CELEX: 62018CJ0364
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 94/22/EB
Energija
Leidimų žvalgyti, tirti ir išgauti angliavandenilius išdavimo ir naudojimosi jais sąlygos
Mokesčiai
Apskaičiavimo metodas
QE ir „Pfor“ indeksai
Diskriminacinis pobūdis

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1994 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/22/EB dėl leidimų žvalgyti, tirti ir išgauti angliavandenilius išdavimo ir naudojimosi jais sąlygų (
OL L 164, 1994, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 262) 6 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos šešta konstatuojamąja dalimi, išaiškinimo.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant, pirma,
Eni SpA
ir
Ministero dello Sviluppo Economico
(Ekonominės plėtros ministerija, Italija) ir
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Ekonomikos ir finansų ministerija, Italija) ir, antra,
Shell Italia E&P SpA
(toliau –
Shell
) ir šių dviejų ministerijų bei
Autorità di Regolazione per l’Energia, Reti e Ambiente
(Energetikos, tinklų ir aplinkos priežiūros institucija, Italija, toliau – institucija), buvusios
Autorità per l’energia elettrica e il gas e il sistema idrico
, ginčus dėl šių bendrovių mokėtinų mokesčių už kasyklų eksploatavimą dydžio apskaičiavimo metodo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 94/22 4, 6–8 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„kadangi valstybės narės yra suverenios ir turi suverenias teises į savo teritorijose esančius angliavandenilių išteklius;
<…>
kadangi būtina imtis veiksmų, garantuojančių nediskriminacinę galimybę pradėti ir vykdyti veiklą, susijusią su angliavandenilių žvalgyba, tyrimu ir gavyba didesnę konkurenciją šiame sektoriuje skatinančiomis sąlygomis, taip remiant valstybių narių išteklių žvalgybą, tyrimą ir gavybą bei stiprinant energetikos vidaus rinkos integraciją;
kadangi dėl to būtina nustatyti bendras taisykles, garantuojančias, kad leidimų angliavandeniliams žvalgyti, tirti ir išgauti išdavimo tvarka galėtų naudotis visi turintys reikiamas galimybes [reikiamus pajėgumus] subjektai; kadangi leidimai privalo būti išduodami remiantis objektyviais, formaliais kriterijais; kadangi sąlygos, kuriomis išduodami leidimai, taip pat turi būti iš anksto žinomos visiems subjektams, kurie dalyvauja šiame procese;
kadangi valstybės narės pasilieka teisę riboti galimybę pradėti ir vykdyti šią veiklą, remiantis visuomenės interesais, ir pareikalauti sumokėti įnašą pinigais arba angliavandeniliais; šio įnašo pareikalavimo detali tvarka neturi trukdyti subjektų valdymui; kadangi šios teisės neturėtų būti diskriminuojančios [šia teise turėtų būti naudojamasi nediskriminuojant]; kadangi, išskyrus įpareigojimus, susijusius su šia teise, būtina imtis veiksmų, neleidžiančių nustatyti subjektams sąlygų ir įsipareigojimų, nereikalingų šiai veiklai tinkamai vykdyti; kadangi subjektų veikla turi būti prižiūrima tik tiek, kiek būtina šių įsipareigojimų ir sąlygų vykdymui garantuoti.“
Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Paskirsčius teritoriją 1 dalyje nurodytai veiklai, valstybės narės garantuoja, kad subjektų galimybės imtis šios veiklos ir ją vykdyti nebus diskriminuojamos.“
Tos direktyvos 6 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
„1.   Valstybės narės garantuoja, kad 5 straipsnio 2 dalyje nurodytos sąlygos ir reikalavimai bei detalūs, susiję su konkretaus leidimo naudojimu, įpareigojimai, nustatyti tik veiklai, kuriai buvo prašoma leidimo, deramai vykdyti [būtų pateisinami tik poreikiu užtikrinti deramą veiklos, kuriai buvo prašoma leidimo, vykdymą teritorijoje], taikant 2 dalies nuostatas arba sumokant įnašą pinigais ar angliavandeniliais.
<…>
3.   1 dalyje nurodytų įnašų mokėjimo taisykles, taip pat ir valstybės dalyvavimo reikalavimą, nustato valstybės narės, garantuodamos, kad bus išsaugotas nepriklausomas subjektų valdymas.
<…>“
Italijos teisė
Direktyva 94/22 į Italijos teisę perkelta 1996 m. lapkričio 25 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 625 (GURI, Nr. 293, 1996 m. gruodžio 14 d.). Šiuo įstatyminiu dekretu, iš dalies pakeistu 2004 m. rugpjūčio 23 d. Įstatymu Nr. 239 (GURI, Nr. 315, 2004 m. rugsėjo 13 d.; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 625/96), 19 straipsnio 1 ir 5bis dalyse nustatyta:
„1.   Už produkciją, išgautą nuo 1997 m. sausio 1 d., gavybos koncesininkai privalo kasmet mokėti valstybei gavybos produkto procentinę vertę, lygią 7 % skystųjų ir dujinių angliavandenilių, išgautų sausumoje, ir 7 % dujinių angliavandenilių bei 4 % skystųjų angliavandenilių, išgautų jūroje.
<…>
5bis.   Nuo 2002 m. sausio 1 d. išgautų produktų <…> vienetinė procentinės dalies vertė nustatoma: <…> b) dujų gavybos atveju visoms koncesijoms ir visiems jų turėtojams – remiantis ataskaitinių metų QE indekso aritmetiniu vidurkiu, t. y. dujų žaliavos sąnaudų dalimi, kurią sudaro energijos kaina; šis indeksas reiškiamas eurais už MJ [megadžaulį] ir jį nustato [institucija], vadovaudamasi savo <…> 1999 m. balandžio 22 d. Sprendimu Nr. 55/99 <…>.“
2009 m. liepos 23 d. Įstatymo Nr. 99 (GURI, Nr. 176, 2009 m. liepos 31 d.) 45 straipsnio 1 dalyje buvo nustatyta, kad išgaunamo produkto kvota, numatyta Įstatyminio dekreto Nr. 625/96 19 straipsnio 1 dalyje, kurią turi sumokėti gamtinių dujų gavybos koncesijos turėtojai, sudaro 10 %.
2007 m. sausio 31 d. Dekreto-įstatymo Nr. 7, pertvarkyto į įstatymą Įstatymu Nr. 40/2007 (GURI, Nr. 77, 2007 m. balandžio 2 d.), 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad gavybos koncesiją turintys asmenys reguliuojamoje pajėgumų rinkoje perleidžia valstybei skirtas produkto kvotas, laikydamiesi Ekonominės plėtros ministro dekrete nustatytų sąlygų.
Pagal to dekreto-įstatymo 11 straipsnį 2010 m. rugpjūčio 6 d. Ekonominės plėtros ministerijos dekreto (GURI, Nr. 200, 2010 m. rugpjūčio 27 d.) 4 straipsnyje numatyta, kad koncesininkai turi pateikti gamtinių dujų kvotas, atitinkančias valstybei mokėtinus mokesčius, į reguliuojamąją gavybos pajėgumų rinką, vadinamą PSV. Remiantis Teisingumo Teismui pateikta informacija, PSV yra virtuali platforma, valdoma
Snam Rete Gas, t. y
. pagrindinio gamtinių dujų tinklo operatoriaus Italijoje, kurioje galima vykdyti mainus į nacionalinį dujotiekių tinklą įleistomis dujomis ir jas perleisti. Pagrindinis PSV tikslas – užtikrinti vartotojams vietą, kurioje egzistuoja pasiūla ir paklausa, tam, kad kas dieną būtų sudaromi dvišaliai nebiržiniai gamtinių dujų sandoriai.
Kaip matyti iš 2010 m. rugpjūčio 6 d. Ministro dekreto 4 straipsnio 1, 3 ir 4 dalių, gamtinių dujų kvotų, atitinkančių valstybei mokėtinus mokesčius, perleidimo mechanizmo funkcionavimas pagrįstas prekyba aukcione. Pasiūlymai, kuriuose nurodyta mažesnė kaina nei QE indeksas, negali būti priimti. Jei šiai rinkai pasiūlyta dujų kvota neparduodama, ja disponuoja koncesininkas, kuris Italijos valstybei turi pervesti ekvivalentą grynaisiais pinigais, t. y. dydis turi atitikti QE indeksą.
2012 m. sausio 24 d. Dekreto-įstatymo Nr. 1 dėl neatidėliotinų nuostatų dėl konkurencijos, infrastruktūros plėtros ir konkurencingumo, pertvarkyto į 2012 m. kovo 24 d. Įstatymą Nr. 27 (GURI, Nr. 71, 2012 m. kovo 24 d.), 13 straipsnyje nustatyta:
„Nuo pirmojo ketvirčio po šio dekreto įsigaliojimo [institucija], siekdama pagal ES nustatytas vertes pritaikyti referencines gamtinių dujų kainas pažeidžiamiems vartotojams, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto 2000 m. gegužės 23 d. Įstatyminio dekreto Nr. 164 22 straipsnį, nustatydama kintamo dydžio sumas, padengiančias gamtinių dujų tiekimo sąnaudas, tarp parametrų, kuriais grindžiamas pakeitimas, laipsniškai pateikia, kiek tai susiję su laipsnišku kvotos didėjimu, nuorodą į dujų kainas rinkoje. Laukiant 2009 m. liepos 23 d. Įstatymo Nr. 99 30 straipsnio 1 dalyje nurodytos gamtinių dujų rinkos sukūrimo, referencinės rinkos, į kurias reikia atsižvelgti, yra Europos rinkos, nustatytos pagal 2010 m. rugpjūčio 13 d. Įstatyminio dekreto Nr. 130 9 straipsnio 6 dalį.“
Remdamasi šia nuostata institucija Sprendimu 196/2013/R/gas, nuo 2013 m. spalio 1 d. galutinai atsisakė QE indekso kaip parametro, kuriuo remiantis apskaičiuojamos dujų sąnaudos siekiant nustatyti jų tiekimo sąlygas pažeidžiamiems klientams. Pagal šį sprendimą indeksas, kurį reikia taikyti, yra „Cmem“ indeksas, kurį sudaro įvairių elementų, įskaitant „Pfor“ indeksą, suma. Šis indeksas apima gamtinių dujų tiekimo sąnaudas ir nustatomas tik pagal
būsimo
ketvirčio dujų kainas nebiržinėje rinkoje Nyderlandų gamtinių dujų biržoje.
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Eni
ir
Shell
yra gamtinių dujų, esančių žemėje ir jūroje, gavybos koncesininkės. Kaip koncesininkės, jos turi mokėti mokesčius už kasyklų eksploatavimą, kurių dydis nustatytas pagal įstatyme numatytą išgautų dujų kvotos vertę.
Savo ieškiniais pagrindinėse bylose
Eni
ir
Shell
ginčija įvairius atsakovų pagrindinėse bylose priimtus teisės aktus, be kita ko, 2016 m. kovo 24 d. Ekonominės plėtros ministerijos –
Direzione generale de la sicurezza dell’approvigionamento e de l’instrutture energetiche
(Generalinis tiekimo saugumo ir energetikos infrastruktūros direktoratas) sprendimą, kuriais šie, kiek tai susiję su 2015 m., ir toliau taikė QE indeksą, pagrįstą vidutinės trukmės ir ilgalaikėmis naftos ir kitų degalų kainomis, kaip referencinį parametrą apskaičiuojant tuos mokesčius. Šių bendrovių teigimu, šių kvotų vertės nustatymas, taigi ir tų mokesčių dydis, turi būti nustatomi remiantis kitu indeksu, t. y. su gamtinių dujų kaina trumpalaikėje rinkoje susietu „Pfor“ indeksu.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia
(Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija) klausia, ar nagrinėjami Italijos teisės aktai atitinka Direktyvą 94/22, visų pirma jos 6 straipsnio 1 dalį, siejamą su jos šešta konstatuojamąja dalimi, kurioje numatyta valstybių narių pareiga „užtikrinti nediskriminacinę galimybę“ vykdyti veiklą, susijusią su angliavandenilių gavyba, „didesnę konkurenciją šiame sektoriuje skatinančiomis sąlygomis“.
Šis teismas, pirma, nurodo, kad Italijos teisės aktų leidėjas, kaip matyti iš 2012 m. kovo 24 d. Įstatymo Nr. 27 13 straipsnio 1 dalies, nusprendė laipsniškai atsisakyti QE indekso kaip parametro, leidžiančio nustatyti gamtinių dujų, skirtų pažeidžiamiems klientams, referencinę kainą, taip, kad ši kaina būtų pritaikyta pagal ES nustatytas vertes. Jis taip pat pažymi, kad institucija Sprendimu 196/2013/R/gas galutinai atsisakė QE indekso ir pasirinko „Pfor“ indeksą, kaip dujų kainos nustatymo saugomoje rinkoje parametrą.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kaina, apskaičiuota atsižvelgiant į QE indekso, kurį taikyti ir toliau privalo koncesininkai, įvertindami dujų kvotas, atitinkančias jų mokėtinus mokesčius, yra „gerokai didesnė“ nei dujų kaina, apskaičiuota taikant „Pfor“ indeksą. Dėl didesnės šių kvotų kainos jos lieka neparduotos, kai pateikiamos į PSV rinką.
Tokiomis aplinkybėmis dėl išgauto produkto kvotų vertės, atitinkančios Italijos valstybei mokėtinus mokesčius, skaičiavimo tvarkos koncesininkai gali atsidurti nepalankioje padėtyje, palyginti su kitais subjektais, veikiančiais gamtinių dujų rinkoje, kurie neprivalo taikyti QE indekso.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba, Italija) 2018 m. sausio 19 d. Sprendimu Nr. 290 patvirtino valstybei mokėtinų mokesčių vertės apskaičiavimo metodą, grindžiamą šiuo indeksu. Šiuo sprendimu
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) nusprendė, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 94/22 6 straipsnio 1 dalyje numatytas alternatyvas, Italijos teisės aktų leidėjas galėjo pasirinkti koncesininkų įnašo mokėjimą pinigais. Šia nuostata nereikalaujama, kad įnašas būtų lygiavertis išgautų dujų kvotos rinkos vertei.
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) teigimu, QE indeksu pagrįstas metodas leidžia pajamas iš gavybos koncesijos padaryti pakankamai stabilias ir nuspėjamas. Be to, QE indeksu pagrįsto metodo atsisakymo pasekmė – sumažėjusios Italijos valstybės pajamos, gaunamos taikant Įstatyminio dekreto Nr. 625/96 19 straipsnio 5bis dalį.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijos regiono administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą, vienodai suformuluotą dviejose bylose:
„Ar Direktyvos 94/22 6 straipsnio 1 dalies ir šeštos konstatuojamosios dalies nuostatos draudžia nacionalinės teisės normą, visų pirma [Įstatyminio dekreto Nr. 625/96] 19 straipsnio 5bis dalį, pagal kurį, atsižvelgiant į (Valstybės Tarybos) sprendime Nr. 290/2018 pateiktą jo išaiškinimą, mokant mokesčius galima remtis QE indeksu, grindžiamu naftos ir kitų degalų kainomis, o ne Pfor indeksu, susietu su dujų kaina trumpalaikėje rinkoje?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 94/22 6 straipsnio 1 dalis, siejama su jos šešta konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos gamtinių dujų gavybos koncesijų turėtojų mokėtinų mokesčių dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į indeksą, pagrįstą vidutinės trukmės ir ilgalaikėmis naftos ir kitų degalų kotiruojamomis kainomis, o ne indeksą, atspindintį gamtinių dujų rinkos kainą per trumpą laiką.
Pirma, primintina, kad iš Direktyvos 94/22 šeštos konstatuojamosios dalies matyti, jog valstybės narės turi garantuoti nediskriminacinę galimybę pradėti ir vykdyti veiklą, susijusią su angliavandenilių žvalgyba, tyrimu ir gavyba didesnę konkurenciją šiame sektoriuje skatinančiomis sąlygomis.
Be to, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį valstybės narės garantuoja, kad subjektų galimybės imtis šios veiklos ir ją vykdyti nebus diskriminuojamos (2013 m. birželio 27 d. Sprendimo Komisija / Lenkija,
C‑569/10
,
EU:C:2013:425
,
punktas).
Antra, reikia priminti, kad iš Direktyvos 94/22 6 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos aštunta konstatuojamąja dalimi, matyti, jog valstybės narės gali reikalauti sumokėti mokestį pinigais arba angliavandeniliais, kaip įnašą už jos teritorijoje esančių angliavandenilių išgavimo veiklą, kurią vykdo suinteresuotieji ūkio subjektai, nes, kaip nurodyta ketvirtoje konstatuojamoje dalyje, valstybės narės yra „suverenios ir turi suverenias teises“ į savo teritorijose esančius angliavandenilių išteklius.
Trečia, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 43 punkte, Direktyva 94/22 valstybėms narėms palieka didelę diskreciją, kiek tai susiję su to mokesčio apskaičiavimu ir taikymu.
Pagrindinėse bylose
Eni
ir
Shell
, kurios kaip koncesininkės vykdė gamtinių dujų gavybos veiklą, teigia, kad taikant QE indeksą, kaip mokesčio apskaičiavimo metodą, išgauto produkto kvotos kaina, kuri yra jo bazė, yra didesnė nei gamtinių dujų, kuriomis prekiaujama PSV rinkoje, kaina. Viena vertus, šios kvotos lieka neparduotos, kai koncesininkai bando jas parduoti PSV rinkoje aukcione. Kita vertus, šie koncesininkai iš esmės verčiami pirkti neparduotas gamtines dujas, atitinkančias tas kvotas, ir sumokėti mokesčių forma Italijos valstybei už dujų kvotas didesnę nei rinkos kainą.
Kiti PSV rinkoje veikiantys subjektai, neprivalantys mokėti tokio mokesčio Italijos valstybei, gali pirkti ir keistis gamtinėmis dujomis už mažesnę kainą, kurią lemia pasiūla ir paklausa šioje rinkoje.
Eni
ir
Shell
nuomone, tokia situacija yra diskriminacija tarp, viena vertus, gamtinių dujų gavybos koncesiją turinčių įmonių ir, kita vertus, PSV rinkoje veikiančių šio produkto pardavimo, platinimo ir rinkodaros tikslais įmonių.
Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal bendrąjį Sąjungos teisės vienodo požiūrio principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2018 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Solvay Chimica Italia ir kt.,
C‑262/17, C‑263/17 ir C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Reikia pažymėti, kad koncesininkai, kaip
Eni
ir
Shell
pagrindinėse bylose, mokesčio, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, taikymo tikslais nėra panašioje padėtyje kaip kiti PSV rinkos subjektai, kurių veikla apima tik dujų kvotų pardavimą, platinimą ir rinkodarą šioje rinkoje.
Iš tiesų iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad šis mokestis taikomas tik gavybos koncesijos turėtojams – kaip įnašas už išimtinę teisę išgauti angliavandenilius konkrečioje geografinėje teritorijoje.
Tokiomis aplinkybėmis tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose numatyta, kad gamtinių dujų gavybos koncesijos turėtojų mokėtinų mokesčių dydis nustatomas atsižvelgiant į indeksą, kuris skiriasi nuo indekso, taikomo nustatant išgautų gamtinių dujų rinkos vertę, nėra šių koncesijų turėtojų diskriminavimas.
Iš to matyti, kad tai, jog QE indeksas nėra susijęs su gamtinių dujų rinkos kaina, neturi reikšmės vertinant tų teisės nuostatų diskriminacinį pobūdį. Šią išvadą patvirtina tai, kad Direktyvoje 94/22 nenumatyta jokios nuostatos, pagal kurią valstybės narės įpareigojamos nustatyti konkretų nagrinėjamo mokesčio nustatymo metodą arba numatyti, kad jo vertė yra susijusi su gamtinių dujų kaina, kuria prekiaujama PSV rinkoje.
Šiuo klausimu, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 58 punkte, nėra nepagrįsta, kad valstybė narė, siekdama užtikrinti didesnį valstybės pajamų, gautų išgaunant angliavandenilius, stabilumą ir nuspėjamumą, pasirinktų mokesčių, mokėtinų už tokią veiklą, skaičiavimo metodą, susijusį su mažiau nepastoviu indeksu, pagrįstu naftos ir kitų degalų vidutinės trukmės ir ilgalaikėmis kotiruojamomis kainomis, koks yra QE indeksas, o ne su indeksu, atspindinčiu trumpalaikės gamtinių dujų rinkos kainą, koks yra „Pfor“ indeksas.
Taip pat svarbu pabrėžti, kad Direktyvoje 94/22, visų pirma jos 6 straipsnyje, nustatyti tam tikri reikalavimai, į kuriuos valstybės narės privalo atsižvelgti, kai įgyvendina savo diskreciją nustatyti mokesčių, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, skaičiavimo tvarką.
Kaip išvados 60 ir 67 punktuose pažymi generalinis advokatas, iš Direktyvos 94/22 6 straipsnio 1 ir 3 dalių matyti, kad valstybės narės negali nustatyti mokesčių, dėl kurių gamtinių dujų žvalgymo, tyrimo ir gavybos veikla praktiškai būtų negyvybinga arba nebūtų galima užtikrinti subjektų savarankiškumo valdymo srityje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas svarbias aplinkybes, turi įvertinti, ar jo nagrinėjamose bylose buvo pažeistos Direktyvoje 94/22 nustatytos ribos.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 94/22 6 straipsnio 1 dalis, siejama su jos šešta konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad ja nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos gamtinių dujų gavybos koncesijų turėtojų mokėtinų mokesčių dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į indeksą, pagrįstą vidutinės trukmės ir ilgalaikėmis naftos ir kito kuro kotiruojamomis kainomis, o ne indeksu, atspindinčiu trumpalaikę gamtinių dujų rinkos kainą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė tos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

1994 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/22/EB dėl leidimų žvalgyti, tirti ir išgauti angliavandenilius išdavimo ir naudojimosi jais sąlygų 6 straipsnio 1 dalis, siejama su jos šešta konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad ja nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos gamtinių dujų gavybos koncesijų turėtojų mokėtinų mokesčių dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į indeksą, pagrįstą vidutinės trukmės ir ilgalaikėmis naftos ir kito kuro kotiruojamomis kainomis, o ne indeksu, atspindinčiu trumpalaikę gamtinių dujų rinkos kainą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.