CELEX: 62020CJ0433
Predhodno odločanje
Usklajevanje določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi
Direktiva 2001/29/ES
Člen 2
Reproduciranje
Člen 5(2)(b)
Izjema glede privatnega razmnoževanja
Pojem ,v katerem koli mediju‘
Strežniki tretjih oseb, dani na voljo fizičnim osebam za zasebno uporabo
Pravično nadomestilo
Nacionalna ureditev, s katero ponudniki storitev računalništva v oblaku niso zavezani k plačilu pristojbine za privatno razmnoževanje

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (v nadaljevanju: Austro-Mechana), organizacijo za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, in družbo Strato AG, ponudnico storitve shranjevanja v oblaku (
cloud
), zaradi plačila, ki ga ta družba dolguje iz naslova avtorske pravice za opravljanje te storitve.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 2, 5, 21, 31, 35 in 38 Direktive 2001/29 je navedeno:
„(2)
Evropski svet, ki se je 24. in 25. junija 1994 sestal na Krfu, je poudaril potrebo po oblikovanju splošnega in prožnega pravnega okvira na ravni Skupnosti, ki bo omogočal razvoj informacijske družbe v Evropi. Ta med drugim zahteva obstoj notranjega trga za nove proizvode in storitve. Pomembna zakonodaja Skupnosti, ki bo omogočila takšen pravni okvir, je že sprejeta oziroma se sprejema. Avtorska in sorodne pravice igrajo pomembno vlogo v tem kontekstu, saj varujejo in spodbujajo razvoj ter trženje novih proizvodov in storitev ter oblikovanje in izkoriščanje njihove ustvarjalne vsebine.
[…]
(5)
S tehnološkim razvojem so se možnosti za ustvarjanje, izdelavo in izkoriščanje povečale in postale bolj raznolike. Čeprav novi koncepti za varstvo intelektualne lastnine niso potrebni, je treba trenutno veljavno zakonodajo o avtorski in sorodnih pravicah prilagoditi in dopolniti, da bo ustrezala ekonomskih realnostim, kot so nove oblike izkoriščanja.
[…]
(21)
Ta direktiva naj določi obseg dejanj, ki jih zajema pravica reproduciranja za različne upravičence. To naj poteka v skladu s pravnim redom Skupnosti. Potrebna je široka opredelitev teh dejanj, ki bo zagotovila pravno varnost na notranjem trgu.
[…]
(31)
Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga.
[…]
(35)
V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah, ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.
[…]
(38)
Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestil[i] škodo, povzročeno imetnikom pravic. Čeprav razlike med takšnimi sistemi nadomestil vplivajo na delovanje notranjega trga, te razlike glede analognega privatnega reproduciranja ne bi smele bistveno vplivati na razvoj informacijske družbe. Digitalno privatno razmnoževanje bo verjetno bolj razširjeno in bo imelo večji ekonomski učinek. Tako je treba ustrezno upoštevati razliko med digitalnim in analognim privatnim razmnoževanjem ter ju v določenih pogledih razlikovati.“
Člen 2 Direktive 2001/29, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
„Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
(a)
avtorjem za njihova dela;
(b)
izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;
(c)
proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;
(d)
producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;
(e)
RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“
Člen 3(1) te direktive določa:
„Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.“
Člen 5 navedene direktive, naslovljen „Izjeme in omejitve“, določa:
„1.   Začasna dejanja razmnoževanja iz člena 2, ki so prehodna ali spremljevalna ter so sestavni in bistveni del tehnološkega procesa in katerih edini namen je omogočiti:
(a)
prenos po omrežju med tretjimi strankami po posredniku,
ali
(b)
zakonito uporabo
dela ali predmeta sorodnih pravic, ki naj se izvede in ki nima nobenega neodvisnega ekonomskega pomena, so izvzeta iz pravice reproduciranja, ki jo določa člen 2.
2.   Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
(a)
v zvezi z reprodukcijami na papirju ali podobnem mediju, ki se pridobijo z uporabo kater[e] koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom, z izjemo grafičnih izdaj glasbenega dela, ob pogoju, da imetniki pravic dobijo pravično nadomestilo;
(b)
v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;
[…]“
Avstrijsko pravo
Člen 42b Urheberrechtsgesetz (zakon o avtorski pravici) z dne 9. aprila 1936 (BGBl. 111/1936) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
„(1)   Če je treba zaradi narave dela, ki se oddaja po radiu, se daje na voljo javnosti ali se shranjuje na nosilec podatkov, ki je bil izdelan za prodajo, pričakovati, da se bo to delo s tem, ko bo shranjeno na nosilcu podatkov […], reproduciralo za lastno ali zasebno uporabo, je imetnik avtorske pravice upravičen do primernega nadomestila (nadomestilo za nosilce podatkov), če se kakršni koli nosilci podatkov, ki so primerni za take reprodukcije na nacionalnem ozemlju dajejo na trg za komercialne namene.
[…]
(3)   Nadomestilo so zavezane plačati te osebe:
1.
kar zadeva nadomestilo iz naslova nosilcev podatkov in naprav, oseba, ki iz kraja na nacionalnem ozemlju ali v tujini prva da v komercialne namene na trg nosilce podatkov ali napravo za reproduciranje […]; oseba, ki v koledarskem polletju pridobi nosilce podatkov, katerih trajanje predvajanja ne presega 10.000 ur, ali ki je majhno podjetje, pa je oproščena vsakršne odgovornosti […]“.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Austro-Mechana je organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, ki v svojem imenu, vendar po pooblastilu v interesu in za račun upravičencev do nadomestila uveljavlja zlasti zakonske pravice do nadomestila, ki se dolguje na podlagi člena 42b(1) zakona o avtorski pravici v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari.
Organizacija Austro-Mechana je pri Handelsgericht Wien (gospodarsko sodišče na Dunaju, Avstrija) vložila tožbo za predložitev izkaza prihodkov in odhodkov ter za plačilo nadomestila, ki se nanaša na „kakršne koli nosilce podatkov“, ker družba Strato svojim poslovnim in zasebnim strankam zagotavlja storitev, znano pod imenom „HiDrive“, s katero jim daje na razpolago prostor za shranjevanje v okviru računalništva v oblaku (
cloud computing
).
Družba Strato je tožbenima predlogoma ugovarjala, ker naj za storitve računalništva v oblaku ne bi bilo treba opraviti nobenega plačila. Ta družba je trdila, da je v Nemčiji, državi članici, v kateri so nameščeni njeni strežniki, že plačala pristojbino, naloženo iz naslova avtorske pravice, pri čemer je to pristojbino proizvajalec ali uvoznik teh strežnikov vključil v njihovo ceno. Dodala je, da so tudi uporabniki v Avstriji že plačali pristojbino za izdelavo kopij v zasebne namene (v nadaljevanju: pristojbina za privatno razmnoževanje) na terminalske naprave, potrebne za polnjenje vsebin v oblaku.
Handelsgericht Wien (gospodarsko sodišče na Dunaju) je s sodbo z dne 25. februarja 2020 predloga organizacije Austro-Mechana zavrnilo, saj je to sodišče menilo, da družba Strato svojim strankam ne daje nosilcev podatkov, temveč jim zagotavlja storitev shranjevanja na spletu.
Organizacija Austro-Mechana je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodišče na Dunaju, Avstrija), ki ob sklicevanju na sodbo z dne 29. novembra 2017, VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), ugotavlja, da je negotovo, ali shranjevanje vsebin v okviru računalništva v oblaku spada na področje uporabe člena 5(2)(b) Direktive 2001/29.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodišče na Dunaju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba pojem ,v katerem koli mediju‘ iz člena 5(2)(b) Direktive [2001/29] razlagati tako, da je treba pod tem pojmom razumeti tudi strežnike, ki so v posesti tretjih oseb, ki fizičnim osebam (strankam) za privatno uporabo (in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni) zagotavljajo prostor za shranjevanje na teh strežnikih, ki ga stranke s tem, da v njem shranjujejo vsebine, uporabljajo za reproduciranje (računalništvo v oblaku)?
2.
Če je odgovor na to vprašanje pritrdilen: ali je treba določbo, navedeno v prvem vprašanju, razlagati tako, da jo je treba uporabiti za nacionalno ureditev, v skladu s katero je imetnik avtorske pravice upravičen do primernega nadomestila (nadomestilo za nosilce podatkov),
–
če je treba za delo (ki se je oddajalo po radiu, je bilo dano na voljo javnosti ali je bilo shranjeno na nosilec podatkov, ki je bil izdelan za prodajo) zaradi njegove narave pričakovati, da se bo reproduciralo za lastno ali privatno uporabo tako, da se bo shranilo na ,kakršen koli nosilec podatkov, ki je primeren za tako reproduciranje in se na nacionalnem ozemlju daje na trg za komercialne namene‘,
–
in če se pri tem uporablja način shranjevanja, opisan v prvem vprašanju?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da izraz „reprodukcije v katerem koli mediju“ iz te določbe zajema izdelavo varnostnih kopij avtorskopravno varovanih del v zasebne namene na strežniku, na katerem ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku daje na voljo prostor za shranjevanje.
Najprej je treba opozoriti, da lahko države članice v skladu s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 določijo izjeme in omejitve glede pravice reproduciranja iz člena 2 te direktive „v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo“.
Na prvem mestu, glede vprašanja, ali izdelava varnostnih kopij v prostoru za shranjevanje v oblaku pomeni „reproduciranje“ v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, je treba poudariti, da je treba pojem „reproduciranje“ razumeti v širšem smislu tako z vidika zahteve, navedene v uvodni izjavi 21 te direktive, da je potrebna široka opredelitev dejanj, ki jih zajema pravica reproduciranja, s katero se bo zagotovila pravna varnost na notranjem trgu, kot tudi z vidika besedila člena 2 navedene direktive, v katerem so uporabljeni izrazi, kot so „neposredno ali posredno“, „začasno ali stalno“, „na vsak način“ in „v vsaki obliki“. Poleg tega obseg takega varstva dejanj, ki jih zajema pravica reproduciranja, izhaja tudi iz glavnega cilja iste direktive, ki je vzpostavitev visoke stopnje varstva zlasti za avtorje (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2009, Infopaq International,
C‑5/08
,
EU:C:2009:465
, točke od 40 do 43).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da nalaganje (
upload
) dela – s povezanega terminala uporabnika – v prostoru za shranjevanje v oblaku, ki je temu uporabniku dan na voljo v okviru računalništva v oblaku, vključuje izdelavo reprodukcije tega dela, pri čemer ta storitev med drugim zajema shranjevanje kopije tega dela v oblaku. Poleg tega je mogoče izdelati tudi druge reprodukcije tega dela, zlasti kadar uporabnik prek povezanega terminala dostopi do oblaka, da bi na ta terminal prenesel (
download
) delo, ki je bilo predhodno naloženo v oblak.
Iz tega sledi, da izdelava varnostne kopije dela v prostoru za shranjevanje, ki je na voljo uporabniku v okviru storitve računalništva v oblaku, pomeni reproduciranje tega dela v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29.
Na drugem mestu, glede vprašanja, ali pojem „kateri koli medij“ iz te določbe zajema strežnik, na katerem ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku daje na voljo prostor za shranjevanje za izdelavo varnostnih kopij avtorskopravno varovanih del, je treba poudariti, da ta pojem v tej direktivi ni opredeljen in ne vsebuje napotila na pravo držav članic za opredelitev svojega obsega.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča iz zahteve po enotni uporabi prava Unije izhaja, da je treba, če določba prava Unije glede opredelitve posamičnega pojma ne napotuje izrecno na pravo držav članic, ta pojem v celotni Uniji razlagati avtonomno in enotno, ne zgolj ob upoštevanju izrazov iz zadevne določbe, ampak tudi njenega okvira in cilja, ki mu sledi ureditev, katere del je ta določba (sodba z dne 8. marca 2018, DOCERAM,
C‑395/16
,
EU:C:2018:172
, točka
in navedena sodna praksa).
Prvič, poudariti je treba, da se izraz „kateri koli medij“ zaradi svojega širokega pomena nanaša na vse nosilce, na katerih se lahko varovano delo reproducira, vključno s strežniki, kot so strežniki, ki se uporabljajo v okviru računalništva v oblaku.
Ker namreč besedilo člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 nikakor ne določa značilnosti naprav, na podlagi katerih ali z uporabo katerih se izdelajo kopije v zasebne namene, je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije menil, da te značilnosti niso upoštevne glede na cilj, ki mu je sledil s svojo delno harmonizacijo (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, točki
in
).
Tako v zvezi s tem ni odločilna okoliščina, da je prostor za shranjevanje uporabniku dan na voljo na strežniku, ki pripada tretji osebi (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, točka
). Iz tega sledi, da se člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 lahko uporablja tudi za reprodukcije, ki jih fizična oseba izdela z uporabo naprave, ki pripada tretji osebi.
Drugič, ta široka razlaga pojma „kateri koli medij“ je podprta s sobesedilom, v katero se umešča ta določba, ter zlasti s primerjavo besedila izjeme iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, s katerim nikakor niso pojasnjene značilnosti naprav, na podlagi katerih ali z uporabo katerih se izdelajo kopije v zasebne namene, in besedila izjeme glede pravice reproduciranja iz člena 5(2)(a) navedene direktive. Medtem ko se zadnjenavedena uporablja za „reprodukcije na papirju ali podobnem mediju“, se izjema glede privatnega razmnoževanja uporablja za „reprodukcije v katerem koli mediju“ (glej v tem smislu sodbi z dne 27. junija 2013, VG Wort in drugi,
od C‑457/11 do C‑460/11
,
EU:C:2013:426
, točka
, in z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, točki
in
).
Tretjič, glede ciljev zadevne ureditve je iz uvodnih izjav 2 in 5 Direktive 2001/29 razvidno, da je namen te direktive oblikovanje splošnega in prožnega okvira na ravni Unije, ki bo omogočal razvoj informacijske družbe ter prilagoditev in dopolnitev trenutno veljavne zakonodaje o avtorski in sorodnih pravicah, da bo ta ustrezala tehnološkemu razvoju, zaradi katerega so se pojavile nove oblike izkoriščanja varovanih del (sodba z dne 19. decembra 2019, Nederlands Uitgeversverbond in Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je Sodišče glede obvezne izjeme iz člena 5(1) Direktive 2001/29 že poudarilo, da mora izjema iz te določbe omogočiti in zagotavljati razvoj in delovanje novih tehnologij ter ohraniti pravično ravnotežje med pravicami in interesi imetnikov pravic ter pravicami in interesi uporabnikov varovanih del, ki želijo uporabljati te tehnologije (sodba z dne 5. junija 2014, Public Relations Consultants Association,
C‑360/13
,
EU:C:2014:1195
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako razlago, ki sledi spoštovanju načela tehnološke nevtralnosti, v skladu s katerim morajo biti pravice in obveznosti oseb v zakonu navedene na splošno, da se ne spodbuja uporaba ene tehnologije na škodo druge (glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2021, Eutelsat,
C‑515/19
,
EU:C:2021:273
, točka
), je treba prav tako uporabiti glede neobvezne izjeme iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točki 36 sklepnih predlogov.
Uresničitev cilja, navedenega v točki 25 te sodbe – da se zagotovi, da varstvo avtorske pravice v Uniji zaradi tehnološkega razvoja in pojava novih oblik izkoriščanja vsebine, varovane z avtorsko pravico, ne bi postalo preživeto ali zastarelo – ki izhaja iz uvodne izjave 5 Direktive 2001/29, bi bila namreč ogrožena, če bi se izjeme in omejitve glede varstva avtorske pravice, ki so bile v skladu z uvodno izjavo 31 te direktive sprejete v povezavi novim elektronskim okoljem, razlagale tako, da bi bilo izključeno podobno upoštevanje tega tehnološkega razvoja ter pojava zlasti digitalnih medijev in storitev računalništva v oblaku.
V teh okoliščinah za uporabo člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 s funkcionalnega vidika ni treba razlikovati med tem, ali se reprodukcija varovanega dela izdela na strežniku, na katerem ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku daje na voljo prostor za shranjevanje, ali pa se taka reprodukcija izdela na fizičnem nosilcu podatkov, ki pripada temu uporabniku.
Zato je treba ugotoviti, da pojem „kateri koli medij“ iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 zajema strežnik, na katerem ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku daje na voljo prostor za shranjevanje.
Te ugotovitve ne omaja trditev Evropske komisije, da izdelava varnostne kopije v oblaku ni ločena od morebitnih dejanj priobčitve, tako da bi moralo tako dejanje na podlagi sodne prakse iz sodb z dne 29. novembra 2017, VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), in z dne 19. decembra 2019, Nederlands Uitgeversverbond in Groep Algemene Uitgevers (
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
), spadati pod člen 3(1) Direktive 2001/29. Zadeva iz postopka v glavni stvari se namreč razlikuje od zadev, v katerih sta bili izdani sodbi, na kateri se opira Komisija. Na eni strani se je zadeva, v kateri je bila izdana sodba z dne 29. novembra 2017, VCAST (
C‑265/16
,
EU:C:2017:913
), nanašala na storitev, ki ima dvojno funkcijo, in sicer ne le reproduciranje v oblaku, ampak tudi – hkrati ali skoraj hkrati – priobčitev javnosti. Na drugi strani se je zadeva, v kateri je bila izdana sodba z dne 19. decembra 2019, Nederlands Uitgeversverbond in Groep Algemene Uitgevers (
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
), nanašala na to, da je klub zagotavljal spletno storitev, ki je vključevala virtualni trg „rabljenih“ elektronskih knjig, na katerem so bila varovana dela dana na voljo vsaki osebi, ki se je registrirala na spletnem mestu tega kluba, pri čemer je imela ta oseba do tega spletnega mesta dostop s kraja in v času, ki ju je sama izbrala, taka storitev pa se je štela za priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) te direktive.
Vsekakor bi bila vsaka priobčitev, ki bi bila posledica delitve dela s strani uporabnika storitve shranjevanja v oblaku, dejanje izkoriščanja, drugačno od dejanja reproduciranja iz člena 2(a) Direktive 2001/29, ki bi lahko spadalo na področje uporabe člena 3(1) te direktive, če so izpolnjeni pogoji za uporabo te določbe.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da izraz „reprodukcije v katerem koli mediju“ iz te določbe zajema izdelavo varnostnih kopij avtorskopravno varovanih del v zasebne namene na strežniku, na katerem ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku daje na voljo prostor za shranjevanje.
Drugo vprašanje
Najprej je treba poudariti, da čeprav je iz besedila drugega vprašanja razvidno, da se to formalno nanaša na vprašanje, ali se člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 „uporablja“ za nacionalno ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, je treba glede na obrazložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe ugotoviti, da želi predložitveno sodišče v bistvu ugotoviti, ali ta določba nasprotuje temu, da z ureditvijo, s katero se izvaja izjema glede privatnega razmnoževanja iz te določbe, ponudniki storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku niso zavezani k plačilu pravičnega nadomestila.
Predložitveno sodišče tako z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero je bila prenesena izjema iz te določbe, v skladu s katero ponudniki storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku niso zavezani k plačilu pravičnega nadomestila za varnostne kopije avtorskopravno varovanih del, ki jih fizične osebe, ki uporabljajo te storitve, brez dovoljenja izdelajo za zasebno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni.
V točki 15 te sodbe je bilo opozorjeno, da lahko države članice v skladu s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 določijo izjeme in omejitve glede izključne pravice reproduciranja iz člena 2 te direktive v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih fizična oseba izdela za zasebno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, pod pogojem, da imetniki te izključne pravice prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upoštevajo tehnični ukrepi iz člena 6 navedene direktive.
Kot izhaja iz uvodnih izjav 35 in 38 Direktive 2001/29, člen 5(2)(b) te direktive izraža voljo zakonodajalca Unije, de se oblikuje poseben sistem nadomestil, ki se uporabi, kadar imetnikom pravic nastane škoda, ki načeloma povzroči nastanek obveznosti, da se jim izplača nadomestilo oziroma da se jim nadomesti škoda (sodba z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da morajo države članice, kadar se odločijo, da bodo izjemo glede privatnega razmnoževanja iz navedene določbe uporabile v svojem nacionalnem pravu, zlasti določiti plačilo pravičnega nadomestila v korist imetnikov pravic (sodba z dne 9. junija 2016, EGEDA in drugi,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, točka
in navedena sodna praksa). Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, ima država članica, ki je tako izjemo uvedla v svoje nacionalno pravo, v zvezi s tem obveznost rezultata, tako da mora ta država v skladu s svojo ozemeljsko pristojnostjo zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila za škodo, ki imetnikom izključne pravice reproduciranja nastane zaradi reproduciranja varovanih del, ki ga opravijo končni uporabniki, ki prebivajo na ozemlju navedene države (glej v tem smislu sodbo z dne 21. aprila 2016, Austro-Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, točka
in navedena sodna praksa).
Izdelavo kopije s strani fizične osebe, ki deluje zasebno, ne da bi predhodno zaprosila za dovoljenje imetnika izključne pravice reproduciranja varovanega dela, je treba namreč šteti za dejanje, ki bi lahko povzročilo škodo navedenemu imetniku (glej v tem smislu sodbi z dne 16. junija 2011, Stichting de Thuiskopie,
C‑462/09
,
EU:C:2011:397
, točka
, in z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker tako po eni strani, kot izhaja iz odgovora na prvo vprašanje, izraz „reprodukcije v katerem koli mediju“ iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 zajema izdelavo – v zasebne namene – varnostnih kopij avtorskopravno varovanih del na strežniku, na katerem daje ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku na voljo prostor za shranjevanje, in po drugi strani zadevne reprodukcije izdela fizična oseba za zasebno uporabo, v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, kar mora preveriti predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da morajo države članice, ki izvajajo izjemo iz te določbe, določiti sistem pravičnega nadomestila, katerega namen je imetnikom pravic v skladu z navedeno določbo povrniti škodo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča imajo države članice, ker v določbah Direktive 2001/29 niso pojasnjeni različni elementi sistema pravičnega nadomestila, široko polje proste presoje za njihovo opredelitev. Države članice zlasti določijo osebe, ki morajo to nadomestilo plačati, ter obliko, način in višino navedenega nadomestila (sodbi z dne 21. aprila 2016, Austro-Mechana,
C‑572/14
,
EU:C:2016:286
, točka
, in z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot je opozorjeno v uvodni izjavi 35 Direktive 2001/29, morajo države članice pri tej določitvi upoštevati okoliščine vsakega posameznega primera (sodba z dne 11. julija 2013, Amazon.com International Sales in drugi,
C‑521/11
,
EU:C:2013:515
, točka
).
Prvič, kar zadeva zavezanca za pravično nadomestilo, je Sodišče že razsodilo, da mora načeloma oseba, ki izvede privatno razmnoževanje, povrniti škodo, povezano s tem reproduciranjem, tako da financira nadomestilo, ki bo izplačano imetniku avtorske pravice (sodbe z dne 21. oktobra 2010, Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
, točka
; z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, točka
, in z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
). Tako mora v zvezi s ponudbo storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku nadomestilo, izplačano temu imetniku, načeloma financirati uporabnik teh storitev.
Sodišče pa je presodilo, da imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji zasebnih uporabnikov in pri nalaganju obveznosti povrnitve škode, ki so jo ti povzročili imetnikom pravic, ter ob upoštevanju dejstva, da se lahko škoda, ki nastane s posamično zasebno uporabo, izkaže za minimalno in torej ne povzroči nastanka obveznosti plačila – možnost, da za financiranje pravičnega nadomestila uvedejo pristojbino za privatno razmnoževanje, ki se ne naloži zadevnim zasebnikom, temveč tistim, ki razpolagajo z opremo, napravami in nosilci za digitalno reproduciranje ter ki na tej podlagi pravno ali dejansko dajejo to opremo na razpolago zasebnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja. V okviru takega sistema morajo pristojbino za privatno razmnoževanje plačati osebe, ki razpolagajo s to opremo (glej v tem smislu sodbe z dne 21. oktobra 2010, Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
, točka
; z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2051:144
, točka
, in z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
).
Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da ker navedeni sistem zavezancem omogoča, da znesek pristojbine za privatno razmnoževanje vključijo v ceno dajanja na voljo te opreme, naprav in nosilcev za reproduciranje ali v ceno opravljene storitve reproduciranja, strošek pristojbine na koncu nosi zasebni uporabnik, ki to ceno plača, kar je v skladu s „pravičnim ravnotežjem“ iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, ki ga je treba vzpostaviti med interesi imetnikov izključne pravice reproduciranja in interesi uporabnikov varovanih predmetov (sodba z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
).
Iz tega sledi, da v trenutnem stanju prava Unije vzpostavitev sistema pravičnega nadomestila, v katerem mora proizvajalec ali uvoznik strežnikov, prek katerih se storitve računalništva v oblaku ponujajo zasebnikom, plačati pristojbino za privatno razmnoževanje, pri čemer se ta pristojbina ekonomsko prenese na kupca takih strežnikov, skupaj z uvedbo pristojbine za privatno razmnoževanje na nosilcih, ki so vgrajeni v povezane naprave in omogočajo izdelavo kopij varovanih predmetov v prostoru za shranjevanje v okviru računalništva v oblaku, kot so mobilni telefoni, računalniki in tablice, spada v široko polje proste presoje, ki se nacionalnemu zakonodajalcu priznava za določitev različnih elementov sistema pravičnega nadomestila, kot je bilo opozorjeno v točki 41 te sodbe.
Vendar se mora nacionalno sodišče v skladu s sodno prakso Sodišča – ob upoštevanju okoliščin nacionalnega sistema in omejitev, določenih z Direktivo 2001/29 – prepričati, da je vzpostavitev takega sistema upravičena zaradi praktičnih težav v zvezi z opredelitvijo končnih uporabnikov ali drugih podobnih težav in da imajo zavezanci za plačilo pravico do vračila te pristojbine, če ta ni dolgovana (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Kar zadeva zagotavljanje storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku, je treba ugotoviti, kot je v bistvu poudarila danska vlada, da lahko take težave izhajajo iz nematerializirane narave takih storitev, ki se lahko ponujajo iz drugih držav članic, kot je zadevna država članica, ali iz tretjih držav in ki na splošno vključujejo možnost, da uporabnik prosto in dinamično spremeni velikost prostora za shranjevanje, ki se lahko uporabi za izdelavo kopij v zasebne namene.
Drugič, kar zadeva obliko, podrobna pravila in višino pravičnega nadomestila, je Sodišče že razsodilo, da morajo biti to nadomestilo ter posledično sistem, na katerem temelji, in njegova višina povezani s škodo, povzročeno imetnikom pravic zaradi izdelave kopij v zasebne namene (sodbi z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, točka
, in z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
in navedena sodna praksa).
Vsako pravično nadomestilo, ki ne bi bilo povezano s škodo, povzročeno imetnikom pravic zaradi take izdelave, namreč ne bi bilo združljivo z zahtevo iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, v skladu s katero je treba ohraniti pravično ravnotežje med imetniki pravic in uporabniki varovanih predmetov (sodbi z dne 12. novembra 2015, Hewlett-Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, točka
, in z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, točka
).
V obravnavanem primeru, kot je bilo navedeno v točki 17 te sodbe, se za kopiranje varovanih del v prostoru za shranjevanje v okviru računalništva v oblaku zahteva izvedba več dejanj reproduciranja, ki se lahko izvedejo iz številnih povezanih terminalov.
Vendar, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 71 sklepnih predlogov, ker je mogoče dajanje na splet in prenos vsebin, varovanih z avtorsko pravico, pri uporabi storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku šteti za enoten postopek, namenjen privatnemu razmnoževanju, lahko države članice ob upoštevanju širokega polja proste presoje, na katero je bilo opozorjeno v točkah 41 in 46 te sodbe, uvedejo sistem, v katerem se to pravično nadomestilo plača le za naprave in nosilce podatkov, ki so nujen del tega postopka, če je mogoče razumno šteti, da tako nadomestilo ustreza morebitni škodi, nastali imetniku avtorske pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2013, VG Wort in drugi,
od C‑457/11 do C‑460/11
,
EU:C:2013:426
, točka
).
V tem okviru, čeprav lahko države članice pri določanju pristojbine za privatno razmnoževanje upoštevajo okoliščino, da se nekatere naprave in nosilci lahko uporabljajo za izdelavo kopij v zasebne namene v okviru računalništva v oblaku, se morajo v tem okviru, kot je opozorjeno v uvodni izjavi 35 Direktive 2001/29, prepričati, da tako plačana pristojbina, če bremeni več naprav in nosilcev v okviru navedenega enotnega postopka, ne presega škode, ki bi jo imetniki pravic lahko utrpeli zaradi zadevnega dejanja.
Glede na te preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero je bila prenesena izjema iz te določbe in v skladu s katero ponudniki storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku niso zavezani k plačilu pravičnega nadomestila za varnostne kopije avtorskopravno varovanih del, ki jih fizične osebe, ki so uporabniki teh storitev, brez dovoljenja izdelajo za zasebno uporabo in za namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, če je s to ureditvijo določeno plačilo pravičnega nadomestila imetnikom pravic.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da izraz „reprodukcije v katerem koli mediju“ iz te določbe zajema izdelavo varnostnih kopij avtorskopravno varovanih del v zasebne namene na strežniku, na katerem ponudnik storitve računalništva v oblaku uporabniku daje na voljo prostor za shranjevanje.

2.
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero je bila prenesena izjema iz te določbe in v skladu s katero ponudniki storitev shranjevanja v okviru računalništva v oblaku niso zavezani k plačilu pravičnega nadomestila za varnostne kopije avtorskopravno varovanih del, ki jih fizične osebe, ki so uporabniki teh storitev, brez dovoljenja izdelajo za zasebno uporabo in za namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, če je s to ureditvijo določeno plačilo pravičnega nadomestila imetnikom pravic.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.