enligt vilket tillverkaren eller importören av servrar, genom vilka molntjänster erbjuds privatpersoner, är skyldiga att betala privatkopieringsavgifter, varvid denna avgift övervältras ekonomiskt på köparen av sådana servrar, i förening med inrättandet av en avgift för privatkopiering på medier som är integrerade i uppkopplade enheter som gör det möjligt att framställa kopior av skyddade alster på ett molnbaserat lagringsutrymme, såsom mobiltelefoner, datorer och surfplattor, faller, med hänsyn till det rådande rättsläget i unionsrätten, inom ramen för det breda utrymme för skönsmässig bedömning som den nationella lagstiftaren har för att avgränsa de olika delarna av systemet för rimlig kompensation, om vilket det erinras i punkt 41 i denna dom.
Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att, i enlighet med EU‑domstolens praxis och mot bakgrund av omständigheterna i det nationella systemet och de begränsningar som föreskrivs i direktiv 2001/29, säkerställa att införandet av ett sådant system är motiverat av praktiska svårigheter med att identifiera slutanvändarna, eller andra liknande svårigheter, och att de ersättningsskyldiga har rätt att få ersättningen återbetald för det fall det visar sig att den inte ska betalas (dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
När det gäller tillhandahållande av molnlagringstjänster anser domstolen, i likhet med vad den danska regeringen har anfört, att sådana svårigheter kan vara en följd av att sådana tjänster är dematerialiserade och kan erbjudas från andra medlemsstater än den berörda medlemsstaten, eller från tredjeländer, vilka i allmänhet innefattar en möjlighet för användaren att dynamiskt ändra storleken på det privata utrymme som kan användas för att framställa privata kopior.
Vad för det andra gäller formen, villkoren för och nivån på den rimliga kompensationen, har domstolen redan slagit fast att kompensationen, och följaktligen systemet för och nivån på denna, måste vara knutna till den skada som rättsinnehavarna orsakas på grund av privatkopieringen (dom av den 5 mars 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, punkt
, och dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
och där angiven rättspraxis).
En rimlig kompensation som inte är knuten till den skada som rättsinnehavarna lider är nämligen inte förenlig med kravet i skäl 31 i direktiv 2001/29, enligt vilket det måste upprätthållas en skälig avvägning mellan rättsinnehavarna och användarna av skyddade alster (dom av den 12 november 2015, Hewlett-Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, punkt
, och dom av den 22 september 2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, punkt
).
Såsom har påpekats i punkt 17 i förevarande dom innebär kopiering av skyddade alster på en molnbaserad lagringsplats i förevarande fall flera former av mångfaldigande, vilka kan göras från ett stort antal anslutna terminaler.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 71 i sitt förslag till avgörande, är det – med hänsyn till att uppladdning och nedladdning av upphovsrättsligt skyddade verk till molnet med hjälp av apparater eller medier kan betecknas som en enda process för privatkopiering – upp till medlemsstaterna att med stöd av det omfattande utrymme för skönsmässig bedömning som de åtnjuter, om vilket det erinras ovan i punkterna 41 och 46 i förevarande dom, vid behov införa ett system där rimlig kompensation bara betalas för apparater eller medier som utgör en nödvändig del av den processen, under förutsättning att en sådan kompensation rimligen kan anses avspegla den eventuella skada som upphovsrättsinnehavaren lider (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 juni 2013, VG Wort m.fl.,
C‑457/11–C‑460/11
,
EU:C:2016:426
, punkt
).
Även om det i detta sammanhang står medlemsstaterna fritt att vid fastställandet av avgiften för privatkopiering beakta den omständigheten att vissa apparater och medier kan användas för privatkopiering i samband med molntjänster, måste de försäkra sig om att denna avgift, i den mån den tas ut på flera apparater och medier inom ramen för denna enda process, inte överstiger den potentiella skada som rättsinnehavarna kan lida till följd av det ifrågavarande agerandet, om vilket det erinras i skäl 35 i direktiv 2001/29.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som införlivat det undantag som avses i denna bestämmelse, som inte förbinder leverantörer av molnlagringstjänster att betala rimlig kompensation när fysiska personer säkerhetskopierar upphovsrättsligt skyddade verk för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, förutsatt att denna lagstiftning föreskriver betalning av rimlig kompensation till rättsinnehavarna.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Artikel 5.2 b i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället ska tolkas så, att uttrycket ”mångfaldigande på alla typer av medier”, i den mening som avses i denna bestämmelse, omfattar säkerhetskopiering, för privat bruk, av upphovsrättsligt skyddade verk på en server på vilken leverantören av en molntjänst ställer ett lagringsutrymme till en användares förfogande.

2)
Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som införlivat det undantag som avses i denna bestämmelse, som inte förbinder leverantörer av molnlagringstjänster att betala rimlig kompensation när fysiska personer säkerhetskopierar upphovsrättsligt skyddade verk för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, förutsatt att denna lagstiftning föreskriver betalning av rimlig kompensation till rättsinnehavarna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.