CELEX: 62017CJ0589
Begäran om förhandsavgörande
Import av textilprodukter som felaktigt deklarerats ha sitt ursprung i Jamaica
Uppbörd av importtull i efterhand
Ansökan om eftergift av tull
Förordning (EEG) nr°2913/92
Tullkodex för gemenskapen
Artiklarna 220.2 b och 239
Europiska kommissionens beslut om avvisning i ett enskilt fall
Giltighet

Begäran om förhandsavgörande avser dels giltigheten av kommissionens beslut KOM(2008) 6317 slutligt, av den 3 november 2008, i vilket kommissionen fann att det fanns fog för att i efterhand uppbära importtull och att det saknades fog för att efterge denna tull i ett enskilt fall (ärende REM 03/07) (nedan kallat beslut REM 03/07), dels tolkningen av artiklarna 220.2 b och 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, 1992, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2700/2000 av den 16 november 2000 (
EGT L 311, 2000, s. 17
) (nedan kallad tullkodexen), samt av artikel 905.1 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2913/92 (
EGT L 253, 1993, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1335/2003 av den 25 juli 2003 (
EUT L 187, 2003, s. 16
) (nedan kallad tillämpningsföreskrifterna).
Begäran har framställts i ett mål i vilket Prenatal SA har överklagat det beslut som meddelats av Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (TEARC) (Kataloniens regionala ekonomi- och förvaltningsdomstol (TEARC), Spanien) angående detta företags ansökan om återbetalning av importtullar.
Tillämpliga bestämmelser
Cotonouavtalet
Partnerskapsavtalet mellan medlemmarna i gruppen av stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområde, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Cotonou den 23 juni 2000 (
EGT L 317, 2000, s. 3
) godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2003/159/EG av den 19 december 2002 (
EGT L 65, 2003, s. 27
) (nedan kallat Cotonouavtalet). Cotonouavtalet trädde i kraft den 1 april 2003, men tillämpades i förväg från och med den 2 augusti 2000 i enlighet med AVS-EG-ministerrådets beslut nr 1/2000 av den 27 juli 2000 om de övergångsbestämmelser som ska gälla från och med den 2 augusti 2000 till dess att partnerskapsavtalet AVS-EG träder i kraft (
EGT L 195, 2000, s. 46
), förlängt genom AVS-EG-ministerrådets beslut nr 1/2002 av den 31 maj 2002 (
EGT L 150, 2002, s. 55
).
Artikel 3 i Cotonouavtalet stadgar att ”[v]arje part skall … vidta alla lämpliga åtgärder av generell eller särskild natur för att se till att de skyldigheter som härrör från avtalet fullgörs och för att underlätta förverkligandet av avtalets mål. …”
I artikel 36.1 i bilaga IV till avtalet föreskrivs följande:
”Kommissionen skall i varje stat [i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS)] eller i varje regional grupp som uttryckligen begär det och med den eller de berörda AVS-staternas godkännande representeras av en delegation under ledning av en delegationschef. Om en delegationschef utses för en grupp av AVS-stater skall lämpliga åtgärder vidtas för att säkerställa att delegationschefen representeras av en i staten bosatt ställföreträdare i var och en av de stater i vilka han inte själv bor. Chefen för kommissionens delegation skall representera kommissionen inom alla dess kompetensområden och verksamheter.”
I artikel 1 i bilaga V till detta avtal föreskrivs en förmånsbehandling i tullhänseende vid import till Europiska unionen av produkter som har sitt ”ursprung i AVS-staterna”, genom att de kan importeras till unionen utan tullar och avgifter med motsvarande verkan.
Protokoll 1 till bilaga V (nedan kallat protokoll 1), som utgör en integrerad del av den bilagan, rör definitionen av begreppet ”ursprungsprodukter” och metoder för administrativt samarbete. Det innehåller en artikel 15, med rubriken ”Förfarande för utfärdande av varucertifikat EUR.1”, som har följande lydelse:
”1.   Varucertifikat EUR.1 skall utfärdas av tullmyndigheterna i det exporterande landet på skriftlig ansökan av exportören eller, på exportörens ansvar, av dennes befullmäktigade ombud.
2.   För detta ändamål skall exportören eller dennes befullmäktigade ombud fylla i både varucertifikat EUR.1 och en ansökningsblankett enligt förlagorna i bilaga IV. Dessa blanketter skall fyllas i i enlighet med bestämmelserna i detta protokoll. Om blanketterna fylls i för hand skall detta göras med bläck och tryckbokstäver. Varubeskrivningen skall anges i det avsedda fältet utan att någon rad lämnas tom. Om hela fältet inte fylls skall en vågrät linje dras under sista textraden och det tomma utrymmet korsas över.
3.   En exportör som ansöker om ett varucertifikat EUR.1 skall vara beredd att när som helst på begäran av tullmyndigheterna i den exporterande AVS-stat där varucertifikatet EUR.1 utfärdas, uppvisa alla relevanta handlingar som styrker att de berörda produkterna har ursprungsstatus samt att övriga villkor i detta protokoll är uppfyllda.
4.   Varucertifikatet EUR.1 skall utfärdas av tullmyndigheterna i den exporterande AVS-staten om de berörda produkterna kan anses vara produkter med ursprung i AVS-staterna eller i något av de andra länder som avses i artikel 6 och om de uppfyller övriga villkor i detta protokoll.
5.   De utfärdande tullmyndigheterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att kontrollera att produkterna har ursprungsstatus och att övriga villkor i detta protokoll är uppfyllda. För detta ändamål skall de ha rätt att begära alla slags underlag och att utföra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper eller varje annan kontroll som de bedömer lämplig. …”
I artikel 31 i protokollet, med rubriken ”Ömsesidigt bistånd”, föreskrivs följande i punkt 2:
”För att sörja för att detta protokoll tillämpas på ett riktigt sätt skall gemenskapen, [utomeuropeiska länder och territorier (ULT)] och AVS-staterna genom de behöriga tullförvaltningarna bistå varandra vid kontrollen av att varucertifikaten EUR.1 och fakturadeklarationerna är äkta och att uppgifterna i dessa handlingar är riktiga.
De tillfrågade myndigheterna skall lämna relevanta uppgifter om de villkor under vilka produkten tillverkats och särskilt ange under vilka förhållanden ursprungsreglerna har iakttagits i de olika berörda AVS-staterna, medlemsstaterna eller ULT.”
I artikel 32 i nämnda protokoll, med rubriken ”Kontroll av ursprungsintyg”, föreskrivs följande i punkterna 1, 3 och 7:
”1.   Efterkontroll av ursprungsintyg skall göras stickprovsvis eller när importlandets tullmyndigheter har rimliga tvivel beträffande handlingarnas äkthet, de berörda produkternas ursprungsstatus eller uppfyllandet av övriga villkor i detta protokoll.
…
3.   Kontrollen skall göras av exportlandets tullmyndigheter. För kontrollen skall de ha rätt att begära alla slags underlag och att göra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper eller varje annan kontroll som de anser lämplig.
…
7.   När kontrollförfarandet eller någon annan tillgänglig uppgift tycks tyda på att bestämmelserna i detta protokoll överträds skall AVS-staten på eget initiativ eller på begäran av gemenskapen genomföra nödvändiga undersökningar eller se till att sådana undersökningar genomförs snarast möjligt för att överträdelserna skall kunna identifieras och förhindras. Den berörda AVS-staten får i detta syfte erbjuda gemenskapen att delta i undersökningarna.”
I artikel 37 i protokoll 1 anges följande:
”1.   En tullsamarbetskommitté, nedan kallad ’kommittén’, skall inrättas med uppgift att genomföra administrativt samarbete som syftar till riktig och likformig tillämpning av detta protokoll samt utföra varje annan uppgift inom tullområdet som kan komma att anförtros åt den.
2.   Kommittén skall regelbundet undersöka de effekter som tillämpningen av ursprungsreglerna har på AVS-staterna och särskilt på de minst utvecklade AVS-staterna och skall rekommendera ministerrådet lämpliga åtgärder.
3.   Kommittén skall fatta beslut om kumulation på de villkor som anges i artikel 6.
4.   Kommittén skall fatta beslut om undantag från detta protokoll på de villkor som anges i artikel 38.
…
6.   Kommittén skall vara sammansatt av å ena sidan experter från medlemsstaterna och kommissionstjänstemän med ansvar för tullfrågor, å andra sidan experter som representerar AVS-staterna samt tjänstemän inom regionala grupperingar av AVS-staterna med ansvar för tullfrågor. Kommittén får anlita lämplig expertis när så behövs.”
Tullkodexen
I artikel 220.2 b i tullkodexen föreskrivs följande:
”Förutom i de fall som avses i artikel 217.1 andra och tredje stycket, skall bokföring i efterhand inte ske i följande fall:
…
b)
Det tullbelopp som enligt lag skall erläggas har inte bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären kunde inte rimligen ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.
Om en vara erhåller förmånsbehandling på grundval av ett system för administrativt samarbete mellan tullmyndigheter som omfattar myndigheter i tredje land, skall ett ursprungsintyg som utfärdats av dessa myndigheter, om det skulle visa sig vara felaktigt, betraktas som ett misstag som inte rimligen kunde ha upptäckts på det sätt som avses i första stycket.
Utfärdande av ett felaktigt ursprungsintyg skall emellertid inte anses utgöra ett misstag när det grundar sig på felaktiga uppgifter från exportören, utom t.ex. i sådana fall då det är uppenbart att de utfärdande myndigheterna var eller borde ha varit medvetna om att varorna inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling.
…”
Artikel 239 i tullkodexen har följande lydelse:
”1.   Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236–238 och vilka
–
bestäms enligt kommittéförfarandet,
–
följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet. Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2.   Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande tullkontor inom tolv månader efter den dag då gäldenären underrättades om tullbeloppet.
…”
Tillämpningsförordningen
Del IV i tillämpningsförordningen avser tullskuld. Avdelning III i denna del har rubriken ”Uppbörd av tullskuldsbeloppet”. Denna avdelning innehåller artiklarna 868–876a i denna förordning som reglerar ansökningar enligt artikel 220.2 b i tullkodexen. I artikel 871 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”1.   Tullmyndigheterna skall vidarebefordra fall till kommissionen för hantering enligt förfarandet i artiklarna 872–876 om de anser att villkoren i artikel 220.2 b i kodexen är uppfyllda och
–
att kommissionen har begått ett misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b i kodexen,
–
omständigheterna i det berörda fallet har samband med resultatet av en gemenskapsundersökning som genomförts i enlighet med bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 515/97 av den 13 mars 1997 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen [
EGT L 82, 1997, s.1
] eller genomförts på grundval av andra gemenskapsbestämmelser i vilka det anges att sådana undersökningar kan företas eller på grundval av avtal som inrymmer denna möjlighet vilka gemenskapen ingått med vissa länder eller grupper av länder,
…
2.   Sådan vidarebefordran som avses i punkt 1 skall inte ske
…
–
om kommissionen redan har förelagts ett fall med jämförbara faktiska och rättsliga omständigheter.
3.   De ärendehandlingar som sänds till kommissionen skall innehålla alla uppgifter som behövs för en fullständig prövning av det berörda fallet. …
…
6.   Under följande omständigheter skall kommissionen skicka tillbaka ärendehandlingarna till den berörda tullmyndigheten och förfarandet enligt artiklarna 872–876 anses såsom aldrig inlett:
…
–
Ärendet skall, i kraft av punkterna 1 och 2, inte vidarebefordras till kommissionen.
…”
Artikel 873 första stycket i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”Efter samråd med en expertgrupp som består av företrädare för alla medlemsstater och möts inom ramen för kommittén för att pröva fallet i fråga skall kommissionen fatta ett beslut i vilket det fastställs om den situation som prövats är sådan att de tullar det gäller inte behöver bokföras i efterhand.”
I kapitel 3 i tillämpningsförordningen, med titeln ”Särskilda bestämmelser för tillämpning av artikel 239 i kodexen”, vilket ingår i avdelning IV i del IV i denna förordning, föreskrivs följande i artikel 905:
”1.   Vittnar de skäl som åberopas till stöd för en sådan ansökan om återbetalning eller eftergift som avses i artikel 239.2 i kodexen om att det föreligger en särskild situation som följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller skall den medlemsstat som den beslutande tullmyndigheten tillhör vidarebefordra fallet till kommissionen för hantering enligt förfarandet i artiklarna 906–909
…
–
om omständigheterna i det berörda fallet har samband med resultatet av en gemenskapsundersökning som genomförts i enlighet med bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 515/97 eller genomförts på grundval av andra gemenskapsbestämmelser i vilka det anges att sådana undersökningar kan företas eller på grundval av avtal som inrymmer denna möjlighet vilka gemenskapen ingått med vissa länder eller grupper av länder, eller
…
2.   Sådan vidarebefordran som avses i punkt 1 skall inte ske
…
–
om kommissionen redan har förelagts ett fall med jämförbara faktiska och rättsliga omständigheter.
3.   De ärendehandlingar som sänds till kommissionen skall innehålla alla uppgifter som behövs för en fullständig prövning av det berörda fallet. …
…
6.   Under följande omständigheter skall kommissionen skicka tillbaka ärendehandlingarna till den berörda tullmyndigheten och förfarandet enligt artiklarna 906–909 anses såsom aldrig inlett:
…
–
Ärendet skall, i kraft av punkterna 1 och 2, inte vidarebefordras till kommissionen.
…”
I artikel 907 första stycket i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”Efter samråd med en expertgrupp som består av företrädare för alla medlemsstater och som möts inom ramen för kommittén för att pröva fallet i fråga skall kommissionen fatta ett beslut i vilket det fastställs antingen att den situation som prövats berättigar till återbetalning eller eftergift eller att den inte berättigar till detta.”
Beslutet REM 03/07
Beslut REM 03/07 gäller en ansökan om eftergift av importtullar för textilprodukter som omfattas av varucertifikat EUR.1 (nedan kallade varucertifikat EUR.1) som utfärdats av de jamaicanska tullmyndigheterna och som importerats till unionen under åren 2002‑2005.
I det beslutet erinrade kommissionen om att produkterna vid den relevanta tidpunkten var godkända för import till unionen utan importtullar, i den mån de omfattades av varucertifikat EUR.1 som styrkte deras jamaicanska ursprung. Efter en undersökning för att fastställa ursprunget, genomförd i mars 2005, ansåg kommissionen att det ursprung och den förmånsbehandling i tullhänseende som hade tilldelats hade gjorts på grundval av felaktiga uppgifter från de jamaicanska exportörerna.
Genom nämnda beslut slog kommissionen för det första fast att de jamaicanska tullmyndigheterna i det aktuella ärendet inte hade begått ett misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b i tullkodexen och för det andra att det inte förelåg någon särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i denna kodex. Utan att undersöka de övriga villkor som föreskrivs i dessa bestämmelser beslutade kommissionen att det fanns fog för att i efterhand uppbära importtull samt att det saknades fog för att efterge de tullbelopp som avsågs i beslutet.
Det företag som begärt eftergift av importtullar i det särskilda/enskilda fall som ledde till beslut REM 03/07 väckte talan vid Europeiska unionens tribunal och yrkade att detta beslut skulle ogiltigförklaras. I ett beslut av den 9 december 2013, El Corte Inglés/kommissionen (
T‑38/09
, ej publicerat,
EU:T:2013:675
), beslutade tribunalen att ändamålet med talan hade förfallit, eftersom beslutet om uppbörd av importtull hade upphävts och beslut REM 03/07 inte skulle få några rättsverkningar på företagets rättsliga ställning.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Under åren 2002–2004 importerade Prenatal kläder till Spanien och hänvisade till varucertifikat EUR.1, utfärdade av de jamaicanska myndigheterna med åberopande av det förmånsberättigade ursprunget ”Jamaica”. Med beaktande av dessa certifikat beviljade de spanska tullmyndigheterna denna import förmånsbehandling i tullhänseende enligt artikel 1 i bilaga V till Cotonouavtalet.
I mars 2005 genomförde Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) en utredning gemensamt med representanter för flera medlemsstater för att kontrollera ursprunget för kläder som förts in i unionen med varucertifikat EUR.1. I sin rapport från utredningen (nedan kallad Olafs rapport från 2005), konstaterade Olaf att kläderna som importerats av Prenatal hade tillverkats av delar som hade importerats från Kina eller Hongkong och att kläderna därför inte kunde anses ha jamaicanskt ursprung i den mening som avses i Cotonouavtalet.
Slutsatserna från denna undersökning ledde till att myndigheterna i Jamaica upphävde varucertifikaten EUR.1 för den aktuella perioden. Efter beslutet om att upphäva certifikaten krävde de spanska myndigheterna att Prenatal skulle betala importtull för denna import i efterhand.
Den 10 maj 2006 ansökte Prenatal hos Dependencia Regional de Aduanas de la Delegación Especial de Cataluña (regionala tullkontoret vid den särskilda avdelningen i Katalonien, Spanien) (nedan kallat det regionala tullkontoret) om återbetalning av dessa tullbelopp i enlighet med artikel 239 i tullkodexen.
Det regionala tullkontoret ansåg att Prenatal genom sin argumentation till grund för ansökan ifrågasatte slutsatserna i Olaf-rapporten från 2005. Med tillämpning av artikel 905.1 i tillämpningsförordningen överlämnades därför ansökan och övriga handlingar till kommissionen. Kommissionen ansåg att ärendet Prenatal var rättsligt och faktiskt jämförbart med ett annat ärende, nämligen ärende REM 03/07, och skickade tillbaka handlingarna i enlighet med artikel 905.6 i tillämpningsförordningen.
Med hänvisning till kommissionens beslut REM 03/07 avslogs Prenatals ansökan om återbetalning av det regionala tullkontoret, liksom det efterföljande överklagandet till TEARC. Härefter överklagade bolaget till Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Överdomstolen i den autonoma regionen Katalonien, Spanien).
Under förfarandet vid den hänskjutande domstolen uttryckte Prenatal tvivel om giltigheten av beslut REM 03/07 med motiveringen att kommissionen gjorde en felaktig rättstillämpning när den ansåg att de jamaicanska tullmyndigheterna inte hade begått något misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b i tullkodexen samt genom att anse att det inte förelåg någon särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen. Denna argumentation ifrågasattes av TEARC.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Överdomstolen i den autonoma regionen Katalonien) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Är [beslut REM 03/07], enligt vilket det fanns fog för att i efterhand uppbära importtull och enligt vilket det saknades rätt till eftergift av dessa tullbelopp i ett enskilt fall, oförenligt med unionsrätten, särskilt artikel 220.2 b och artikel 239 i [tullkodexen]?
2)
När en ansökan om eftergift har gjorts och kommissionen meddelar ett beslut enligt vilket de faktiska och rättsliga omständigheterna i ärendet är jämförbara med de som förekommer i ett tidigare ärende, som redan har avgjorts av kommissionen eller ett beslut att det finns ett jämförbart ärende under handläggning, ska då något av dessa beslut betraktas som en rättsakt med rättslig verkan som är bindande för myndigheterna i den medlemsstat där eftergift av tull begärs och därför kan överklagas av den person som ansöker om eftergift (artikel 239 i [tullkodexen]) eller begär att denna tull inte ska bokföras (artikel 220.2 b) [i denna kodex])?
3)
För det fall att kommissionens beslut inte ska anses ha bindande rättslig verkan, ankommer det då på de nationella myndigheterna att bedöma om det föreligger jämförbara faktiska och rättsliga omständigheter i det aktuella fallet?
4)
I händelse av ett jakande svar, och för det fall att en sådan bedömning har gjorts och lett till slutsatsen att det inte föreligger sådana omständigheter, ska då artikel 905.1 i [tillämpningsföreskrifterna] tillämpas och måste kommissionen då avge ett beslut med för dessa nationella myndigheter bindande rättslig verkan?”
Huruvida begäran om att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas
Genom en handling som kom in till domstolens kansli den 15 februari 2019 begärde Prenatal att det muntliga förfarandet, i enlighet med artikel 83 i domstolens rättegångsregler, skulle återupptas med motiveringen att generaladvokatens förslag till avgörande inte beaktade de omständigheter som, enligt detta företag, är avgörande för bedömningen av giltigheten av beslut REM 03/07.
I detta hänseende bör det erinras om att generaladvokaterna enligt artikel 252 andra stycket FEUF vid offentliga domstolssessioner, fullständigt opartiskt och oavhängigt, ska lägga fram motiverade yttranden i ärenden som enligt stadgan för Europeiska unionens domstol kräver deras deltagande. Domstolen är inte bunden av vare sig generaladvokatens förslag eller av den motivering som ligger till grund för förslaget. Att en av parterna inte delar generaladvokatens synsätt i förslaget till avgörande, oavsett vilka frågor som generaladvokaten väljer att pröva, kan därför inte i sig utgöra ett tillräckligt skäl för att återuppta det muntliga förfarandet (dom av den 21 mars 2019, Verkehrsbetrieb Hüttebräucker och Rhenus Veniro,
C‑266/17 och C‑267/17
,
EU:C:2019:241
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Å andra sidan, kan domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas i enlighet med artikel 83 i rättegångsreglerna, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna eller de berörda som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
I begäran om att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas är grunden för yrkandet begränsad till att Prenatal inte instämmer i generaladvokatens slutsatser. Företaget hänvisar inte till några nya argument som bör ligga till grund för hur det aktuella målet bör avgöras. Domstolen anser därför, efter att ha hört generaladvokaten, att den i förevarande fall förfogar över alla uppgifter som är nödvändiga för att den ska kunna besvara begäran om förhandsavgörande och att det inte är aktuellt att pröva ett argument som inte har diskuterats vid domstolen.
Begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet ska således avslås.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att domstolen ska bedöma giltigheten av beslut REM 03/07 i enlighet med artikel 220.2 b i tullkodexen och artikel 239 i samma kodex.
Inledningsvis bör det påpekas att kommissionen genom beslut REM 03/07 avslog en ansökan om eftergift av importtullar i ett enskilt fall på grundval av tullkodexen och tillämpningsförordningen, särskilt å ena sidan artikel 220.2 b i denna kodex jämförd med artiklarna 871 och 873 i tillämpningsförordningen och, å andra sidan, artikel 239 i nämnda kodex jämförd med artiklarna 905 och 907 i tillämpningsförordningen. När kommissionen på grundval av dessa bestämmelser, i stället för tullmyndigheterna i den medlemsstat som är importland, ska fatta beslut i anledning av en sådan begäran ska den undersöka importvillkoren för vissa varor och tillämpningen av relevanta tullbestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2018, kommissionen/Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Dessutom ska det erinras om att bokföring i efterhand enligt artikel 220.2 b första stycket i tullkodexen inte skall ske när ”[d]et tullbelopp som enligt lag skall erläggas [inte har] bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären … inte rimligen [kunde] ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen”. De villkor som anges i denna bestämmelse är kumulativa (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 oktober 2007, Agrover,
C‑173/06
,
EU:C:2007:612
, punkt
och där angiven rättspraxis och dom av den 15 december 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, punkt
).
Artikel 239 i tullkodexen utgör, enligt domstolens praxis, en allmän skälighetsklausul som ger rätt till eftergift av importtullen om två villkor är uppfyllda, nämligen att det är fråga om en särskild situation och att gäldenären inte har gjort sig skyldig till ren försumlighet eller bedrägeri (dom av den 25 juli 2018, kommissionen/Combaro,
C‑574/17
,
EU:C:2018:598
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I det aktuella fallet ansåg kommissionen för det första att de jamaicanska tullmyndigheterna inte hade begått något misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b i denna kodex när de utfärdade de berörda varucertifikaten EUR.1. För det andra ansågs det inte heller vara fråga om en särskild situation, i den mening som avses i artikel 239 i denna kodex, som skulle kunna motivera eftergift av de importtullar som hade betalats. Kommissionen beslutade därför, utan att undersöka de övriga villkor som föreskrivs i dessa bestämmelser, att det saknades grund för att medge eftergift av importtull i det fall som omfattades av beslut REM 03/07.
Vid den hänskjutande domstolen hävdade Prenatal att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i sitt beslut ansåg att det inte var fråga om ett misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b i tullkodexen och att det inte heller var fråga om en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i denna kodex. Den hänskjutande domstolen frågar därför domstolen om detta beslut är giltigt med hänsyn till de krav som anges i dessa bestämmelser.
Huruvida det förelåg ett misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b i tullkodexen
I enlighet med artikel 220.2 b andra stycket i tullkodexen betraktas ett felaktigt varucertifikat EUR.1 som utfärdats av de behöriga tullmyndigheterna i ett tredjeland som ett misstag som gäldenären ”inte rimligen kunde ha upptäckt” på det sätt som avses i första stycket i bestämmelsen. Tredje stycket i nämnda bestämmelse preciserar emellertid att ”[u]tfärdande av ett felaktigt ursprungsintyg [inte] skall … anses utgöra ett misstag när det grundar sig på felaktiga uppgifter från exportören, utom t.ex. i sådana fall då det är uppenbart att de utfärdande myndigheterna var eller borde ha varit medvetna om att varorna inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling”.
När det gäller förekomsten av ett misstag, i den mening som avses i denna bestämmelse, i en sådan situation som den som ledde till beslut REM 03/07, är det ostridigt att de aktuella varucertifikaten EUR.1 som utfärdats av de jamaicanska tullmyndigheterna var felaktiga, eftersom de berörda produkterna som tillverkats i Jamaica inte endast tillverkats av garn, utan av kläder med ursprung i Kina. De uppfyllde därför inte villkoren i Cotonouavtalet för förmånsbehandling i tullhänseende för produkter med ursprung i AVS-staterna. Det är även ostridigt att certifikaten utfärdades på grund av att exportören och dennes leverantör lämnat felaktiga uppgifter. De var båda etablerade i en av Jamaicas frizoner.
Under dessa omständigheter ska domstolen pröva om det var uppenbart att tullmyndigheterna, i enlighet med artikel 220.2 b tredje stycket i tullkodexen, var eller borde ha varit medvetna om att varorna i fråga inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling enligt Cotonouavtalet.
Det följer av domstolens praxis i detta hänseende att det ankommer på den part som åberopar undantaget i slutet av denna bestämmelse att visa att villkoren för dess tillämpning är uppfyllda (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 2006, Beemsterboer Coldstore Services,
C‑293/04
,
EU:C:2006:162
, punkt
, och beslut av den 1 juli 2010, DSV Road/kommissionen,
C‑358/09 P
, ej publicerat,
EU:C:2010:398
, punkt
). Det ankommer således på varje person som har rätt att bestrida lagligheten eller giltigheten av ett beslut som fattats av kommissionen med stöd av artikel 220.2 b tredje stycket i tullkodexen att visa att det var uppenbart att de myndigheter som utfärdade varucertifikat EUR.1 var eller borde ha varit medvetna om att varorna i fråga inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling.
Det åligger därför kommissionen, när den utövar de befogenheter som den tilldelats av unionslagstiftaren, att bedöma exportvillkoren för de berörda varorna och tillämpningen av de aktuella tullbestämmelserna hos de myndigheter som utfärdar certifikaten. Detta för att, på grundval av den bevisning som lagts fram för kommissionen, fastställa om det var uppenbart att dessa myndigheter hade sådana kunskaper eller borde ha haft det. Vid denna bedömning har kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning (se, analogt, såvitt berör de nationella tullmyndigheternas efterkontroll, dom av den 26 oktober 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter kan unionsdomstolen inte lägga sin egen bedömning i stället för kommissionens bedömning till grund, utan måste begränsa sig till att undersöka om kommissionen har överskridit sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att, med hänsyn till den bevisning som förebringats, dra slutsatsen att det inte var uppenbart att de utfärdande myndigheterna var eller borde ha varit medvetna om att varorna inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling.
I detta avseende bör det erinras om att unionsdomstolen, när kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, bland annat ska kontrollera inte endast om de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även om dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas vid bedömningen av en komplicerad situation och om de kan läggas till grund för de slutsatser som dragits (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 mars 2017, Stichting Woonlinie m.fl./kommissionen,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
, punkt
, och dom av den 14 december 2017, EBMA/Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, punkterna
och
).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som det ska undersökas om kommissionen, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, i beslut REM 03/07 kunde slå fast att de jamaicanska tullmyndigheterna inte gjort ett misstag i den mening som avses i artikel 220.2 b tredje stycket i tullkodexen.
Prenatal har i första hand gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i detta beslut, eftersom den ansåg att det inte var uppenbart att de jamaicanska tullmyndigheterna var medvetna om att de aktuella varorna inte uppfyllde kraven för förmånsbehandling enligt Cotonouavtalet.
I syfte att visa att de jamaicanska tullmyndigheterna hade sådan kännedom har Prenatal vid den hänskjutande domstolen åberopat bevis som lagts fram i samband med det förfarande som ledde till att kommissionen fattade beslut REM 03/07. Prenatal har för det första gjort gällande att det av en rapport från regeringsorganet Jamaica Promotions Corporation (nedan kallad Jampro) framgår att denna under år 1998, efter en granskning av två produktionsanläggningar i en av Jamaicas frizoner, funnit en betydande skillnad mellan dessa anläggningars produktionskapacitet och den kvantitet slutprodukter som sedan exporterades till unionen. För det andra informerade Olaf i en skrivelse från september 2004 de jamaicanska tullmyndigheterna om att det fanns misstankar om att textilprodukter som exporterades från dessa frizoner inte var förenliga med reglerna om förmånsberättigande ursprung. För det tredje visade Jamaicas offentliga statistik om import och export att importen av garn till Jamaica inte var tillräcklig för att producera den kvantitet färdiga produkter som exporterades till unionen. För det fjärde har de jamaicanska tullmyndigheterna vid upprepade tillfällen påpekat avsaknaden av överensstämmelse mellan de produkter som importerades från Kina, såsom de angavs i importdeklarationerna, och det verkliga innehållet i containrarna. Slutligen, för det femte, hänvisade vissa tjänstemän i dessa frizoner till bristen på relevant bearbetning i Jamaica av produkter som importerats från Kina innan de exporterades vidare till unionen.
Efter att ha beaktat alla dessa bevis drog kommissionen slutsatsen i beslut REM 03/07 att dessa inte var av sådan art att de kunde visa att de jamaicanska tullmyndigheterna var medvetna om de aktuella oegentligheterna.
Kommissionen ansåg vad gäller Jampros rapport från år 1998, att den inte innehöll någon information om vilken kännedom dessa myndigheter hade under perioden från januari 2002 till mars 2005, då importen i fråga ägde rum. I den skrivelse från september 2004 som skickades till de berörda myndigheterna informerades dessa myndigheter endast om att det fanns misstankar om huruvida varucertifikaten EUR.1 i fråga var giltiga, vilket skulle styrkas av en framtida undersökning.
När det gäller Jamaicas officiella statistik över import och export noterade kommissionen att de varor som hänförts till Jamaicas frizoner inte var föremål för statistik. Den officiella statistiken kunde således inte visa att importen av kinesiskt garn till Jamaica inte var tillräcklig för att producera den mängd färdiga produkter som sedan exporterades från dessa frizoner till unionen. För att komma fram till en sådan slutsats hade Olaf använt sig av den officiella kinesiska statistiken, vilken de jamaicanska tullmyndigheterna dock inte hade kännedom om.
När det gäller de oegentligheter som dessa myndigheter påpekade har kommissionen framhållit att även om myndigheterna i vissa fall hade konstaterat att de varor som beskrevs i importdeklarationerna inte överensstämde med varorna i containrarna, berörde dessa oegentligheter inte importören i fråga i den situation som ledde till antagandet av beslut REM 03/07. Dessutom lämnades i en skrivelse från importören en trovärdig förklaring av omständigheterna kring överträdelsen.
Slutligen, när det gäller uttalanden från tjänstemän, som arbetar i en av Jamaicas frizoner, påpekade kommissionen att de kom från två säkerhetsvakter med ansvar för att kontrollera in- och utresa från dessa frizoner. Det var, enligt kommissionen, inte möjligt att utifrån deras vittnesmål dra några slutsatser om de jamaicanska tullmyndigheternas faktiska kunskaper om de berörda företagens verkliga verksamhet. Det klargjordes också att dessa uttalanden tillbakavisades av den person som ansvarar för en av dessa frizoner.
Det ska först noteras att ingenting i handlingarna i målet visar att de slutsatser som kommissionen drog var felaktiga beträffande att rapporten från Jampro avsåg en annan period än den som det rörde sig om i det förfarande som ledde till antagandet av beslut REM 03/07, att det i skrivelsen från september 2004 endast angavs misstankar om eventuella oegentligheter och att den officiella jamaicanska statistiken avseende import och export inte avsåg varor hänförliga till Jamaicas frizoner.
Eftersom Jampros rapport omfattar en annan period än den som var aktuell i det förfarande som ledde till antagandet av beslut REM 03/07, kan kommissionen inte kritiseras för att den ansåg att slutsatserna i rapporten inte kunde överföras till att gälla för den nu aktuella perioden och att rapporten därför inte i sig innehöll några avgörande bevis om de jamaicanska myndigheternas faktiska kännedom om hur det förhöll sig under den aktuella perioden.
Det finns vidare inte något i handlingar i målet som motsäger kommissionens slutsatser att de av myndigheterna konstaterade oegentligheterna hade begåtts av en annan importör än den som var aktuell i det ärende som ledde till detta beslut och för vilka den importören lämnat en trovärdig förklaring.
Slutligen gäller samma sak kommissionens slutsats att förklaringarna från två säkerhetsvakter som arbetar i en av dessa frizoner motsägs av den person som är ansvarig för en annan av dessa frizoner.
Mot bakgrund av dessa konstateranden och av kommissionens slutsatser, ska det slås fast att det inte finns något i det underlag som lagts fram för domstolen som tyder på att kommissionen skulle ha överskridit sitt utrymme för skönsmässig bedömning när den ansåg att den bevisning som lades fram i det förfarande som ledde till antagandet av beslut REM 03/07, såsom sammanfattats i punkt 49 i denna dom, varken enskilt eller sammantaget tydligt visar att de jamaicanska tullmyndigheterna visste att de varor som omfattas av det beslutet inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling enligt Cotonouavtalet.
Det kan därför inte slås fast att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att det inte var uppenbart att de jamaicanska tullmyndigheterna visste att de varor som omfattas av beslut REM 03/07 inte uppfyllde villkoren för förmånsbehandling enligt Cotonouavtalet.
Prenatal har i andra hand gjort gällande att kommissionen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte konstatera att de jamaicanska tullmyndigheterna borde ha varit medvetna om dessa oegentligheter, om de inte hade underlåtit att fullgöra sin skyldighet att utföra fysiska kontroller.
Prenatal har i syfte att vid den hänskjutande domstolen styrka att de jamaicanska tullmyndigheterna borde ha haft denna kunskap hänvisat till de bevis som lades fram i samband med kommissionens antagande av beslut REM 03/07. Enligt dessa bevis var det endast i sällsynta fall som de jamaicanska tullmyndigheterna bröt plomberingarna på de containrar som innehöll de importerade råvarorna eller gjorde kontroller hos de företag som tillverkade textilier i Jamaicas frizoner för att verifiera om garnet faktiskt vävdes hos de företag som är etablerade i dessa områden.
Enligt Prenatal borde slutsatserna av rapporten från Jampro, det stora antalet framställningar om efterkontroll av varucertifikat EUR.1 samt den officiella jamaicanska statistiken avseende importen av garn och exporten av färdiga produkter ha lett till att dessa myndigheter, i enlighet med artikel 15.5 och artikel 32 i protokoll 1, skulle ha utfört fysiska kontroller och rapporterat om de aktiviteter som genomfördes i Jamaicas frizoner. Slutsatserna i protokollet från den Jamaicanska handelskommitténs möten i januari 2006 bekräftar dock att dessa myndigheter ännu inte hade inrättat ett system med fysiska kontroller för att kontrollera ursprungsstatus för kläder som exporterats från dessa frizoner.
I beslut REM 03/07 kom kommissionen, efter att ha undersökt alla dessa bevis, fram till slutsatsen att den samlade bevisningen inte var av sådan beskaffenhet att det kunde fastställas att de jamaicanska tullmyndigheterna hade underlåtit att uppfylla sina kontrollskyldigheter genom att främst utföra dokumentkontroller och endast i begränsad omfattning fysiska kontroller.
För att pröva om kommissionen hade fog för att komma fram till denna slutsats, ska först dessa myndigheters skyldigheter enligt protokoll 1 undersökas.
Det föreskrivs i artikel 15.5 första meningen i detta protokoll att de tullmyndigheter som utfärdar varucertifikat EUR.1 ska ”vidta alla nödvändiga åtgärder för att kontrollera att produkterna har ursprungsstatus och att övriga villkor i detta protokoll är uppfyllda”. Det specificeras dock inte under vilka omständigheter kontroller ska genomföras och, i synnerhet inte vilka konkreta åtgärder som ska vidtas i detta syfte. Enligt andra meningen i nämnda bestämmelse ska dessa myndigheter ha ”rätt att begära alla slags underlag och att utföra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper eller varje annan kontroll som de bedömer lämplig”. Dessa myndigheter har därför ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att besluta om nödvändiga kontrollåtgärder.
Ordalydelsen i nämnda bestämmelse kräver alltså inte att de tullmyndigheter som utfärdar varucertifikat EUR.1 systematiskt ska utföra fysiska kontroller, vilket stöds av det sammanhang som bestämmelsen förekommer i. Enligt artikel 15.1 och 15.2 i protokoll 1 utfärdar tullmyndigheterna i exportlandet varucertifikat EUR.1 ”på skriftlig ansökan” av exportören eller dennes befullmäktigade ombud, vilken ska fylla i både varucertifikat EUR.1 och en ansökningsblankett enligt förlagorna i bilaga IV till Cotonouavtalet. Dessutom föreskrivs i artikel 15.3 att en exportör som ansöker om utfärdande av ett sådant certifikat ska vara beredd att när som helst på begäran av de nämnda tullmyndigheterna ”uppvisa alla relevanta handlingar som styrker att de berörda produkterna har ursprungsstatus”.
Av dessa bestämmelser följer att förfarandet för utfärdande av varucertifikat EUR.1 i huvudsak är ett skriftligt förfarande baserat på dokumentproduktion. Det framgår av artikel 15.1–3 och 15.5 i protokoll 1 att de myndigheter som utfärdar varucertifikat EUR.1 kan begränsa sig till kontroll av dokument om de anser att de handlingar som lämnats in är tillräckliga och lämpliga för att styrka de aktuella produkternas ursprungsstatus och att de uppfyller övriga villkor i protokoll 1. Dessa myndigheter är alltså inte skyldiga att systematiskt utföra fysiska kontroller av alla varor som omfattas av en ansökan om utfärdande av varucertifikat EUR.1.
När det gäller artikel 32 i protokollet ska det erinras om att det i artikel 32.1 föreskrivs att efterkontroll av ursprungsintyg ska göras ”stickprovsvis eller när importlandets tullmyndigheter har rimliga tvivel beträffande handlingarnas äkthet, de berörda produkternas ursprungsstatus eller uppfyllandet av övriga villkor i [nämnda] protokoll”. I denna artikel anges dock inte vilka åtgärder myndigheterna i exportlandet är skyldiga att vidta i detta syfte. Men i artikel 32.3 föreskrivs att dessa myndigheter ska ”ha rätt att begära alla slags underlag och att göra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper eller varje annan kontroll som de anser lämplig”. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 51 i sitt förslag till avgörande innebär denna bestämmelse inte att dessa myndigheter åläggs en skyldighet att utföra fysiska kontroller eller att utföra dem med en viss regelbundenhet, i den mån de anser att andra kontrollåtgärder, som kontroll av skriftliga dokument, är tillräckliga och lämpliga för att styrka de berörda produkternas ursprungsstatus och uppfyllandet av övriga villkor i protokoll 1.
Det föreskrivs dock i artikel 32.7 i detta protokoll att ”[n]är kontrollförfarandet eller någon annan tillgänglig uppgift tycks tyda på att bestämmelserna i detta protokoll överträds skall AVS-staten på eget initiativ eller på begäran av [unionen] genomföra nödvändiga undersökningar eller se till att sådana undersökningar genomförs snarast möjligt för att överträdelserna skall kunna identifieras och förhindras. Den berörda AVS-staten får i detta syfte erbjuda [unionen] att delta i undersökningarna”.
Av detta följer att den exporterande AVS-staten är tvungen att genomföra nödvändiga undersökningar för att identifiera eller förhindra överträdelser av bestämmelserna i protokoll 1, när det finns indikationer på att det föreligger oegentligheter i fråga om de aktuella varornas ursprung (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 december 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, punkterna
och
). Dessa nödvändiga undersökningar kan omfatta fysiska kontroller.
Saknas däremot sådana indikationer kan de myndigheter som utfärdar varucertifikat EUR.1 huvudsakligen begränsa sig till dokumentkontroller och endast i begränsad omfattning utföra fysiska kontroller.
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som domstolen ska pröva om kommissionen i beslut REM 03/07 utan felaktig rättstillämpning kunde sluta sig till att de jamaicanska tullmyndigheterna uppfyllde sina kontrollskyldigheter enligt protokoll 1.
I detta avseende framgår det av själva ordalydelsen i artikel 220.2 b tredje stycket i tullkodexen att kommissionens kontroll är begränsad till att klargöra om de bevis som lagts fram visar att det finns uppenbara indicier på att de jamaicanska tullmyndigheterna underlät att iaktta bestämmelserna i nämnda protokoll.
När det gäller den bevisning som sammanfattas i punkterna 62 och 63 i denna dom beaktade kommissionen, i beslut REM 03/07, resultaten i Jampros rapport om förekomsten av betydande skillnader mellan produktionskapaciteten hos företag som är etablerade i en av Jamaicas frizoner och nivån på exporten av färdiga kläder. Kommissionen konstaterade dock att dessa avvikelser gällde en annan period än den aktuella och att dessa avvikelser därför inte kunde överföras till att gälla avvikelser för den aktuella perioden. Vidare tillade kommissionen att de jamaicanska myndigheterna ansåg att avvikelserna berodde på att den faktiska arbetstiden i de berörda företagen inte hade beaktats fullt ut i denna rapport.
När det gäller de framställningar om efterkontroller som skickats till de jamaicanska tullmyndigheterna, påpekade kommissionen att många av dessa ansökningar avsåg äktheten av stämplarna på varucertifikaten EUR.1 och inte tillämpningen av reglerna om förmånsursprung. Kommissionen preciserade att även om myndigheterna i de svar de lämnade på dessa framställningar i två fall nämnde skillnaden mellan nivån på produktionskapaciteten hos de företag som är etablerade i Jamaicas frizoner och nivån på export av färdiga produkter, så avsåg dessa svar en period som föregick den period som var aktuell i det förfarande som ledde till beslut REM 03/07. Slutligen angav kommissionen i beslutet REM 03/07 skälen, vilka nämns i punkt 52 i denna dom, till att det inte framgick av den officiella jamaicanska statistiken beträffande import och export att importen av kinesiskt garn till Jamaica inte var tillräcklig för att tillverka den kvantitet färdiga produkter som sedan exporterades till unionen från frizonerna.
Det ska först och främst erinras om att det, såsom framgår av punkt 55 i denna dom, inte finns något i de handlingar som lagts fram för domstolen som vederlägger att de betydande skillnader som konstaterats i Jampro-rapporten mellan produktionskapacitet i de berörda företagen i en av Jamaicas frizoner och den kvantitet färdiga kläder som exporterats från den zonen till unionen avsåg en annan period än den period som var aktuell i det förfarande som ledde till beslut REM 03/07. Kommissionen kan därför inte kritiseras för att den ansåg att sådana avvikelser inte kunde överföras på den nu aktuella perioden.
Det är dessutom möjligt att dessa skillnader inte berodde på att färdiga kläder som importeras från Kina till Jamaica på ett bedrägligt sätt har exporterats från Jamaica med angivande av jamaicanskt ursprung, utan på att denna rapport inte tog hänsyn till den faktiska arbetstiden i dessa företag.
När det gäller de framställningar om efterkontroll som sänts till de jamaicanska tullmyndigheterna bör det noteras att det, i den mån dessa myndigheters svar avsåg vissa jamaicanska företags produktionskapacitet, inte finns något i de handlingar som lämnats in till domstolen som undergräver kommissionens slutsats att de avsåg en annan period än den period som var aktuell i det förfarande som ledde till antagandet av beslut REM 03/07.
Slutligen gäller samma sak för de konstateranden som sammanfattas i punkterna 52 och 76 i denna dom, enligt vilka den officiella jamaicanska statistiken inte kunde ge några indicier om de varor som placerats i Jamaicas frizoner.
När det gäller Prenatals påstående inför domstolen – med avseende på de skillnader som enligt rapporten från Jampro finns mellan de berörda företagens produktionskapacitet och nivån på exporten av färdiga plagg – att underlåtenheten att beakta den faktiska arbetstiden i dessa företag inte kunde förklara dessa skillnader, så kan det konstateras att företaget inte har bestritt att rapporten i fråga avser en annan period än den period som var aktuell i det förfarande som gav upphov till antagandet av beslut REM 03/07. Företaget har inte heller visat att rapporten likväl är relevant för den i målet aktuella perioden. Det saknas således fog för detta argument.
När det gäller de handlingar som Prenatal har lämnat in när det gäller svaren från de jamaicanska tullmyndigheterna på framställningarna om efterkontroller, bör det påpekas att dessa handlingar inte specificerar vilka varor dessa myndigheter har bekräftat har jamaicanskt ursprung och att det därför inte är möjligt att dra några slutsatser som är relevanta för prövningen av beslut REM 03/07.
Varken Prenatals argument eller de bevis som företaget hänvisar till, vilka sammanfattas i punkterna 62 och 63 i denna dom, är av sådan art att de vederlägger de konstateranden och bedömningar som gjorts av kommissionen i beslut REM 03/07 eller visar, var för sig eller tillsammans, att det finns uppenbara indicier på att de varor som omfattas av beslut REM 03/07, som har sitt ursprung i företag i dessa frizoner, inte uppfyller villkoren för förmånsbehandling enligt Cotonouavtalet.
Under dessa omständigheter ska det slås fast att de handlingar som getts in till domstolen inte visar att kommission har gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning, när den vid utövandet av sin rätt till skönsmässig bedömning har ansett att det inte var uppenbart att de jamaicanska tullmyndigheterna hade åsidosatt sina inspektionsskyldigheter enligt artikel 15.5 och artikel 32 i protokoll 1.
Mot bakgrund av vad som anförts är slutsatsen att det vid prövningen av beslut REM 03/07, med beaktande av artikel 220.2 b i tullkodexen, inte har framkommit någon omständighet som kan påverka beslutets giltighet.
Huruvida det föreligger en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen
Enligt vad som uppges i begäran om förhandsavgörande anser Prenatal att kommissionen har åsidosatt sin skyldighet att säkerställa en korrekt tillämpning av Cotonouavtalet genom att inte använda de medel som är avsedda för detta ändamål i artikel 31.2 och artikel 37.2 i protokoll 1. Detta åsidosättande utgör enligt Prenatal en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen, i enlighet med vad som anges i punkt 37 i denna dom.
I detta avseende bör det erinras om att kommissionens bristfälliga kontroll av den korrekta tillämpningen av Cotonouavtalet kan utgöra en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen. Som följer av artikel 17.1 FEU är kommissionen i egenskap av väktare av fördragen och av de avtal som har slutits med stöd av fördraget, skyldig att se till att tredjeland korrekt uppfyller sina åtaganden enligt ett avtal som ingåtts med unionen, med hjälp av de kontrollinstrument som anges i avtalet eller i beslut som fattats enligt avtalet (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkterna
och
).
Denna skyldighet följer också av själva Cotonouavtalet. Enligt artikel 3 i avtalet, jämförd med artikel 17.1 FEU krävs därför att kommissionen vidtar alla lämpliga åtgärder av generell eller särskild natur för att se till att de skyldigheter som härrör från avtalet fullgörs. Enligt artikel 15.1 i Cotonouavtalet är kommissionen dessutom närvarande, i egenskap av unionens företrädare, i ministerrådet och i de olika kommittéer som föreskrivs i detta avtal. Enligt artikel 36.1 i bilaga IV till det nämnda avtalet ska denna institution dessutom företrädas av en delegation i varje AVS-stat eller i varje regional grupp, som uttryckligen begär detta, vilket medför att den åtminstone kan få tillförlitlig information om den rättsliga utvecklingen i dessa stater och, särskilt, hur Cotonouavtalet tillämpas (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkterna
–
).
När det gäller artikel 31.2 i protokoll 1 bör det erinras om att det i den bestämmelsen föreskrivs att både unionen och AVS-staterna ”genom de behöriga tullförvaltningarna [ska] bistå varandra vid kontrollen av att varucertifikaten EUR.1 och fakturadeklarationerna är äkta och att uppgifterna i dessa handlingar är riktiga”.
Kommissionen måste, i enlighet med vad generaladvokaten har påpekat i punkt 56 i sitt förslag till avgörande, med särskild uppmärksamhet kontrollera att AVS-staterna tillämpar sina skyldigheter enligt detta avtal på ett korrekt sätt, eftersom det i avtalet fastställs att produkter med ursprung i dessa stater ensidigt ska omfattas av förmånsbehandling i tullhänseende.
Det framgår dock av själva ordalydelsen i artikel 31.2 i protokoll 1 att AVS-staterna tillsammans med unionen bär ansvaret för att kontrollera att dessa handlingar är äkta och att uppgifterna i dessa handlingar är riktiga. Särskilt omfattas kontrollen av produkters ursprung, i syfte att kontrollera att de uppgifter som anges i de handlingar som avses i artikel 31.2 i protokoll 1 är riktiga, av den exporterande AVS-statens ansvar och, såvitt gäller unionen, av den importerande medlemsstaten, i enlighet med artikel 32 i protokoll 1. Det ankommer dock på kommissionen att hos dessa stater informera sig om utvecklingen och att i det enskilda fallet vidta de åtgärder som är lämpliga för att försäkra sig om att Cotonouavtalet tillämpas korrekt.
Av handlingarna i målet vid EU-domstolen framgår det att tyska myndigheter under år 2003 uppmärksammade kommissionen på omständigheter som enligt dem visade att de varucertifikat EUR.1 som utfärdats av de jamaicanska tullmyndigheterna avseende kläder, eventuellt inte var i enlighet med protokoll 1. Olaf inledde därefter en undersökning i mars 2004, medan de jamaicanska tullmyndigheterna varnades för eventuella oegentligheter i september 2004. Besök på plats på inbjudan av myndigheterna ägde rum i februari och mars 2005.
Det förefaller därför som om kommissionen har underrättat tullmyndigheterna i den exporterande AVS-staten och den importerande medlemsstaten om detta och att den har vidtagit åtgärder i tid, vilket gjorde att man upptäckte de oegentligheter som konstaterades i Olaf-rapporten från 2005. Vidare är det utrett att denna rapport fick de jamaicanska tullmyndigheterna att ogiltigförklara de varucertifikat EUR.1 som utfärdats under den aktuella perioden och därmed sätta stopp för oegentligheterna i fråga. Under dessa omständigheter kan det inte med fog hävdas att kommissionen underlåtit att uppfylla sin skyldighet enligt artikel 31.2 i protokoll 1.
När det gäller artikel 37 i protokoll 1 bör det noteras att även om kommissionen ingår i den tullsamarbetskommitté som regleras i denna artikel, följer det av ordalydelsen i punkt 1 i denna artikel att en sådan kommitté har till uppgift att genomföra administrativt samarbete som syftar till riktig och likformig tillämpning av detta protokoll och inte att själv kontrollera tillämpningen.
Denna tolkning av uppgiften för denna kommitté stöds av de andra bestämmelserna i artikel 37. Enligt punkt 2 i artikeln ska tullsamarbetskommittén undersöka de effekter som tillämpningen av ursprungsreglerna har på särskilt de minst utvecklade AVS-staterna, varvid några beslut inte ska fattas av kommittén, utan den ska endast rekommendera lämpliga åtgärder för ministerrådet. Dessutom, även om denna kommitté, i enlighet med artikel 37.3, jämförd med artikel 6 i protokoll 1, kan fatta beslut om en eventuell tillämpning av ursprungsreglerna i detta protokoll med avseende på produkter som innehåller material av olika ursprung och, i enlighet med artikel 37.4 och artikel 38 i det protokollet, om vissa undantag från protokoll 1, så ger dessa bestämmelser emellertid inte tullsamarbetskommittén befogenhet att själv kontrollera att AVS-staterna tillämpar ursprungsreglerna korrekt eller att besluta om de åtgärder som ska vidtas vid ett eventuellt åsidosättande av dessa bestämmelser. Artikel 37.1 i protokoll 1 kan därför inte med fog åberopas för att fastställa att kommissionen, under de omständigheter som ledde till att REM 03/07 antogs, åsidosatte sin skyldighet att säkerställa en korrekt tillämpning av Cotonouavtalet.
Kommissionen kan därför inte klandras för att inte ha iakttagit sin skyldighet att se till att Cotonouavtalet tillämpades korrekt i den situation som ledde till beslut REM 03/07. Prenatal har således inte visat att kommissionen har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att, i beslut REM 03/07, fastställa att det inte förelåg någon särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska svaret på den första frågan vara att det vid prövningen av detta beslut med beaktande av artikel 220.2 b och artikel 239 i tullkodexen inte har framkommit någon omständighet som kan påverka beslutets giltighet.
Den andra, den tredje och den fjärde frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra, den tredje och den fjärde frågan, vilka bör behandlas tillsammans, för att få klarhet i huruvida de nationella tullmyndigheterna, när kommissionen har skickat tillbaka ett ärende som rör en ansökan om återbetalning av tull till dessa myndigheter, är bundna av kommissionens bedömning att den situation som gav upphov till denna ansökan innehåller rättsliga och faktiska omständigheter som är jämförbara med situationen i en annan ansökan som redan har lett till ett beslut från kommissionen, eller om dessa myndigheter, tvärtemot kommissionens bedömning, kan dra slutsatsen att det inte föreligger någon jämförbarhet mellan dessa situationer.
Kommissionen har gjort gällande att den andra, den tredje och den fjärde frågan ska avvisas eftersom de spanska tullmyndigheterna och den hänskjutande domstolen är eniga om att den situation som avses i den ansökan om återbetalning av tull som är aktuell i det nationella målet och den situation som var aktuell i den ansökan som gav upphov till beslut REM 03/07 innehåller jämförbara rättsliga och faktiska omständigheter. Ett svar på dessa frågor är därför inte nödvändigt för att lösa tvisten vid den nationella domstolen. Av samma skäl anser Prenatal att den fjärde frågan är hypotetisk och därför ska avvisas.
Det finns därför anledning att erinra om att nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten enligt domstolens fasta praxis presumeras vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 28 mars 2019, Cogeco Communications,
C‑637/17
,
EU:C:2019:263
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I det aktuella fallet framgår det av begäran om förhandsavgörande att de nationella tullmyndigheterna redan har fattat ett beslut i anledning av Prenatals ansökan om återbetalning av tull och då tillämpat kommissionens bedömning enligt vilken den situation som avses i denna ansökan är jämförbar med den situation som rådde i den ansökan som gav upphov till beslut REM 03/07. Detta är en uppfattning som delas av den hänskjutande domstolen och Prenatal. Dessutom framgår det inte av handlingarna i målet att de nationella tullmyndigheterna, i samband med huvudförfarandet, skulle kunna komma att åberopa att dessa situationer inte är jämförbara.
Under dessa omständigheter är det uppenbart att ett svar på den andra, den tredje och den fjärde frågan inte är nödvändigt för att lösa tvisten i det nationella målet och att den tolkning som begärs av unionsrätten därför är hypotetisk i den mening som avses i den rättspraxis som det redogjorts för i punkt 100 i denna dom.
Den andra, den tredje och den fjärde tolkningsfrågan ska därför avvisas.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Vid prövningen av kommissionens beslut (KOM) (2008) 6317 slutligt, av den 3 november 2008, i vilket kommissionen fann att det fanns fog för att i efterhand uppbära importtull och att det saknades fog för att efterge denna tull i ett enskilt fall (ärende REM 03/07), med beaktande av artikel 220.2 b och artikel 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2700/2000 av den 16 november 2000, har det inte framkommit någon omständighet som kan påverka beslutets giltighet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.