CELEX: 62021CJ0385
Præjudiciel forelæggelse
konkurrence
karteller
artikel 101 TEUF
sanktion, der pålægges af den nationale konkurrencemyndighed
fastsættelse af bøden
hensyntagen til den omsætning, der er registreret i resultatopgørelsen
påstand om, at den nationale konkurrencemyndighed tager hensyn til en anden omsætning
konkurrencemyndighedens afslag
den pågældende virksomheds reelle økonomiske situation
proportionalitetsprincippet

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF, sammenholdt med proportionalitetsprincippet.
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Zenith Media Communications SRL og Consiliul Concurenţei (konkurrencemyndighed, Rumænien) vedrørende en afgørelse, hvorved dette selskab er blevet pålagt en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning (EF) nr. 1/2003
Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i […] artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (
EFT 2003, L 1, s. 1
) har følgende ordlyd:
»Når medlemsstaternes konkurrencemyndigheder eller domstole anvender national konkurrenceret på aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og samordnet praksis, som omhandlet i […] artikel [101], stk. 1, [TEUF,] som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater, som omhandlet i den nævnte artikel, skal de ligeledes anvende […] artikel [101 TEUF] på sådanne aftaler, vedtagelser og samordnet praksis. […]«
Denne forordnings artikel 5 bestemmer:
»Medlemsstaternes konkurrencemyndigheder er beføjede til at anvende […] artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] i konkrete sager. I denne forbindelse kan de enten på eget initiativ eller på grundlag af en klage vedtage følgende beslutninger:
–
påbyde, at en overtrædelse skal bringes til ophør
–
træffe foreløbige forholdsregler
–
acceptere tilsagn
–
pålægge bøder, tvangsbøder eller andre former for sanktioner, der er fastsat i deres nationale ret.
Når det på grundlag af de oplysninger, de er i besiddelse af, følger, at betingelserne for et forbud ikke er opfyldt, kan de tillige beslutte, at der ikke er nogen grund til, at de griber ind.«
I henhold til nævnte forordnings artikel 23, stk. 2, har Europa-Kommissionen mulighed for at pålægge virksomheder bøder for overtrædelser af Den Europæiske Unions konkurrenceretlige bestemmelser. Disse bøder må ikke overstige 10% af virksomhedens samlede omsætning i det foregående regnskabsår.
Følgende fremgår af samme forordnings artikel 35, stk. 1:
»Medlemsstaterne udpeger den (de) konkurrencemyndighed(er), der skal have kompetence til at anvende […] artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] på en sådan måde, at bestemmelserne i denne forordning efterkommes effektivt. […]«
Fjerde direktiv 78/660/EØF
Artikel 2, stk. 1, første afsnit, i Rådets fjerde direktiv 78/660/EØF af 25. juli 1978 på grundlag af […] artikel [50], stk. [2], litra g), [TEUF] om årsregnskaberne for visse selskabsformer (
EFT 1978, L 222, s. 11
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/51/EF af 18. juni 2003 (
EUT 2003, L 178, p. 16
), fastsætter:
»Årsregnskabet omfatter status, resultatopgørelse samt noter. Disse dokumenter udgør et hele.«
Det fremgår af artikel 22-26 i dette fjerde direktiv 78/660, som ændret ved direktiv 2003/51, at nettoomsætningen angives i resultatopgørelsen.
Rumænsk ret
Artikel 2, stk. 3, i Legea concurenței n. 21/1996 (lov nr. 21/1996 om konkurrence) af 10. april 1996 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 88 af 30.4.1996) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »konkurrenceloven«), bestemmer:
»Når virksomheder […] deltager i en sammenslutning, som er oprettet ved kollektiv overenskomst, vedtagelse, aftale, protokol, kontrakt mv., uanset om denne er udtrykkelig, offentlig eller hemmelig, men uden at være en juridisk person og i en hvilken som helst form – alliance, koalition, koncern, enhed, forbund mv. – finder nærværende lov med henblik på de handlinger og faktiske omstændigheder, som er omhandlet i stk. 1, og som er udført som led i deltagelsen i en sådan sammenslutning, anvendelse på hver virksomhed under overholdelse af proportionalitetsprincippet.«
Konkurrencelovens artikel 5, stk. 1, er affattet således:
»1.   Alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og alle former for samordnet praksis, som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen på det rumænske marked eller på en del heraf, er forbudt, bl.a.:
a)
aftaler om direkte eller indirekte fastsættelse af købs- og salgspriser eller andre forretningsbetingelser
b)
aftaler om begrænsning af eller kontrol med produktion, afsætning, teknisk udvikling eller investeringer
c)
aftaler om opdeling af markeder eller forsyningskilder
d)
aftaler om anvendelse af ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnere, hvorved visse partnere stilles ringere i konkurrencen
e)
aftaler om, at det stilles som vilkår for indgåelse af en aftale, at medkontrahenten godkender tillægsydelser, som efter deres natur eller ifølge handelssædvane ikke har forbindelse med aftalernes genstand.«
Konkurrencelovens artikel 55, stk. 1, litra a), bestemmer:
»Følgende forhold, som virksomheder eller virksomhedssammenslutninger har begået forsætligt eller uagtsomt, udgør overtrædelser, som straffes med en bøde, der ikke må overstige 10% af virksomhedens eller virksomhedssammenslutningens omsætning på verdensplan i regnskabsåret forud for sanktionen:
a)
overtrædelse af nærværende lovs artikel 5 og 6 samt artikel 101 TEUF og 102 TEUF […]«
Som bilag til Ordinul nr. 420 pentru punerea în aplicare a Instrucțiunilor privind individualizarea sancțiunilor pentru contravențiile prevăzute la articolul [55] din legea concurenței nr. 21/1996 (bekendtgørelse nr. 420 om gennemførelse af instrukser vedrørende individuelle sanktioner for de administrative overtrædelser, der er fastsat i konkurrencelovens artikel [55]), af 2. september 2010 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 638 af 10.9.2010) fremgår instrukserne til konkurrencemyndigheden for beregning af bøder (herefter »instrukserne om individuelle sanktioner«), hvis kapitel II, punkt A, bestemmer:
»A. Fastsættelse af grundbeløbet
1.   Grundbeløbet fastsættes på grundlag af grovheden og varigheden af de faktiske omstændigheder. Grundbeløbet beregnes ved at lægge de to nedennævnte beløb, fastsat på grundlag af grovheden og varigheden, sammen:
x grovhed + y varighed = grundbeløb
2.   Overtræderens samledes omsætning i regnskabsåret forud for sanktionen, hvilken omsætning fastsættes i overensstemmelse med gældende skattelovgivning, anvendes som udgangspunkt for beregningen af bødens grundbeløb, når der foreligger en overtrædelse som omhandlet i lovens artikel [55].«
Ordinul nr. 3055 pentru aprobarea Reglementarilor contabile conforme cu directivele europene (bekendtgørelse nr. 3055 om godkendelse af regnskabsreglerne i overensstemmelse med EU-direktiverne) af 29. oktober 2009 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 766 af 10.11.2009, herefter »bekendtgørelse om godkendelse af regnskabsreglerne«) bestemmer i punkt 33, 46 og 253:
»33. (1)
Nettoomsætningen omfatter provenu fra salg af produkter og levering af tjenesteydelser, som indgår i enhedens sædvanlige virksomhed, med fradrag af prisnedslag og merværdiafgift samt anden skat, der er direkte forbundet med omsætningen
[…]
46. (1)
Princippet om, at indhold har forrang for formalia. I forbindelse med de balanceførte poster og resultatopgørelsen angives værdierne under hensyntagen til transaktionens økonomiske grundlag eller til den anmeldte transaktion og ikke kun til dens retlige form.
(2)
Overholdelsen af dette princip tager sigte på bogføring og troværdig fremlæggelse af de økonomiske og finansielle transaktioner i overensstemmelse med den økonomiske virkelighed med fremhævelse af rettigheder og forpligtelser samt de med transaktionerne forbundne risici.
[…]
(4)
Enhederne skal tage hensyn til alle tilgængelige oplysninger ved bogføringen af de økonomiske og finansielle transaktioner, således at transaktionens art, som fastlægges på grundlag af princippet om, at indholdet har forrang for formalia, kun i meget sjældne tilfælde adskiller sig fra det uden anvendelsen af dette princip fastlagte.
[…]
253.
[…]
(2)
De beløb, som en enhed opkræver på vegne af tredjeparter, herunder inden for aftaler om agenter, provision eller handelsfuldmagt, der er lovformeligt indgået, er ikke indtægter fra sædvanlig virksomhed, selv om personer, der handler i eget navn med hensyn til merværdiafgiften, anses for at være videreforhandlere. I dette tilfælde udgøres indtægterne af den sædvanlige virksomhed af de skyldige provisioner.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Ved afgørelse af 3. december 2014 fastslog konkurrencemyndigheden, at flere virksomheder, herunder sagsøgeren i hovedsagen, som tilbyder reklametjenesteydelser, fra den 26. marts til den 17. oktober 2012 havde begået en samlet og vedvarende overtrædelse af konkurrencelovens artikel 5, stk. 1, og artikel 101, stk. 1, TEUF ved at deltage i et kartel, som havde til formål at fjerne konkurrerende reklamevirksomheder fra det rumænske marked (herefter »konkurrencemyndighedens afgørelse«). Sagsøgeren i hovedsagen blev pålagt en bøde på 2146199 rumænske lei (RON) (ca. 484759 EUR), hvilket svarede til 2,52% af selskabets omsætning, således som denne fremgik af resultatopgørelsen for regnskabsåret 2013.
Sagsøgeren i hovedsagen anlagde sag for Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) med påstand om annullation af konkurrencemyndighedens afgørelse og, subsidiært, om nedsættelse af bøden, henset til loftet, som skyldtes en urigtig beregning af selskabets omsætning. Sagsøgte blev frifundet ved dom af 8. juni 2016.
Til støtte for den appel, som selskabet har iværksat til prøvelse af denne dom for Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kassationsdomstol, Rumænien), der er den forelæggende ret, har sagsøgeren i hovedsagen gjort gældende, at selskabet som reklamevirksomhed udøver formidlingsvirksomhed mellem annoncørerne og dem, der bringer reklamer, såsom TV-kanaler. Reklamevirksomheder udbetaler til leverandørerne af reklametjenesterne det vederlag, som de modtager fra annoncørerne. Reklamevirksomhedernes vederlag består af den provision, som de har modtaget fra annoncøren. Kun denne provision indgår i en reklamevirksomheds omsætning. Som grundlag for beregningen af den pålagte bøde tog konkurrencemyndigheden hensyn til den omsætning, der var anført i sagsøgerens regnskaber, hvilket ikke alene omfatter de modtagne provisioner, men ligeledes de beløb, som ved sidstnævntes mellemkomst blev udbetalt til reklametjenesterne. Herved tilsidesatte konkurrencemyndigheden punkt 253, stk. 2, i bekendtgørelsen om godkendelse af regnskabsreglerne og afviste at anvende de lovbestemmelser og den retspraksis vedrørende beregningen af formidleres omsætning, som er støttet på punkt 152 i dens instrukser af 5. august 2010 om de gældende regler for kontrol med fusioner. Nævnte sagsøger blev således ikke pålagt en sanktion for sin angivelige overtrædelse af konkurrenceretten, men for den måde, hvorpå selskabet fører regnskaber. På denne baggrund har Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) ved at frifinde sagsøgte i sagen anlagt til prøvelse af konkurrencemyndighedens afgørelse under tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet undladt at tage hensyn til de faktiske indtægter for sagsøgeren i hovedsagen.
Den forelæggende ret har præciseret, at alle de anklagede virksomheder forud for vedtagelsen af denne afgørelse med henblik på beregningen af bøden gjorde gældende, at konkurrencemyndigheden ikke skulle tage hensyn til deres samlede indtægter, men alene til deres faktiske indtægter. Såvel nævnte afgørelse som konkurrenceloven og instrukserne om individuelle sanktioner omtaler den samlede omsætning, der fremgår af årsregnskaberne, som grundlag for beregningen af bøden, uden at der foretages en sondring på baggrund af de komponenter, der indgår i dette tal eller den pågældende virksomheds aktiviteter. For at undgå risikoen for vilkårlighed overlader instrukserne om individuelle sanktioner ingen skønsmargen til konkurrencemyndigheden. En anklaget virksomhed kan således ikke gøre gældende, at den omsætning, der fremgår af dens resultatopgørelse, er uforenelig med regnskabsreglerne herfor, eftersom tallet skyldes dens egne beslutninger og regnskabsførelse.
Den forelæggende ret har endvidere anført, at det fremgår af punkt 253, stk. 2, i bekendtgørelsen om godkendelse af regnskabsreglerne, at en agents indtægter består af de provisioner, som denne modtager som vederlag for de formidlingstjenester, som vedkommende tilbyder, og at konkurrencemyndigheden i en sag vedrørende fusioner har foretaget sin egen vurdering af omsætningen for sagsøgeren i hovedsagen for alene at tage hensyn til de provisioner, som opkræves som led i den pågældendes formidlingsvirksomhed.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den på denne baggrund skal foretage en afvejning af princippet om forudsigelighed og proportionalitetsprincippet med sanktionens afskrækkende virkning, således at den kan afgøre, om konkurrencemyndigheden har pligt til alene at tage hensyn til den del af omsætningen, der udgør de provisioner, som sagsøgeren i hovedsagen har opkrævet. Denne afvejning skal foretages under hensyntagen til forpligtelsen til loyalt samarbejde og medlemsstaternes forpligtelse til at afstå fra enhver foranstaltning, der kan hindre den effektive anvendelse af artikel 101 TEUF.
Den forelæggende ret nærer navnlig tvivl om, hvorvidt den fremgangsmåde, hvorefter konkurrencemyndigheden har pligt til at fastlægge bødens grundbeløb med henvisning til den omsætning, der er anført i resultatopgørelsen for sagsøgeren i hovedsagen, hvilken opgørelse, ud over provisionerne som vederlag for formidlingsvirksomheden, omfatter beløb, som opkræves fra annoncører og udbetales til reklametjenesterne, kan være i strid med proportionalitetsprincippet. Hvis det fastslås, at konkurrencemyndigheden ikke har beføjelse til at tage hensyn til en anden omsætning, kan det foranledige den til at pålægge en bøde, der, selv om den er forudsigelig og afskrækkende, ikke afspejler den pågældende virksomheds reelle økonomiske situation og dermed er i strid med dette princip.
På denne baggrund har Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF fortolkes således, at bestemmelserne:
1)
forpligter medlemsstatens konkurrencemyndighed til at fortolke national lovgivning om fastsættelse af bøder i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, således at det skal efterprøves, om den samlede omsætning, der er angivet i resultatopgørelsen […] for det foregående regnskabsår, loyalt afspejler de økonomiske og finansielle transaktioner i overensstemmelse med den økonomiske realitet?
2)
henset til proportionalitetsprincippet er til hinder for en medlemsstats konkurrencemyndigheds praksis med at pålægge en bøde i forhold til den omsætning, der er angivet på resultatopgørelsen […] for det foregående regnskabsår, som omfatter beløb, der viderefaktureres de endelige kunder for formidlingsydelser med henblik på køb af medieplads, og ikke kun provision for denne formidlingsydelse?
3)
er til hinder for en fortolkning af en national regel, hvorefter ansvaret for korrekt bogføring i regnskabet og for loyal angivelse af de økonomiske og finansielle transaktioner i overensstemmelse med den økonomiske realitet påhviler den virksomhed, som sanktioneres, og medlemsstatens konkurrencemyndighed er bundet af den måde, hvorpå den sanktionerede virksomhed opfylder denne forpligtelse?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
Konkurrencemyndigheden har for det første gjort gældende, at de præjudicielle spørgsmål skal afvises, eftersom den forelæggende ret reelt har anmodet Domstolen om at fortolke begrebet »omsætning« i en national retsregel og om selv at træffe afgørelse om tvisten i hovedsagen.
Inden for rammerne af den procedure, som er fastsat i artikel 267 TEUF, er Domstolens opgaver og den forelæggende rets opgaver ganske vist klart forskellige, og det tilkommer udelukkende sidstnævnte at fortolke den nationale lovgivning og vurdere de faktiske omstændigheder i hovedsagen (dom af 14.11.2019, Spedidam,
C-484/18
,
EU:C:2019:970
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I modsætning til, hvad konkurrencemyndigheden har gjort gældende, har den forelæggende ret imidlertid ikke anmodet Domstolen om at fortolke national ret.
De præjudicielle spørgsmål, som denne retsinstans har forelagt, vedrører nemlig fortolkningen af artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF, sammenholdt med proportionalitetsprincippet, i en situation med en tvist vedrørende lovligheden af den bøde, som konkurrencemyndigheden har pålagt sagsøgeren i hovedsagen for en overtrædelse af såvel national konkurrenceret som EU-konkurrenceretten. Nævnte retsinstans tilsigter navnlig at opnå de relevante fortolkningselementer til EU-retten med henblik på at afgøre, i hvilket omfang den omsætning, der er angivet i regnskabet, er bindende til brug for beregningen af bøden.
Konkurrencemyndigheden har for det andet gjort gældende, at de præjudicielle spørgsmål er hypotetiske, eftersom sagsøgeren i hovedsagen ikke under den administrative procedure bestred, at de regnskabsmæssige angivelser, som selskabet havde foretaget i resultatopgørelsen, var korrekte, idet det blot påberåbte sig, at der alene skulle have været taget hensyn til en del af dets omsætning med henblik på beregningen af bøden.
Det skal i denne henseende bemærkes, at det ifølge Domstolens faste praksis udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, både om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, og relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale m.fl.,
C-377/20
,
EU:C:2022:379
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan således kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 12.5.2022, Servizio Elettrico Nazionale m.fl.,
C-377/20
,
EU:C:2022:379
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde er det tilstrækkeligt at bemærke, således som det allerede er fastslået i nærværende doms præmis 25, at de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten. For det første ses det på ingen måde, at den ønskede fortolkning af denne ret savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, idet alle de forelagte spørgsmål synes at kunne give den forelæggende ret oplysninger med henblik på at sætte den i stand til at træffe afgørelse om lovligheden af den bøde, som sagsøgeren i hovedsagen er blevet pålagt, og dermed afgøre denne tvist. For det andet indeholder forelæggelsesafgørelsen alle de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for at give en besvarelse af disse spørgsmål. På denne baggrund kan de nævnte spørgsmål ikke anses for at savne relevans.
De af Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kassationsdomstol) forelagte spørgsmål kan således antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Med de tre spørgsmål, som skal undersøges samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF, sammenholdt med proportionalitetsprincippet, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning eller en national praksis, hvorefter den nationale konkurrencemyndighed med henblik på beregningen af den bøde, som en virksomhed pålægges for at overtræde artikel 101 TEUF, har pligt til i alle tilfælde at tage hensyn til omsætningen, således som denne fremgår af virksomhedens resultatopgørelse, uden at den kan undersøge de af virksomheden anførte oplysninger, der tager sigte på at godtgøre, at denne omsætning ikke afspejler nævnte virksomheds reelle økonomiske situation, og at der derfor som omsætning bør tages hensyn til et andet beløb, som afspejler denne situation.
I henhold til artikel 35, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 udpeger medlemsstaterne den eller de konkurrencemyndigheder, der skal have kompetence til at anvende artikel 101 TEUF på en sådan måde, at bestemmelserne i denne forordning efterkommes effektivt. De således udpegede myndigheder skal i henhold hertil sikre den effektive anvendelse af denne bestemmelse i EUF-traktaten i offentlighedens interesse (dom af 7.12.2010, VEBIC,
C-439/08
,
EU:C:2010:739
, præmis
).
Med henblik herpå foreskriver artikel 5 i forordning nr. 1/2003, at den nationale konkurrencemyndighed, som har kompetence til at anvende artikel 101 TEUF, bl.a. kan pålægge bøder, tvangsbøder eller andre former for sanktioner, der er fastsat i deres nationale ret.
Henvisningen i artikel 5 i forordning nr. 1/2003 til de bestemmelser i national ret, der foreskriver sanktioner for overtrædelse af artikel 101 TEUF, bevirker, at medlemsstaterne er forpligtet til i medfør af artikel 4, stk. 3, andet og tredje afsnit, TEU at træffe de nødvendige foranstaltninger for sikre rækkevidden og den effektive virkning af denne bestemmelse i EUF-traktaten. I henhold til Domstolens faste praksis skal medlemsstaterne nemlig, når der ikke foreligger EU-retlig lovgivning på området, udøve deres kompetence under overholdelse af EU-retten, navnlig effektivitetsprincippet. De må således ikke gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre EU-retten, og de skal specifikt på det konkurrenceretlige område sikre, at de bestemmelser, de fastsætter og anvender, ikke skader den effektive anvendelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF (jf. i denne retning dom af 21.1.2021, Whiteland Import Export,
C-308/19
,
EU:C:2021:47
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis). Selv om medlemsstaterne bevarer sanktionsvalget, skal de følgelig bl.a. drage omsorg for, at overtrædelser af artikel 101 TEUF bekæmpes efter materielle og processuelle regler, som gør sanktionen effektiv, forholdsmæssig og afskrækkende (jf. i denne retning dom af 14.9.2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība,
C-177/16
,
EU:C:2017:689
, præmis
, og af 3.4.2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C-617/17
,
EU:C:2019:283
, præmis
).
Det skal i sidstnævnte henseende bemærkes, at proportionalitetsprincippet med hensyn til sanktioner bl.a. kræver, dels at den pålagte sanktion svarer til overtrædelsens grovhed, dels at der tages hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen ved fastsættelsen af bødens størrelse (jf. analogt dom af 4.10.2018, Link Logistik N&N,
C-384/17
,
EU:C:2018:810
, præmis
).
Med hensyn til pålæggelsen af en bøde for overtrædelse af artikel 101 TEUF fremgår det endvidere af Domstolens praksis om Kommissionens beføjelser i henhold til artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, at kravet om, at den bøde, som pålægges en virksomhed, der har overtrådt artikel 101 TEUF, ikke må overstige 10% af virksomhedens omsætning i det foregående regnskabsår, netop skal sikre, at den tilsigtede virkning på den pågældende virksomhed vurderes i hver enkelt sag i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, særligt henset til en omsætning, der afspejler virksomhedens reelle økonomiske situation i den periode, i løbet af hvilken overtrædelsen blev begået (jf. i denne retning dom af 23.4.2015, LG Display og LG Display Taiwan mod Kommissionen,
C-227/14 P
,
EU:C:2015:258
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis). Begrebet »omsætning« vedrører nemlig værdien af virksomhedens afsætning af varer eller tjenesteydelser og afspejler således virksomhedens reelle økonomiske situation (jf. i denne retning dom af 14.9.2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība,
C-177/16
,
EU:C:2017:689
, præmis
).
Det følger heraf, at selv om medlemsstaterne ganske vist har kompetence til at fastsætte de sanktioner, som en national konkurrencemyndighed kan pålægge for en overtrædelse af artikel 101 TEUF, kan en national lovgivning eller den nationale konkurrencemyndigheds praksis, hvorefter denne i alle tilfælde har pligt til at beregne bøden alene under hensyntagen til den omsætning, der er angivet i resultatopgørelsen, hvorved muligheden for at undersøge enhver begrundelse eller relevant oplysning, som den anklagede virksomhed har påberåbt sig med henblik på at godtgøre, at det pågældende beløb ikke afspejler den økonomiske virkelighed, udelukkes, bevirke, at der pålægges bøder, som overstiger grænserne for, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre formålene med artikel 101 TEUF.
Med forbehold for det faktiske og retlige grundlag, de anførte grunde herfor, på baggrund af de tilstrækkeligt præcise og dokumenterede forhold, som den anklagede virksomhed har påberåbt sig i denne henseende, kan den pålagte bøde, selv om den er lavere end det loft, som er fastsat i national lovgivning, og den er beregnet på baggrund af den omsætning, der er angivet i resultatopgørelsen, således i virkeligheden overstige dette loft, hvis bøden blev beregnet på grundlag af en beregning af omsætningen, som afspejlede virksomhedens reelle økonomiske situation.
En national konkurrencemyndighed skal således have mulighed for at undersøge, om der er retligt og faktisk grundlag for samtlige forhold, som på troværdig vis kan godtgøre, at den omsætning, der er angivet i resultatopgørelsen, ikke afspejler den anklagede virksomheds reelle økonomiske situation. I den foreliggende sag påhviler det således den nationale konkurrencemyndighed at efterprøve, om sagsøgeren i hovedsagen, således som denne virksomhed har gjort gældende, faktisk handlede som agent, der opkrævede beløb på vegne af tredjeparter, og hvis vederlag bestod af provisioner, samt at undersøge de præcise grunde til, at virksomheden ikke fandt det nødvendigt at foretage en ændring af den omsætning, der fremgår af resultatopgørelsen. Det tilkommer således nævnte myndighed at drage de passende konklusioner af de fremlagte forklaringer med henblik på at sikre, at bøden både har en afskrækkende virkning, og at den er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
I modsætning til, hvad konkurrencemyndigheden har gjort gældende, kan behovet for at fastsætte bøden på grundlag af objektive kriterier og sikre dens forudsigelighed ikke begrunde en anderledes fortolkning.
For det første har alle nationale konkurrencemyndigheder pligt til at tilpasse bødens størrelse de særlige omstændigheder i den foreliggende sag under hensyntagen til objektive kriterier, såsom overtrædelsens grovhed og varighed, samt til eventuelle skærpende eller formildende omstændigheder med henblik på at sikre, at bøden er effektiv, afskrækkende og forholdsmæssig.
For det andet skal det med hensyn til bødens forudsigelighed bemærkes, at denne er sikret ved bestemmelser i national ret, som giver de pågældende virksomheder mulighed for på forhånd at fastlægge størrelsen af den bøde, som den nationale konkurrencemyndighed kan pålægge dem, samt de objektive kriterier, som myndigheden tager i betragtning ved beregningen af bøden, idet disse bestemmelser fastsætter rammerne for udøvelsen af denne myndigheds beføjelser (jf. analogt dom af 23.4.2015, LG Display og LG Display Taiwan mod Kommissionen,
C-227/14 P
,
EU:C:2015:258
, præmis
).
Henset til disse betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF, sammenholdt med proportionalitetsprincippet, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning eller en national praksis, hvorefter den nationale konkurrencemyndighed med henblik på beregningen af den bøde, som en virksomhed pålægges for at overtræde artikel 101 TEUF, har pligt til i alle tilfælde at tage hensyn til denne virksomheds omsætning, således som denne fremgår af dens resultatopgørelse, uden at den kan undersøge de af virksomheden anførte oplysninger, der tager sigte på at godtgøre, at denne omsætning ikke afspejler nævnte virksomheds reelle økonomiske situation, og at der derfor som omsætning bør tages hensyn til et andet beløb, som afspejler denne situation, for så vidt som oplysningerne er præcise og dokumenterede.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF

skal fortolkes således, at

disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning eller en national praksis, hvorefter den nationale konkurrencemyndighed med henblik på beregningen af den bøde, som en virksomhed pålægges for at overtræde artikel 101 TEUF, har pligt til i alle tilfælde at tage hensyn til denne virksomheds omsætning, således som denne fremgår af dens resultatopgørelse, uden at den kan undersøge de af virksomheden anførte oplysninger, der tager sigte på at godtgøre, at denne omsætning ikke afspejler nævnte virksomheds reelle økonomiske situation, og at der derfor som omsætning bør tages hensyn til et andet beløb, som afspejler denne situation, for så vidt som oplysningerne er præcise og dokumenterede.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.