CELEX: 62017CJ0589
Řízení o předběžné otázce
Dovoz textilních výrobků deklarovaných nesprávně jako pocházejících z Jamajky
Dodatečný výběr dovozního cla
Žádost o prominutí cla
Nařízení (EHS) č. 2913/92
Celní kodex Společenství
Článek 220 odst. 2 písm. b) a článek 239
Zamítavé rozhodnutí Evropské Komise v konkrétním případě
Platnost

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká jednak platnosti rozhodnutí Komise COM (2008) 6317 final ze dne 3. listopadu 2008, kterým se konstatuje nutnost přistoupit k dodatečnému výběru dovozního cla a nemožnost odůvodnit prominutí tohoto cla zvláštností situace, (věc REM 03/07) (dále jen „rozhodnutí REM 03/07“), a jednak na výkladu čl. 220 odst. 2 písm. b) a článku 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. 1992, L 302, s. 1
, Zvl. vyd. 02/04 s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (
Úř. věst. 2000, L 311, s. 17
, Zvl. vyd. 02/10 s. 239) (dále jen „celní kodex), jakož i čl. 905 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 (
Úř. věst. 1993, L 253, s. 1
, Zvl. vyd. 02/06 s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1335/2003 ze dne 25. července 2003 (
Úř. věst. 2003, L 187, s. 16
, Zvl. vyd. 03/13 s. 463) (dále jen „prováděcí nařízení“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi obchodní společností Prenatal SA a Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña [regionální finanční a správní soud Katalánska, Španělsko (TEARC)] ve věci žádosti této společnosti o vrácení dovozního cla.
Právní rámec
Dohoda z Cotonou
Dohoda o partnerství mezi africkými, karibskými a tichomořskými státy na jedné straně a Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně druhé byla podepsána v Cotonou dne 23. června 2000 (
Úř. věst. 2000, L 317, s. 3
; Zvl. vyd. 11/35 s. 3) a schválena jménem Evropského Společenství rozhodnutím Rady 2003/159/ES ze dne 19. prosince 2002 (
Úř. věst. 2003, L 65, s. 27
; Zvl. vyd. 11/46 s. 121) (dále jen „dohoda z Cotonou“). Dohoda z Cotonou sice vstoupila v platnost až dne 1. dubna 2003, byla však prozatímně prováděna již od 2. srpna 2000 v souladu s rozhodnutím Rady ministrů AKT-ES č. 1/2000 ze dne 27. července 2000 o přechodných opatřeních použitelných od 2. srpna 2000 až do vstupu v platnost dohody o partnerství AKT-ES (
Úř. věst. 2000, L 195, s. 46
), která byla prodloužena rozhodnutím Rady ministrů AKT-ES č. 1/2002 ze dne 31. května 2002 (
Úř. věst. 2002, L 150, s. 55
).
Podle článku 3 dohody z Cotonou „[s]trany podniknou […] veškerá vhodná opatření, obecná či konkrétní, k zajištění plnění závazků vyvstávajících z této dohody a k usnadnění dosažení jejích cílů“.
Článek 36 odst. 1 přílohy IV této dohody stanoví:
„Komise je v každém [africkém, karibském a tichomořském (AKT)] státě nebo v každém regionálním uskupení, které o to výslovně požádá, zastoupena delegací řízenou vedoucím delegace, se souhlasem dotyčného státu nebo států AKT. Pokud je vedoucí delegace jmenován pro skupinu států AKT, přijmou se vhodné kroky k tomu, aby byl vedoucí delegace zastoupen zástupcem sídlícím v každém ze států, ve kterých vedoucí delegace nemá trvalé sídlo. Vedoucí delegace zastupuje Komisi ve všech oblastech její působnosti a ve všech jejích činnostech.“
Článek 1 přílohy V uvedené dohody stanoví preferenční sazební zacházení pro produkty dovážené do Unie „pocházející ze států AKT“ v tom smyslu, že tyto produkty se do Unie dovážejí osvobozené od cla a poplatků s rovnocenným účinkem.
Protokol č. 1 této přílohy V (dále jen „protokol č. 1“), který je její nedílnou součástí, se týká definice pojmu „původní produkty“ či „produkty pocházející z“ a způsobů správní spolupráce. Tento protokol obsahuje článek 15, nadepsaný „Postup pro vydání průvodního osvědčení EUR.1“, který stanoví:
„1.   Průvodní osvědčení EUR.1 vydávají celní orgány vyvážející země na základě písemné žádosti podané vývozcem nebo, na zodpovědnost vývozce, jeho pověřeným zástupcem.
2.   Vývozce nebo jeho pověřený zástupce vyplní za tímto účelem tiskopis průvodního osvědčení EUR.1 a tiskopis žádosti, jejichž vzory jsou uvedeny v příloze IV. Tyto tiskopisy se vyplňují v souladu s ustanoveními tohoto protokolu. Jsou-li vyplněny rukou, údaje se zapisují inkoustem a hůlkovým písmem. Popis produktů musí být uveden v kolonce vyhrazené pro tento účel, bez vynechání prázdných řádků. Není-li tato kolonka vyplněna celá, musí být poslední řádek popisu podtržen vodorovnou čarou a prázdný prostor proškrtnut.
3.   Vývozce žádající o vydání průvodního osvědčení EUR.1 musí kdykoliv na žádost celních orgánů země vývozu, kde je průvodní osvědčení EUR.1 vydáváno, předložit všechny příslušné doklady prokazující status původu dotyčných produktů a splnění ostatních požadavků tohoto protokolu.
4.   Průvodní osvědčení EUR.1 vydávají celní orgány vyvážejícího státu AKT, pokud lze dotyčné produkty považovat za produkty pocházející ze států AKT nebo z některé jiné země uvedené v článku 6, a pokud jsou splněny ostatní požadavky tohoto protokolu.
5.   Vydávající celní orgány přijmou všechna nezbytná opatření k ověření statusu původu produktů a splnění ostatních požadavků tohoto protokolu. Za tím účelem mají právo požadovat jakékoli důkazy a provádět jakékoliv kontroly účetnictví vývozce nebo další kontroly, které považují za vhodné. […]“
Článek 31 tohoto protokolu, nazvaný „Vzájemná pomoc“, v odstavci 2 uvádí:
„S cílem zajistit správné používání tohoto protokolu si Společenství, [zámořské země a území (ZZÚ)] a státy AKT vzájemně poskytují pomoc prostřednictvím příslušných celních správ při kontrole pravosti průvodních osvědčení EUR.1 nebo prohlášení na faktuře a při kontrole správnosti údajů uvedených v těchto dokladech.
Konzultované orgány poskytují příslušné informace o podmínkách, za kterých byl produkt vyroben, a zejména uvádějí podmínky, za kterých byla dodržena pravidla původu v dotyčných různých státech AKT, členských státech a ZZÚ.“
Článek 32 uvedeného protokolu, nadepsaný „Ověřování dokladů o původu“, stanoví v odstavcích 1, 3 a 7:
„1.   Dodatečné ověřování dokladů o původu se provádí namátkou nebo kdykoliv mají celní orgány země dovozu důvodné pochybnosti o pravosti těchto dokladů, o statusu původu dotyčných produktů nebo o splnění jiných podmínek tohoto protokolu.
[…]
3.   Ověření provádějí celní orgány země vývozu. Pro tento účel mají právo žádat jakékoliv důkazy a provádět jakékoliv kontroly účtů vývozce nebo jakékoliv další kontroly, které považují za vhodné.
[…]
7.   V případě, že ověřovací postup nebo jiné dostupné údaje naznačují, že zřejmě došlo k porušení ustanovení tohoto protokolu, provedou státy AKT ze své vlastní iniciativy nebo na žádost Společenství dostatečně rychle příslušné šetření nebo zařídí příslušné šetření, aby byla tato porušení zjištěna a aby jim bylo zabráněno, a pro tento účel může dotyčný stát AKT požádat o účast Společenství v těchto šetřeních.“
Článek 37 protokolu č. 1 uvádí:
„1.   Zřizuje se Výbor pro celní spolupráci (dále jen „výbor“), určený k provádění správní spolupráce za účelem správného a jednotného používání tohoto protokolu a pro provádění všech dalších úkolů v celní oblasti, které mu budou svěřeny.
2.   Výbor pravidelně přezkoumává vliv používání pravidel původu na státy AKT a zejména na nejméně rozvinuté státy AKT a doporučuje Radě ministrů vhodná opatření.
3.   Výbor přijímá rozhodnutí o kumulaci podle podmínek uvedených v článku 6.
4.   Výbor přijímá rozhodnutí o odchylkách od tohoto protokolu podle podmínek uvedených v článku 38.
[…]
6.   Výbor se skládá z odborníků z členských států a úředníků Komise odpovědných za celní otázky na jedné straně a z odborníků zastupujících státy AKT a úředníků regionálních seskupení států AKT odpovědných za celní otázky. V nezbytných případech může výbor žádat o vhodné odborné posudky.“
Celní kodex
Článek 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu zní:
„S výjimkou případů uvedených v čl. 217 odst. 1 druhém a třetím pododstavci se dodatečné zaúčtování neprovede, pokud
[…]
b)
částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo rozumným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení.
Pokud byl preferenční status zboží zjištěn na základě systému správní spolupráce s orgány třetí země, považuje se vydání potvrzení těmito orgány v případě, že se ukáže jako nesprávné, za chybu, kterou nebylo možné rozumným způsobem zjistit ve smyslu prvního pododstavce.
Vydání nesprávného potvrzení však není chybou, je-li potvrzení založeno na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem, není-li zřejmé, že orgány vydávající potvrzení si byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení.
[…]“
Článek 239 tohoto kodexu stanoví:
„1.   Dovozní clo nebo vývozní clo lze vrátit nebo prominout i v jiných případech než podle článků 236, 237 a 238,
–
které budou vymezeny postupem projednávání ve výboru,
–
které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. Vrácení či prominutí může podléhat zvláštním podmínkám.
2.   Vrácení nebo prominutí cla z důvodů uvedených v odstavci 1 se povolí na základě žádosti, jež byla podána příslušnému celnímu úřadu do 12 měsíců ode dne, kdy byla dlužníkovi sdělena částka cla.
[…]“
Prováděcí nařízení
V části IV prováděcího nařízení týkající se celního dluhu je obsažena hlava III tohoto prováděcího nařízení, nadepsaná „Vybrání celního dluhu“. Tato hlava obsahuje články 868 až 876a tohoto nařízení, které upravují žádosti podané na základě čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu. Článek 871 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Celní orgán předá věc Komisi k řešení postupem podle článků 872 až 876 v případech, kdy se domnívá, že byly splněny podmínky stanovené v čl. 220 odst. 2 písm. b) kodexu, a
–
kdy [se] domnívá, že Komise se dopustila chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) kodexu,
–
okolnosti případu souvisejí s výsledky šetření Společenství prováděného podle nařízení Rady (ES) č. 515/97 ze dne 13. března 1997 o vzájemné pomoci mezi správními orgány členských států a jejich spolupráci s Komisí k zajištění řádného používání celních a zemědělských právních předpisů [
Úř. věst. 1997, L 82, s. 1
; Zvl. vyd. 02/08, s. 217] nebo podle jakýchkoli jiných právních předpisů Společenství nebo dohod, které Společenství uzavřelo s některými zeměmi nebo skupinami zemí, obsahujících ustanovení o provádění takových šetření Společenství, nebo
[…]
2.   Případy uvedené v odstavci 1 se však nepředávají, pokud
[…]
–
Komise se již případem srovnatelné faktické a právní povahy zabývá.
3.   Spis předaný Komisi musí obsahovat všechny skutečnosti nezbytné pro úplné prozkoumání věci. […]
[…]
6.   Komise vrátí spis celnímu orgánu a má se za to, že postup uvedený v článcích 872 až 876 nebyl nikdy zahájen, pokud nastane jedna z těchto situací:
[…]
–
podle odstavců 1 a 2 by spis neměl být předán,
[…]“
Článek 873 první pododstavec prováděcího nařízení uvádí:
„Po konzultaci s odbornou skupinou složenou ze zástupců všech členských států, která se sejde v rámci výboru k projednání dané věci, Komise rozhodne, zda zkoumaná situace umožňuje upustit od dodatečného zaúčtování daného cla či nikoli.“
Článek 905 v kapitole 3 prováděcího nařízení nadepsané „Zvláštní prováděcí ustanovení k článku 239 kodexu“, která je součástí hlavy IV části IV tohoto nařízení, stanoví:
„1.   Je-li z odůvodnění žádosti o vrácení nebo prominutí cla podle čl. 239 odst. 2 kodexu možno usuzovat, že se jedná o zvláštní situaci, která vznikla na základě okolností, jejichž vznik nelze přičítat podvodnému jednání ani hrubé nedbalosti zúčastněné osoby, předloží členský stát, o jehož rozhodující celní orgán se jedná, věc Komisi k vyřízení postupem podle článků 906 až 909, pokud
[…]
–
okolnosti případu souvisejí s výsledky šetření Společenství prováděného podle nařízení Rady (ES) č. 515/97 nebo podle jakýchkoliv jiných právních předpisů Společenství nebo dohod, které Společenství uzavřelo s některými zeměmi nebo skupinami zemí, obsahujících ustanovení o provádění takových šetření Společenství, nebo
[…]
2.   Případy uvedené v odstavci 1 se nepředávají, pokud
[…]
–
Komise se již případem srovnatelné faktické a právní povahy zabývá.
3.   Spis předaný Komisi musí obsahovat všechny skutečnosti nezbytné pro úplné prozkoumání věci. […]
[…]
6.   Komise vrátí spis celnímu orgánu a má se za to, že postup uvedený v článcích 906 až 909 nebyl nikdy zahájen, pokud nastane jedna z těchto situací:
[…]
–
podle odstavců 1 a 2 by spis neměl být předán,
[…]“
Článek 907 první pododstavec prováděcího nařízení stanoví:
„Po konzultaci s odbornou skupinou složenou ze zástupců všech členských států, která se sejde v rámci výboru k projednání dané věci, Komise rozhodne, zda zkoumaná situace umožňuje vrátit nebo prominout clo.“
Rozhodnutí REM 03/07
Rozhodnutí REM 03/07 se týká žádosti o prominutí dovozního cla na textilní výrobky, na které se vztahovala průvodní osvědčení EUR.1 (dále jen „osvědčení EUR.1“) vydaná jamajskými celními orgány, dovezené do Unie v letech 2002 až 2005.
Komise v tomto rozhodnutí připomněla, že dotyčné výrobky byly v rozhodné době dovezeny do Unie s osvobozením od dovozního cla, jelikož se na ně vztahovala osvědčení EUR.1 dokládající jejich jamajský původ. V návaznosti na šetření týkající se určení jejich původu, k němuž došlo v březnu roku 2005, měla Komise za to, že tento původ, jakož i preferenční sazební zacházení, které z něj vyplynulo, jim byly přiznány na základě nesprávného popisu skutečností podaném jamajským vývozcem.
V uvedeném rozhodnutí měla Komise zaprvé za to, že se jamajské celní orgány v projednávaném případě nedopustily chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, a zadruhé, že neexistuje zvláštní situace ve smyslu článku 239 tohoto kodexu. Ač nepřezkoumala ostatní podmínky stanovené v těchto ustanoveních, rozhodla o odůvodněnosti dodatečného zaúčtování dovozního cla, a nikoli jeho prominutí v konkrétním případě, který je předmětem uvedeného rozhodnutí.
Rozhodnutí REM 03/07 bylo předmětem žaloby na neplatnost projednané u Tribunálu Evropské unie, kterou podala obchodní společnost požadující prominutí dovozního cla v konkrétním případě, který vedl k přijetí tohoto rozhodnutí. Usnesením ze dne 9. prosince 2013, El Corte Inglés v. Komise (
T‑38/09
, nezveřejněné,
EU:T:2013:675
), rozhodl Tribunál o nevydání rozhodnutí ve věci samé, jelikož měl za to, že se žaloba stala bezpředmětnou z důvodu zrušení rozhodnutí o výběru dovozního cla a rozhodnutí REM 03/07 tak nemohlo mít právní účinky na právní postavení této společnosti.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
V letech 2002 až 2004 dovezla společnost Prenatal oděvy do Španělska, přičemž předložila osvědčení EUR.1 vydaná jamajskými orgány, v nichž byl uveden preferenční původ na Jamajce. Na základě těchto osvědčení přiznaly španělské celní orgány těmto dovozům preferenční sazební zacházení podle článku 1 přílohy V dohody z Cotonou.
V březnu 2005 provedl Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) společné šetření se zástupci několika členských států za účelem ověření původu oděvů dovezených do Unie, na které se vztahovala tato osvědčení EUR 1. Ve zprávě ze šetření (dále jen „zpráva OLAF z roku 2005“) OLAF konstatoval, že oděvy dovezené společností Prenatal byly vyrobeny za použití částí dovezených z Číny nebo Hongkongu, a tudíž nemohou být považovány za oděvy pocházející z Jamajky ve smyslu pravidel dohody z Cotonou.
Závěry tohoto šetření vedly jamajské orgány k prohlášení osvědčení EUR.1 pro dotčené období za neplatné. V návaznosti na prohlášení neplatnosti těchto osvědčení španělské orgány dodatečně vybraly částku, kterou společnost Prenatal dlužila na clu z těchto dovozů.
Dne 10. května 2006 požádala společnost Prenatal u Dependencia Regional de Aduanas de la Delegación Especial de Cataluña (regionální celní úřad zvláštního zastoupení v Katalánsku, Španělsko) (dále jen „regionální celní úřad“) o vrácení tohoto cla na základě článku 239 celního kodexu.
Jelikož měl regionální celní úřad za to, že společnost Prenatal svou argumentací na podporu této žádosti zpochybňuje závěry uvedené ve zprávě OLAF z roku 2005, předložil uvedenou žádost a spis s ní související Komisi podle čl. 905 odst. 1 prováděcího nařízení. Komise měla za to, že věc společnosti Prenatal je srovnatelné právní a faktické povahy s jinou věcí, která je předmětem věci REM 03/07, a vrátila spis podle čl. 905 odst. 6 prováděcího nařízení.
Poté co Komise přijala rozhodnutí REM 03/07, byla žádost o vrácení společnosti Prenatal regionálním celním úřadem zamítnuta, stejně jako její stížnost podaná následně u TEARC. Tato společnost se proto obrátila na Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Vrchní soud Katalánska, Španělsko).
Společnost Prenatal vyjádřila před předkládajícím soudem pochybnosti o platnosti rozhodnutí REM 03/07 z toho důvodu, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když dospěla k závěru o neexistenci chyby ze strany jamajských celních orgánů ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, jakož i neexistenci zvláštní situace ve smyslu článku 239 tohoto kodexu. TEARC tuto argumentaci zpochybnil.
Za těchto podmínek se Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Vrchní soud Katalánska) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je rozhodnutí [REM 03/07], kterým se konstatuje nutnost přistoupit k dodatečnému výběru dovozního cla a nemožnost odůvodnit prominutí tohoto cla zvláštností situace týkající se dovozu textilních výrobků s deklarovaným původem na Jamajce, v rozporu s unijním právem, zejména s čl. 220 odst. 2 písm. b) a článkem 239 [celního kodexu]?
2)
Pokud Komise po podání žádosti o prominutí cla oznámí rozhodnutí, podle kterého se věc ze skutkového a právního hlediska podobá jiné starší věci, o které již Komise rozhodla, nebo rozhodnutí, podle kterého probíhá řízení týkající se podobné věci, mají být uvedená rozhodnutí považována za právní akty, kterými jsou orgány členského státu, v němž je podána žádost o prominutí cla, vázány, a žadatel o prominutí cla [článek 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92] či nevybrání cla [čl. 220 odst. 2 písm. b) uvedeného celního kodexu Společenství] je tedy může napadnout žalobou?
3)
Pokud se uvedené rozhodnutí nepovažuje za rozhodnutí Komise se závazným právním obsahem, přísluší vnitrostátním orgánům posoudit, zda je daný případ ze skutkového a právního hlediska podobný?
4)
V případě kladné odpovědi, pokud se uskutečnil takový přezkum a byl učiněn závěr, že nejde o podobné případy, je třeba uplatnit čl. 905 odst. 1 prováděcího nařízení, a proto musí Komise vydat rozhodnutí právně závazné pro vnitrostátní orgány?“
K žádosti o znovuotevření ústní části řízení
Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 15. února 2019 požádala společnost Prenatal, aby bylo podle článku 83 jednacího řádu Soudního dvora nařízeno znovuotevření ústní části řízení z toho důvodu, že závěry generální advokátky nevzaly v úvahu skutkové okolnosti, které jsou podle této společnosti určující pro posouzení platnosti rozhodnutí REM 03/07.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 252 druhého pododstavce SFEU generální advokát předkládá veřejně, zcela nestranně a nezávisle odůvodněná stanoviska ve věcech, které podle statutu Soudního dvora Evropské unie vyžadují jeho účast. Soudní dvůr není tímto stanoviskem ani důvody, na základě kterých k němu generální advokát dospěl, vázán. Nesouhlas zúčastněné strany se stanoviskem generálního advokáta tedy nemůže sám o sobě představovat důvod ke znovuotevření ústní části řízení, a to bez ohledu na otázky, kterými se generální advokát ve stanovisku zabýval (rozsudek ze dne 21. března 2019, Verkehrsbetrieb Hüttebräucker a Rhenus Veniro,
C‑266/17 a C‑267/17
,
EU:C:2019:241
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr však může kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení v souladu s článkem 83 svého jednacího řádu, zejména pokud má za to, že věc není dostatečně objasněna nebo že musí být rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán.
V projednávané věci se společnost Prenatal svým návrhem na znovuotevření ústní části řízení v podstatě omezuje na vyjádření nesouhlasu se stanoviskem generální advokátky a neuvádí žádný nový argument, na jehož základě by měla být projednávaná věc řešena. Soudní dvůr má tedy po vyslechnutí generální advokátky za to, že disponuje všemi poznatky nezbytnými pro rozhodnutí o předběžné otázce, která mu byla předložena, a že tato žádost nemusí být zkoumána z hlediska argumentu, který před ním nebyl projednán.
Žádost o znovuotevření ústní části řízení je proto třeba zamítnout.
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, aby Soudní dvůr posoudil platnost rozhodnutí REM 03/07 z hlediska čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, jakož i článku 239 tohoto kodexu.
Úvodem je třeba konstatovat, že rozhodnutím REM 03/07 Komise zamítla žádost o prominutí dovozního cla v konkrétním případě na základě celního kodexu, jakož i prováděcího nařízení, konkrétně na základě čl. 220 odst. 2 písm. b) tohoto kodexu ve spojení s články 871 a 873 prováděcího nařízení, jakož i článku 239 uvedeného kodexu ve spojení s články 905 a 907 tohoto nařízení. Rozhoduje-li Komise o takové žádosti na základě těchto ustanovení, musí zkoumat namísto celních orgánů členského státu dovozu podmínky dovozu určitého zboží a použití relevantních celních předpisů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Komise v. Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, bod
a citovaná judikatura).
Dále je třeba připomenout, že podle čl. 220 odst. 2 písm. b) prvního pododstavce celního kodexu se dodatečné zaúčtování dovozního nebo vývozního cla neprovede, pokud „částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo rozumným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení“. Podmínky stanovené v tomto ustanovení jsou kumulativní (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 2007, Agrover,
C‑173/06
,
EU:C:2007:612
, bod
a citovaná judikatura a 15. prosince 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, bod
).
Článek 239 celního kodexu představuje podle judikatury Soudního dvora obecné ustanovení o ekvitě, které vyžaduje prominutí dovozního cla, pokud jsou splněny dvě podmínky, a sice existence zvláštní situace a neexistence hrubé nedbalosti a podvodného jednání ze strany osoby povinné uhradit clo (rozsudek ze dne 25. července 2018, Komise v. Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci měla Komise za to, že se jamajské celní orgány nedopustily chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) tohoto kodexu, když vydaly dotčená osvědčení EUR.1 a dále že neexistuje zvláštní situace ve smyslu článku 239 uvedeného kodexu, která mohla odůvodnit prominutí dovozního cla, které mělo být zaplaceno. Ač nezkoumala ostatní podmínky stanovené v těchto ustanoveních, rozhodla nepřiznat prominutí dovozního cla v případě, který je předmětem rozhodnutí REM 03/07.
Společnost Prenatal před předkládajícím soudem tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když v tomto rozhodnutí dospěla k závěru o neexistenci chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, jakož i zvláštní situace ve smyslu článku 239 tohoto kodexu. Předkládající soud se tedy Soudního dvora táže na platnost uvedeného rozhodnutí ve vztahu k požadavkům těchto ustanovení.
K existenci chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu
Podle čl. 220 odst. 2 písm. b) druhého pododstavce celního kodexu se vydání nesprávného osvědčení EUR.1 příslušnými celními orgány třetí země považuje v zásadě za „chybu, kterou nebylo možné rozumným způsobem zjistit“ osobou povinnou zaplatit clo ve smyslu prvního pododstavce tohoto ustanovení. Třetí pododstavec uvedeného ustanovení nicméně stanoví, že „vydání nesprávného potvrzení však není chybou, je-li potvrzení založeno na nesprávném popisu skutečností podaném vývozcem, není-li zřejmé, že orgány vydávající potvrzení si byly vědomy nebo si měly být vědomy toho, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení“.
Pokud jde o existenci chyby ve smyslu tohoto ustanovení v takové situaci, která vedla k přijetí rozhodnutí REM 03/07, je nesporné, že dotčená osvědčení EUR.1 vydaná jamajskými celními orgány byla nesprávná, jelikož dotyčné výrobky nebyly vyrobeny výlučně z příze na Jamajce, nýbrž z oděvů pocházejících z Číny, a nesplňovaly tudíž podmínky pro využití preferenčního sazebního zacházení pro produkty pocházejícím ze států AKT na základě dohody z Cotonou. Je rovněž nesporné, že tato osvědčení byla vydána na základě nesprávného popisu skutečností vývozcem dotyčných výrobků a jeho dodavateli, usazeným v jednom z jamajských svobodných pásem.
Za těchto okolností je třeba ověřit, zda bylo zjevné, že jamajské celní orgány věděly nebo měly vědět, že dotyčné zboží nesplňuje podmínky pro preferenční sazební zacházení na základě dohody z Cotonou, jak vyžaduje čl. 220 odst. 2 písm. b) třetí pododstavec
in fine
celního kodexu.
V tomto ohledu podle judikatury Soudního dvora nese osoba, která uplatňuje výjimku obsaženou
in fine
tohoto ustanovení, důkazní břemeno splnění podmínek pro jeho použití (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. března 2006, Beemsterboer Coldstore Services,
C‑293/04
,
EU:C:2006:162
, bod
a usnesení ze dne 1. července 2010, DSV Road v. Komise,
C‑358/09 P
, nezveřejněné,
EU:C:2010:398
, bod
). Je tedy úkolem každé osoby, která je oprávněna zpochybnit legalitu nebo platnost rozhodnutí Komise založeného na čl. 220 odst. 2 písm. b) třetím pododstavci celního kodexu, aby prokázala, že orgány vydávající osvědčení EUR.1 věděly nebo měly vědět, že dotčené zboží nesplňuje podmínky pro preferenční sazební zacházení.
Za tímto účelem přísluší Komisi při výkonu pravomoci, která jí byla svěřena unijním normotvůrcem, posoudit podmínky vývozu dotyčného zboží a použití relevantních celních pravidel ze strany orgánů vydávajících osvědčení na základě důkazů, které jí byly předloženy, pro účely určení, zda bylo zjevné, že tyto orgány takovou znalost měly nebo měly mít. Za účelem tohoto posouzení má Komise široký prostor pro uvážení (pokud jde o následnou kontrolu vnitrostátních celních úřadů, obdobně viz rozsudek ze dne 26. října 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Za těchto podmínek unijní soud nemůže nahradit posouzení Komise svým vlastním posouzením, ale musí se omezit na přezkum toho, zda tento orgán překročil meze své posuzovací pravomoci, když na základě důkazů, které mu byly předloženy, dospěl k závěru, že není zřejmé, že orgány vydávající osvědčení věděly nebo měly vědět, že zboží nesplňuje podmínky pro preferenční sazební zacházení.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud má Komise širokou posuzovací pravomoc, unijní soud musí zejména ověřit nejen věcnou správnost předložených důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 2017, Stichting Woonlinie a další v. Komise,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
, bod
, jakož i ze dne 14. prosince 2017, EBMA v. Giant (Čína),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, body
a
].
Ve světle těchto úvah je třeba přezkoumat, zda Komise v rozhodnutí REM 03/07 mohla dojít k závěru, že se jamajské celní orgány nedopustily chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) třetího pododstavce celního kodexu, aniž se dopustila nesprávného právního posouzení.
Společnost Prenatal zaprvé tvrdí, že se Komise v tomto rozhodnutí dopustila nesprávného právního posouzení, když měla za to, že není zřejmé, že jamajské celní orgány věděly o nesplnění podmínek vyžadovaných pro přiznání preferenčního sazebního zacházení dotčenému zboží na základě dohody z Cotonou.
Pro účely prokázání takové vědomosti jamajských celních orgánů před předkládajícím soudem společnost Prenatal odkazuje na důkazy předložené v řízení, které vedlo Komisi k přijetí rozhodnutí REM 03/07. Zaprvé ze zprávy vládní agentury Jamaica Promotions Corporation (dále jen „Jampro“) vyplývá, že tato agentura v průběhu roku 1998 konstatovala v návaznosti na audit ve dvou výrobních továrnách usazených v jednom z jamajských svobodných pásem významnou nesrovnalost mezi jejich výrobní kapacitou a množstvím hotových výrobků následně vyvezených do Unie. Zadruhé OLAF dopisem ze září 2004 informoval jamajské celní orgány o existenci podezření, že u textilních výrobků vyvezených z těchto svobodných pásem nebyla dodržena pravidla o preferenčním původu. Zatřetí oficiální jamajské statistiky týkající se dovozů a vývozů prokazují, že dovozy příze na Jamajku nebyly dostatečné, aby bylo možno vyrobit takové množství hotových výrobků vyvezených do Unie. Začtvrté jamajské celní orgány opakovaně poukázaly na nesoulad mezi popisy produktů dovážených z Číny, jak jsou uvedeny v dovozních prohlášeních, a skutečným obsahem kontejnerů. Zapáté úředníci ve svobodném pásmu na Jamajce údajně hovořili o nedostatku náležitého přepracování v případě dovozů z Číny před jejich následným vývozem do Unie.
V rozhodnutí REM 03/07 Komise po přezkoumání všech těchto důkazů dospěla k závěru, že tyto důkazy nemohly prokázat vědomost jamajských celních orgánů o dotčených nesrovnalostech.
Pokud jde o zprávu Jampro vytvořenou v roce 1998, měla Komise za to, že tato neposkytla žádné informace o stavu vědomostí těchto orgánů v období od ledna 2002 do března 2005, kterého se dotčený dovoz týká. Dopis ze září 2004 zaslaný uvedeným orgánům je informoval pouze o existenci podezření ohledně platnosti dotčených osvědčení EUR.1, které ještě musí být podloženo budoucím vyšetřováním.
Pokud jde o oficiální jamajské statistiky o dovozech a vývozech, Komise uvedla, že zboží ve svobodných pásmech Jamajky není předmětem statistických údajů, takže uvedené oficiální statistiky neumožňovaly konstatovat, že dovozy čínské příze na Jamajku nebyly dostatečné k výrobě takového množství hotových výrobků, které byly následně vyvezeny z těchto svobodných pásem do Unie. OLAF došel k tomuto závěru využitím oficiálních čínských statistik, o kterých však jamajské celní orgány nevěděly.
Pokud jde o nesrovnalosti, na které tyto orgány poukázaly, Komise zdůraznila, že pokud tyto orgány skutečně v určitých případech zjistily, že zboží popsané v dovozních prohlášeních neodpovídalo tomu, které bylo umístěno v kontejnerech, netýkaly se tyto nesrovnalosti dovozců dotčených v situaci, která vedla k přijetí rozhodnutí REM 03/07, a okolnosti protiprávního jednání byly mimoto věrohodně vysvětleny v dopise tohoto dovozce.
Pokud jde konečně o prohlášení úředníků pracujících v jednom ze svobodných pásem Jamajky, Komise zdůraznila, že pocházejí od dvou zaměstnanců ostrahy pověřených kontrolou vstupu a výstupu z těchto svobodných pásem, jejichž svědectví podle ní neumožňovalo vyvodit závěry o skutečné vědomosti jamajských celních orgánů o reálné činnosti dotyčných podniků. Rovněž upřesnila, že tato prohlášení byla zpochybněna osobou odpovědnou za jedno z těchto svobodných pásem.
Nejprve je přitom třeba konstatovat, že žádná ze skutečností obsažených ve spise předloženém Soudnímu dvoru nesměřuje k vyvrácení posouzení Komise, podle kterých se zpráva Jampro týkala jiného období než období, jehož se týkalo řízení, v němž bylo přijato rozhodnutí REM 03/07; dopis ze září 2004 poukázal pouze na podezření na případné nesrovnalosti a oficiální jamajské statistiky o dovozech a vývozech, ve kterých nebylo zahrnuto zboží umístěné v jamajských svobodných pásmech.
Zejména vzhledem k tomu, že zpráva Jampro se týkala jiného období, než je období dotčené v řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí REM 03/07, Komise nemůže být kritizována za svůj závěr, že výsledky této zprávy nemohly být přeneseny na období dotčené v tomto řízení, a že uvedená zpráva tudíž sama o sobě neposkytla důkaz o tom, co jamajské orgány skutečně věděly v průběhu období, jehož se týká uvedené řízení.
Žádná ze skutečností obsažených ve spise předloženém Soudnímu dvoru nemůže dále vyvrátit zjištění Komise, podle kterých se pochybení, na která poukázaly tyto orgány, dopustil jiný dovozce než ten, o nějž se jednalo v řízení, které vedlo k přijetí tohoto rozhodnutí, a která byla tímto dovozcem věrohodně vysvětlena.
Totéž platí pro zjištění Komise, podle kterého byla prohlášení dvou zaměstnanců ostrahy pracujících v jednom z těchto svobodných pásem zpochybněna osobou odpovědnou za jedno z jiných svobodných pásem.
Ve světle těchto zjištění a těchto posouzení Komise je přitom třeba mít za to, že žádná ze skutečností ve spise předloženém Soudnímu dvoru nemůže prokázat, že Komise překročila svůj prostor pro uvážení, když měla za to, že důkazy předložené v řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí REM 03/07, které byly shrnuty v bodě 49 tohoto rozsudku, nebyly jednotlivě ani jako celek s to prokázat, že jamajské celní orgány věděly, že zboží dotčené tímto rozhodnutím nesplňuje podmínky vyžadované pro uplatnění preferenčního sazebního zacházení na základě dohody z Cotonou.
Nelze tudíž konstatovat, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když dospěla k závěru, že vědomost jamajských celních orgánů o nesplnění podmínek vyžadovaných pro přiznání preferenčního sazebního zacházení na základě dohody z Cotonou pro zboží v rozhodnutí REM 03/07 nebyla zjevná.
Společnost Prenatal zadruhé tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když nekonstatovala, že jamajské celní orgány by o těchto nesrovnalostech musely vědět, kdyby neporušily povinnost provádět fyzické kontroly.
Společnost Prenatal se před předkládajícím soudem pro účely prokázání toho, že jamajské celní orgány měly mít tuto vědomost, odvolává na důkazy předložené v řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí REM 03/07 ze strany Komise, podle nichž jamajské celní orgány jen zřídkakdy odpečetily kontejnery s dováženými surovinami nebo v továrnách vyrábějících textil ve svobodných pásmech kontrolovaly, zda byla příze skutečně utkána v podnicích usazených v těchto pásmech.
Podle společnosti Prenatal měla zjištění obsažená ve zprávě Jampro, stejně jako velké množství žádostí o následnou kontrolu osvědčení EUR.1 a oficiální jamajské statistiky o dovozech příze a vývozech hotových výrobků vést tyto orgány, v souladu s článkem 15 odst. 5 a článkem 32 protokolu č. 1, k provedení fyzických kontrol a vypracování zpráv o činnostech vykonávaných ve svobodných pásmech Jamajky. Zjištění uvedená v protokolu o zasedání Jamaican Trade Board z ledna 2006 však potvrzují, že uvedené orgány nezavedly systém fyzických kontrol, aby se ujistily o původu oděvů vyvážených z těchto svobodných pásem.
V rozhodnutí REM 03/07 Komise poté, co zhodnotila všechny tyto důkazy, dospěla k závěru, že nemohou prokázat nesplnění povinností jamajských celních orgánů v oblasti kontroly, když v zásadě prováděly kontroly dokladů a pouze okrajově kontroly fyzické.
Pro účely ověření, zda Komise mohla právem dospět k tomuto závěru, je třeba nejprve posoudit povinnosti těchto orgánů vyplývající z protokolu č. 1.
V tomto ohledu stanoví čl. 15 odst. 5 první věta tohoto protokolu, že celní orgány vydávající osvědčení EUR.1 přijmou „všechna nezbytná opatření k ověření statusu původu produktů a splnění ostatních požadavků tohoto protokolu“, avšak neupřesňuje okolnosti, za kterých mají být kontroly prováděny, ani konkrétní opatření, která je třeba za tímto účelem přijmout. Podle druhé věty tohoto ustanovení tyto orgány totiž „mají právo požadovat jakékoli důkazy a provádět jakékoliv kontroly účetnictví vývozce nebo další kontroly, které považují za vhodné“. Uvedené orgány proto mají široký prostor pro uvážení při určování nezbytných kontrolních opatření.
Znění uvedeného ustanovení tedy neukládá celním orgánům, které vystavují osvědčení EUR.1, povinnost provádět systematicky fyzické kontroly, což potvrzuje jeho kontext. Podle čl. 15 odst. 1 a 2 uvedeného protokolu č. 1 totiž celní orgány země vývozu vydávají osvědčení EUR.1 „na základě písemné žádosti“ podané vývozcem nebo jeho pověřeným zástupcem, přičemž tato žádost musí obsahovat osvědčení EUR.1, jakož i tiskopis žádosti, jejichž vzory jsou uvedeny v příloze IV dohody z Cotonou řádně vyplněné vývozcem nebo jeho pověřeným zástupcem. Odstavec 3 tohoto článku 15 mimoto stanoví, že vývozce žádající o vystavení takového osvědčení musí být mimo jiné připraven na žádost celních orgánů kdykoli předložit „všechny příslušné doklady prokazující status původu dotyčných produktů“.
Z těchto ustanovení vyplývá, že postup vydávání osvědčení EUR.1 je převážně písemným řízením založeným na předkládání dokumentů. Z výkladu čl. 15 odst. 1 až 3 a 5 protokolu č. 1 plyne, že orgány vydávající osvědčení EUR.1 se mohou omezit na kontroly dokladů, pokud se domnívají, že dokumenty, které jim byly předloženy, jsou dostatečné a vhodné k prokázání statusu původu dotčených produktů a splnění ostatních podmínek protokolu č. 1. Tyto orgány tedy nemohou být nuceny provádět systematické fyzické kontroly veškerého zboží, které je předmětem žádosti o vydání osvědčení EUR.1.
Pokud jde o článek 32 tohoto protokolu, je třeba připomenout, že ověřování dokladů o původu se podle jeho odstavce 1 provádí „namátkou nebo kdykoliv mají celní orgány země dovozu důvodné pochybnosti o pravosti těchto dokladů, o statusu původu dotyčných produktů nebo o splnění jiných podmínek [uvedeného] protokolu“. Tento článek však neuvádí opatření, která musí orgány vyvážející země za tímto účelem přijmout, avšak v odstavci 3 stanoví, že tyto orgány „mají právo žádat jakékoliv důkazy a provádět jakékoliv kontroly účtů vývozce nebo jakékoliv další kontroly, které považují za vhodné“. Jak uvedla generální advokátka v bodě 51 svého stanoviska, toto ustanovení tedy neukládá uvedeným orgánům povinnost provést fyzické kontroly, ani je provádět s určitou pravidelností, mají-li za to, že jiná kontrolní opatření, jako je například kontrola dokladů, jsou dostatečná a přiměřená k doložení statusu původu dotčených výrobků a k dodržování ostatních podmínek stanovených protokolem č. 1.
Článek 32 tohoto protokolu nicméně v odstavci 7 stanoví, že „[v] případě, že ověřovací postup nebo jiné dostupné údaje naznačují, že zřejmě došlo k porušení ustanovení tohoto protokolu, provedou státy AKT z vlastní iniciativy nebo na žádost [Unie] dostatečně rychle příslušné šetření nebo zařídí příslušné šetření, aby byla tato porušení zjištěna a aby jim bylo zabráněno, a pro tento účel může dotyčný stát AKT požádat o účast [Unie] v těchto šetřeních“.
Z toho vyplývá, že vyvážející stát AKT provede šetření potřebná k tomu, aby byla odhalena porušení ustanovení protokolu č. 1, nebo jim bylo zabráněno, pokud existují indicie, jež jsou s to vést k podezření na nesrovnalosti v původu dovezeného zboží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, body
a
). Mezi těmito potřebnými vyšetřovacími opatřeními přitom mohou být i fyzické kontroly.
Neexistují-li naproti tomu takové indicie, mohou se orgány vydávající osvědčení EUR.1 v podstatě omezit na kontroly dokladů a fyzické kontroly provádět pouze okrajově.
S ohledem na tyto úvahy je třeba přezkoumat, zda Komise v rozhodnutí REM 03/07 mohla dospět k závěru, že jamajské celní orgány splnily povinnosti kontroly, které jim ukládá protokol č. 1, aniž se dopustila nesprávného právního posouzení.
V tomto ohledu ze samotného znění čl. 220 odst. 2 písm. b) třetího pododstavce celního kodexu vyplývá, že se přezkum Komise omezuje na ověření toho, zda předložené důkazy prokazují existenci „zjevných indicií“ o případném porušení ustanovení uvedeného protokolu jamajskými celními orgány.
Pokud jde o důkazy shrnuté v bodech 62 a 63 tohoto rozsudku, Komise v rozhodnutí REM 03/07 zohlednila zjištění o existenci značných nesrovnalostí mezi výrobní kapacitou podniků usazených v jednom ze svobodných pásem Jamajky a objemem vývozu hotových oděvů učiněná ve zprávě společnosti Jampro. Poukázala však na to, že tyto odchylky se týkají jiného období, než je to, o které jde v projednávané věci, a nemohou na něj být přeneseny. Komise dodala, že jamajské orgány měly za to, že k uvedeným odchylkám došlo proto, že skutečná pracovní doba v dotyčných podnicích nebyla v této zprávě zohledněna v plném rozsahu.
Pokud jde o žádosti o následné kontroly zaslané jamajským celním orgánům, Komise zdůraznila, že se mnohé z těchto žádostí týkaly pravosti razítek na osvědčeních EUR.1, a nikoli uplatňování pravidel preferenčního původu. Komise upřesnila, že jestliže jsou ve dvou případech v odpovědích těchto orgánů na takové žádosti zmíněny rozdíly mezi objemem výroby podniků usazených ve svobodných pásmech Jamajky a úrovní vývozu hotových výrobků, týkají se tyto odpovědi dřívějšího období, než je to, o které se jedná v řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí REM 03/07. Komise v rozhodnutí REM 03/07 uvedla důvody připomenuté v bodě 52 tohoto rozsudku, proč tyto oficiální jamajské statistiky o dovozech a vývozech nedovolují dospět k závěru, že dovozy čínských přízí na Jamajku nebyly dostačující na výrobu takového množství hotových výrobků, které byly z těchto svobodných pásem následně vyvezeny do Unie.
Je přitom třeba nejprve připomenout, jak vyplývá z bodu 55 tohoto rozsudku, že žádná ze skutečností ve spise předloženém Soudnímu dvoru nemůže vyvrátit, že významný nepoměr mezi výrobní kapacitou dotčených podniků usazených v jednom ze svobodných pásem na Jamajce a množstvím hotových oděvů, které byly vyvezeny z tohoto pásma do Unie, které byly zjištěny ve zprávě Jampro, se vztahují k jinému období než období dotčenému v řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí REM 03/07, Komise tudíž nemůže být kritizována za svůj závěr, že tyto odchylky nemohou být přeneseny na období, jehož se týká toto řízení.
Kromě toho mohly uvedené odchylky vyplývat nejen ze skutečnosti, že hotové oděvy dovezené z Číny na Jamajku byly z Jamajky podvodně vyváženy jako jamajský výrobek, ale i z toho, že tato zpráva nezohlednila skutečnou pracovní dobu v těchto podnicích.
Pokud jde dále o žádosti o následnou kontrolu zaslané jamajským celním orgánům, je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že se odpovědi těchto orgánů týkaly výrobních kapacit některých jamajských podniků, žádná ze skutečností obsažených ve spise předloženém Soudnímu dvoru nevyvrací závěr Komise, podle kterého se týkaly jiného období, než je období dotčené, jehož se týká řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí REM 03/07.
Totéž platí i pro zjištění shrnutá v bodech 52 a 76 tohoto rozsudku, podle kterých oficiální jamajské statistiky nemohly poskytnout žádnou indicii ohledně zboží ve svobodných pásmech Jamajky.
Vzhledem k tomu, že společnost Prenatal před Soudním dvorem tvrdí, pokud jde o nesrovnalosti zjištěné ve zprávě Jampro mezi výrobní kapacitou dotyčných podniků a množstvím hotových oděvů, že nezohlednění reálné pracovní doby v těchto podnicích nemohlo vysvětlit tyto nesrovnalosti, je třeba konstatovat, že tento podnik nezpochybňuje, že se tato zpráva týká jiného období než období dotčeného v řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí REM 03/07 a že nebylo prokázáno, že uvedená zpráva přesto byla relevantní pro období posuzované v původním řízení. Tento argument tudíž musí být odmítnut jako irelevantní.
K dokladům předloženým společností Prenatal, pokud jde o odpovědi jamajských celních orgánů na žádosti o následné kontroly, je třeba uvést, že tyto doklady neupřesňují zboží, kterému tyto orgány potvrdily jamajský původ, a tudíž neumožňují vyvodit relevantní závěry pro účely přezkumu rozhodnutí REM 03/07.
Argumentace společnosti Prenatal ani důkazy, na které odkazuje, které jsou shrnuty v bodech 62 a 63 tohoto rozsudku, tudíž nemohou vyvrátit zjištění a posouzení provedená Komisí v rozhodnutí REM 03/07 či prokázat jednotlivě nebo souhrnně zjevné indicie, které by prokázaly, že zboží, na něž se vztahuje rozhodnutí REM 03/07, pocházející z podniků v těchto svobodných pásmech nesplňuje podmínky pro preferenční zacházení na základě dohody z Cotonou.
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že se Komise při výkonu posuzovací pravomoci, která jí byla svěřena, dopustila nesprávného právního posouzení, když dospěla k závěru, že nebylo zřejmé, že jamajské celní orgány porušily své kontrolní povinnosti vyplývající z čl. 15 odst. 5 a článku 32 protokolu č. 1.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že přezkum rozhodnutí REM 03/07 s ohledem na čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost uvedeného rozhodnutí.
K existenci zvláštní situace ve smyslu článku 239 celního kodexu
Podle údajů uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce společnost Prenatal tvrdí, že Komise nesplnila povinnost zajistit řádné naplňování dohody z Cotonou tím, že nepoužila nástroje poskytnuté za tímto účelem v čl. 31 odst. 2 a čl. 37 odst. 2 protokolu č. 1, což podle společnosti Prenatal zakládá zvláštní situaci ve smyslu článku 239 celního kodexu, který byl připomenut v bodě 37 tohoto rozsudku.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že nedostatečná kontrola ze strany Komise řádného naplňování dohody z Cotonou může představovat zvláštní situaci ve smyslu článku 239 celního kodexu. Jak totiž vyplývá z čl. 17 odst. 1 SEU, je Komise jakožto strážkyně Smluv a dohod uzavřených na jejich základě povinna ujistit se pomocí prostředků stanovených dohodou nebo rozhodnutími přijatými na jejím základě o tom, že třetí země řádně plní povinnosti, jež na sebe vzala na základě dohody uzavřené s EU (obdobně viz rozsudek ze dne 25. července 2008, C. A. S. v. Komise,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, body
a
).
Tato povinnost ostatně vyplývá rovněž z dohody z Cotonou. Článek 3 této dohody ve spojení s článkem 17 odst. 1 SEU vyžaduje, aby Komise přijala veškerá obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z uvedené dohody. Kromě toho je Komise podle čl. 15 odst. 1 této dohody jakožto zástupce Unie přítomna v Radě ministrů a v různých výborech stanovených dohodou z Cotonou. Podle čl. 36 odst. 1 přílohy IV uvedené dohody je Komise v každém státě AKT nebo v každém regionálním uskupení, které o to výslovně požádá, zastoupena delegací, což jí přinejmenším umožňuje spolehlivou informovanost o právním vývoji v tomto státě, a konkrétně o stavu plnění dohody z Cotonou (obdobně viz rozsudek ze dne 25. července 2008C. A. S. v. Komise,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, body
až
).
Pokud jde v projednávané věci zaprvé o čl. 31 odst. 2 protokolu č. 1, je třeba připomenout, že toto ustanovení stanoví, že si Unie i státy AKT „vzájemně poskytují pomoc prostřednictvím příslušných celních správ při kontrole pravosti osvědčení EUR.1 nebo prohlášení na faktuře a při kontrole správnosti údajů uvedených v těchto dokladech“.
Jak uvedla generální advokátka v bodě 56 svého stanoviska, je Komise tedy povinna se zaměřit se zvláštní pozorností na řádné plnění smluvních závazků ze strany států AKT, jelikož uvedená dohoda vytváří jednostranné preferenční zacházení pouze pro výrobky pocházející z těchto států.
Ze samotného znění čl. 31 odst. 2 protokolu č. 1 však vyplývá, že státy AKT spolu s Unií sdílejí odpovědnost za ověření pravosti těchto dokladů a správnosti údajů uvedených v těchto dokladech. Za ověření statusu původu výrobků pro účely kontroly správnosti údajů uvedených v dokladech podle čl. 31 odst. 2 protokolu č. 1 je v prvé řadě odpovědný stát AKT vývozu, a pokud jde o Unii, členský stát dovozu podle článku 32 protokolu č. 1. Komisi nicméně přísluší se informovat u uvedených států o vývoji situace a případně přijmout vhodná opatření k zajištění řádného naplňování dohody z Cotonou.
V projednávané věci ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že v průběhu roku 2003 německé orgány upozornily Komisi na skutečnosti, které podle nich ukazují na to, že osvědčení EUR.1 vydaná jamajskými celními orgány pro oděvy pravděpodobně nebyla v souladu s protokolem č. 1. OLAF zahájil následně v březnu 2004 šetření, v září 2004 byly jamajské celní orgány informovány o možných nesrovnalostech a v únoru a březnu 2005 byly na požádání těchto orgánů provedeny kontroly na místě.
Komise tedy podle všeho o této věci komunikovala s celními orgány státu AKT vývozu a členského státu dovozu a přijala včas opatření, která umožnila odhalit nesrovnalosti zjištěné ve zprávě OLAF z roku 2005. Kromě toho je nesporné, že tato zpráva vedla jamajské orgány k prohlášení osvědčení EUR.1 vydaných v průběhu dotyčného období za neplatná, čímž došlo k odstranění dotčených nesrovnalostí. Za těchto podmínek nelze tvrdit, že Komise nesplnila povinnost poskytnout pomoc, kterou má podle čl. 31 odst. 2 protokolu č. 1.
Pokud jde zadruhé o článek 37 protokolu č. 1, je třeba uvést, že i když je Komise součástí Výboru pro celní spolupráci upraveného v tomto článku, ze samotného znění odstavce 1 tohoto článku vyplývá, že tento výbor je určený k provádění správní spolupráce za účelem správného a jednotného používání tohoto protokolu, a nikoli k tomu, aby toto používání sám ověřoval.
Tento výklad o poslání uvedeného výboru je potvrzen ostatními ustanoveními článku 37. Podle jeho odstavce 2 Výbor pro celní spolupráci přezkoumává vliv používání pravidel o původu zejména na nejméně rozvinuté státy AKT; na základě tohoto přezkoumání nejsou přijímána rozhodnutí tohoto Výboru, nýbrž pouze doporučení Radě ministrů. Kromě toho, i když uvedený Výbor může podle odstavce 3 uvedeného článku 37 ve spojení s článkem 6 protokolu č. 1 rozhodnout o případném použití pravidel o původu tohoto protokolu na výrobky s různými původy, jakož i na základě čl. 37 odst. 4 a čl. 38 uvedeného protokolu, pokud jde o přijetí určitých výjimek z protokolu č. 1, tato ustanovení nicméně nepřiznávají Výboru pro celní spolupráci pravomoc sám ověřit správné používání pravidel o původu ze strany států AKT ani rozhodnout o opatřeních, která mají být přijata ohledně případného porušení těchto pravidel. Článku 37 odst. 1 protokolu č. 1 se tudíž nelze účinně dovolávat za účelem prokázání, že Komise za okolností, které vedly k přijetí rozhodnutí REM 03/07, porušila povinnost zajistit řádné naplňování dohody z Cotonou.
Komisi tedy nelze vytýkat, že porušila povinnost zajistit řádné naplňování dohody z Cotonou v situaci, která vedla k přijetí rozhodnutí REM 03/07. Společnost Prenatal tedy neprokázala, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když v rozhodnutí REM 03/07 došla k závěru o neexistenci zvláštní situace ve smyslu článku 239 celního kodexu.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že přezkum tohoto rozhodnutí s ohledem na čl. 220 odst. 2 písm. b) a článek 239 celního kodexu neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost tohoto rozhodnutí.
Ke druhé, třetí a čtvrté otázce
Podstatou druhé až čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda v případě, že Komise vrátí vnitrostátním celním orgánům spis týkající se žádosti o vrácení cla, jsou tyto orgány vázány posouzením Komise, podle kterého situace, která vedla k této žádosti, vykazuje právní a skutkové okolnosti srovnatelné s okolnostmi situace, které se týká jiná žádost, kterou již Komise obdržela, nebo zda uvedené orgány mohou v rozporu s posouzením Komise dospět k závěru, že tyto situace nejsou srovnatelné.
Komise tvrdí, že druhá až čtvrtá otázka jsou nepřípustné z toho důvodu, že se španělské celní orgány a předkládající soud shodly na tom, že situace uvedená v žádosti o vrácení cla v původním řízení a situace dotčená v žádosti, která vedla k přijetí rozhodnutí REM 03/07, vykazují skutkové a právní okolnosti srovnatelné povahy, takže odpověď na tyto otázky není nezbytná pro rozhodnutí sporu v původním řízení. Na základě týchž úvah se společnost Prenatal domnívá, že čtvrtá otázka má hypotetickou povahu, a je tudíž nepřípustná.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 28. března 2019, Cogeco Communications,
C‑637/17
,
EU:C:2019:263
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci vyplývá z informací uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, že vnitrostátní celní orgány již rozhodly o žádosti společnosti Prenatal o vrácení cla, přičemž se ztotožnily s posouzením Komise, podle které situace, které se týká tato žádost, vykazuje skutkové a právní okolnosti srovnatelné s okolnostmi situace, jíž se týká žádost, která vedla k vydání rozhodnutí REM 03/07, což je závěr, který sdílí jak předkládající soud, tak společnost Prenatal. Z žádné skutečnosti ve spise předloženém Soudnímu dvoru mimoto nevyplývá, že by vnitrostátní celní orgány mohly v původním řízení dojít k závěru, že uvedené situace nejsou srovnatelné.
Za těchto podmínek je zjevné, že odpověď na druhou až čtvrtou otázku není nezbytná pro vyřešení sporu v původním řízení, a že požadovaný výklad unijního práva je tudíž hypotetický ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 100 tohoto rozsudku.
Druhá až čtvrtá předběžná otázka tudíž musí být prohlášeny za nepřípustné.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

Přezkum rozhodnutí Komise ze dne 3. listopadu 2008 COM (2008) 6317 final, kterým se konstatuje nutnost přistoupit k dodatečnému výběru dovozního cla a nemožnost odůvodnit osvobození od tohoto cla zvláštností situace týkající se dovozu textilních výrobků s deklarovaným původem na Jamajce (věc REM 03/07), s ohledem na čl. 220 odst. 2 písm. b) a článek 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000, neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost tohoto rozhodnutí.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.