CELEX: 62021CJ0375
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Vide
Apkārtējā gaisa kvalitāte
Direktīva 2008/50/EK
13. un 23. pants
Robežlielumi cilvēku veselības aizsardzībai
Pārsniegums
Gaisa kvalitātes plāns
Direktīva 2010/75/ES
Piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole
Termoelektrostacijas ekspluatācijas atļaujas aktualizēšana
Emisiju robežlielumi
15. panta 4. punkts
Atkāpes, ar ko nosaka mazāk stingrus emisiju robežlielumus, pieteikums
Būtisks piesārņojums
18. pants
Vides kvalitātes standartu ievērošana
Kompetentās iestādes pienākumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LES 4. panta 3. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (
OV 2008, L 152, 1. lpp.
) 13. un 23. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/75/ES (2010. gada 24. novembris) par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) (
OV 2010, L 334, 17. lpp.
) 15. panta 4. punktu un 18. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Bulgārijas asociāciju
Sdruzhenie “Za Zemyata – dostap do pravosadie
”, Grieķijas pilsonisku bezpeļņas apvienību “
The Green Tank – grazhdansko sdruzhenie s nestopanska tsel
” – Grieķijas Republika un Grieķijas valstspiederīgo NS, no vienas puses, un
Izpalnitelna agentsia po okolna sreda
(Vides izpildaģentūra, Bulgārija) izpilddirektoru (turpmāk tekstā – “izpilddirektors”) un termocentrāles ekspluatētāju “
TETS Maritsa iztok 2” EAD
, no otras puses, par izpilddirektora veiktu tādas atļaujas atjaunināšanu attiecībā uz Bulgārijas termocentrāli
TETS Maritsa iztok 2
, kura attiecas uz sadedzināšanas iekārtas, kas paredzēta elektroenerģijas ražošanai, uz ūdeņraža ražošanas iekārtas, kā arī inerto atkritumu, būvatkritumu un bīstamo un nebīstamo atkritumu poligona ekspluatāciju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2008/50
Direktīvas 2008/50 18. apsvērumā ir noteikts:
“Zonām vai aglomerācijām, kurās piesārņojošo vielu koncentrācija gaisā pārsniedz piemērojamos gaisa kvalitātes mērķlielumus vai robežlielumus, attiecīgā gadījumā ņemot vērā jebkādu pagaidu pielaidi, būtu jāsagatavo gaisa kvalitātes plāni vai programmas. Gaisu piesārņojošās vielas emitē daudzi dažādi avoti un darbības. Lai nodrošinātu politikas saskanību, tādiem gaisa kvalitātes plāniem un programmām vajadzētu būt pēc iespējas konsekventākiem un lielākā saskaņā ar plāniem un programmām, kas izstrādātas atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2001/80/EK (2001. gada 23. oktobris) par ierobežojumiem attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām [(
OV 2001, L 309, 1. lpp.
)], [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvai 2001/81/EK [(2001. gada 23. oktobris) par valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju dažām atmosfēru piesārņojošām vielām (
OV 2001, L 309, 22. lpp.
)] un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2002/49/EK (2002. gada 25. jūnijs) par vides trokšņa novērtēšanu un pārvaldību [(
OV 2002, L 189, 12. lpp.
)]. Pilnībā tiks ņemti vērā arī mērķi attiecībā uz apkārtējā gaisa kvalitāti, kas paredzēti šajā direktīvā, piešķirot atļaujas rūpnieciskajām darbībām saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/1/EK (2008. gada 15. janvāris) par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli [(
OV 2008, L 24, 8. lpp.
)].”
Direktīvas 2008/50 1. pantā “Priekšmets” ir paredzēts:
“Ar šo direktīvu ir paredzēti pasākumi, lai:
1)
noteiktu un izvirzītu mērķus gaisa kvalitātei, novēršot, nepieļaujot vai mazinot kaitīgu iedarbību uz cilvēku veselību un vidi kopumā;
[..].”
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
5)
“robežlielums” ir zinātniski pamatots piesārņojuma līmenis, kas noteikts, lai novērstu, nepieļautu vai mazinātu šā piesārņojuma kaitīgo iedarbību uz cilvēka veselību un/vai uz vidi kopumā un kas jāsasniedz noteiktā termiņā, un ko pēc tam nedrīkst pārsniegt;
[..]
9)
“mērķlielums” ir piesārņojuma līmenis, kas noteikts, lai novērstu, nepieļautu vai mazinātu šā piesārņojuma kaitīgo iedarbību uz cilvēka veselību un/vai uz vidi kopumā; noteiktā termiņā pēc iespējas jānovērš minētā lieluma pārsniegums;
[..].”
Minētās direktīvas 13. panta “Cilvēku veselības aizsardzības robežlielumi un trauksmes līmeņi” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka sēra dioksīda [(SO
)], PM
, svina un oglekļa oksīda koncentrācija gaisā to zonās un aglomerācijās nepārsniedz XI pielikumā noteiktos robežlielumus.
Robežlielumus, kas XI pielikumā noteikti attiecībā uz slāpekļa dioksīdu un benzolu, nedrīkst pārsniegt no minētajā pielikumā norādītās dienas.
Atbilstību šīm prasībām novērtē saskaņā ar III pielikumu.
Pielaides robežu, kas noteikta XI pielikumā, piemēro saskaņā ar 22. panta 3. punktu un 23. panta 1. punktu.”
Šīs pašas direktīvas 23. panta “Gaisa kvalitātes uzlabošanas plāni” 1. punktā ir noteikts:
“Ja konkrētās zonās vai aglomerācijās piesārņojošo vielu koncentrācija gaisā pārsniedz kādu robežlielumu vai mērķlielumu, kā arī attiecīgu pielaides robežu, dalībvalstis minētajām zonām vai aglomerācijām nodrošina gaisa kvalitātes uzlabošanas plānu izstrādi, lai panāktu atbilstību attiecīgajam robežlielumam vai mērķlielumam, kā paredzēts XI un XIV pielikumā.
Robežlielumiem, kuru sasniegšanas termiņš jau ir beidzies, gaisa kvalitātes plānos paredz piemērotus pasākumus, lai pārsnieguma laiks būtu pēc iespējas īsāks. [..]
[..]”
Direktīva 2010/75
Direktīvas 2010/75 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā izmanto šādas definīcijas:
[..]
2)
“piesārņojums” ir cilvēka darbības izraisīta vielu, vibrācijas, siltuma vai trokšņa tieša vai netieša novadīšana gaisā, ūdenī vai zemē, kam var būt kaitīga ietekme uz cilvēka veselību vai vides kvalitāti, kas var radīt kaitējumu īpašumam vai sabojāt vai traucēt vides pievilcību un citus likumīgus vides izmantošanas veidus;
[..]
6)
“vides kvalitātes standarts” ir to prasību kopums, kuras saskaņā ar Savienības tiesību aktiem attiecīgajā laikā jāievēro konkrētajā vidē vai attiecīgā tās daļā;
[..].”
Šīs direktīvas 14. pantā “Atļaujas nosacījumi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka atļaujā iekļauti visi pasākumi, kas vajadzīgi 11. un 18. pantā noteikto prasību ievērošanai.
[..]
2.   Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā minētās emisijas robežvērtības [robežlielumus] var papildināt vai aizstāt ar tām ekvivalentiem parametriem vai tehniskiem pasākumiem, ar kuriem nodrošina tādu pašu vides aizsardzības līmeni.
[..]
4.   Neskarot 18. pantu, kompetentā iestāde atļaujai var noteikt stingrākus atļaujas nosacījumus nekā nosacījumi, ko var panākt, izmantojot labākos pieejamos tehniskos paņēmienus [(LPTP)], kā aprakstīts LPTP secinājumos. Dalībvalstis var pieņemt noteikumus, saskaņā ar kuriem kompetentā iestāde var izvirzīt šādus stingrākus nosacījumus.
[..]”
Saskaņā ar minētās direktīvas 15. pantu “Emisiju robežvērtības [robežlielumi], ekvivalenti parametri un tehniski pasākumi”:
“1.   Piesārņojošām vielām noteiktās emisiju robežvērtības [robežlielumi] attiecas uz punktu, kurā notiek emisija no iekārtām, un minēto vērtību noteikšanā atšķaidījumu pirms minētā punkta neņem vērā.
[..]
2.   Neierobežojot 18. panta noteikumus, emisiju robežvērtības [robežlielumi], ekvivalenti parametri vai tehniski pasākumi, kas minēti 14. panta 1. un 2. punktā, jānosaka, pamatojoties uz [LPTP], nenosakot kāda konkrēta tehniskā paņēmiena vai īpašu tehnoloģiju izmantošanu.
3.   Kompetentā iestāde nosaka emisiju robežvērtības [robežlielumus], ar kurām nodrošina, ka parastos ekspluatācijas apstākļos emisijas nepārsniedz emisijas līmeni, kas saistīts ar labākajiem pieejamajiem tehniskajiem paņēmieniem, kā noteikts 13. panta 5. punktā minētajos lēmumos, kas pieņemti attiecībā uz LPTP secinājumiem, panākot to ar vienu no turpmāk izklāstītajiem pasākumiem:
a)
nosakot tādas emisiju robežvērtības [robežlielumus], kas nepārsniedz emisijas līmeņus, kuri saistīti ar [LPTP]. Minētās emisiju robežvērtības [robežlielumi] ir noteiktas vienādiem vai īsākiem laikposmiem un ar tiem pašiem atsauces nosacījumiem kā emisiju līmeņiem, kas saistīti ar [LPTP]; vai
b)
nosakot vērtību [lielumus], laikposmu vai atsauces nosacījumu ziņā atšķirīgas emisiju robežvērtības [robežlielumus] no šā punkta a) apakšpunktā noteiktajām.
Ja piemēro b) apakšpunktu, kompetentā iestāde vismaz katru gadu izvērtē emisiju monitoringa rezultātus, lai nodrošinātu, ka emisijas parastos ekspluatācijas apstākļos nepārsniedz emisijas līmeni, kas saistīts ar [LPTP].
4.   Atkāpjoties no 3. punkta un neskarot 18. pantu, kompetentā iestāde izņēmuma gadījumos var pieņemt mazāk stingras emisiju robežvērtības [robežlielumus]. Šādu atkāpi var piemērot tikai tad, ja novērtējums parāda, ka, piemērojot emisijas līmeni, kas saistīts ar LPTP secinājumos sniegtajiem labākajiem pieejamiem tehniskajiem paņēmieniem, tiktu radītas nesamērīgi lielas izmaksas salīdzinājumā ar videi sniegto labumu šādu iemeslu dēļ:
a)
attiecīgās iekārtas ģeogrāfiskā atrašanās vieta vai vietējie vides apstākļi; vai
b)
attiecīgās iekārtas tehniskais raksturojums.
Kompetentā iestāde atļaujas nosacījumu pielikumā dokumentē pirmās daļas piemērošanu, ietverot izvērtējuma rezultātus un piemēroto nosacījumu izmantojuma pamatojumu.
Emisiju robežvērtības [robežlielumi], kas noteiktas saskaņā ar pirmo daļu, tomēr nepārsniedz obligātās prasības emisiju robežvērtībām [robežlielumiem], kas noteiktas attiecīgā gadījumā šīs direktīvas pielikumos.
Kompetentā iestāde jebkurā gadījumā nodrošina, ka netiek radīts ievērojams piesārņojums un ka kopumā tiek sasniegts augsts vides aizsardzības līmenis.
[..]
Kompetentā iestāde atkārtoti izvērtē šā punkta pirmo daļu, veicot atļaujas nosacījumu pārskatīšanu atbilstīgi 21. pantam.
[..]”
Šīs pašas direktīvas 18. pantā “Vides kvalitātes standarti” ir noteikts:
“Gadījumos, kad vides kvalitātes standarts nosaka nepieciešamību izvirzīt stingrākus nosacījumus nekā tie, ko iespējams nodrošināt ar [LPTP], atļaujās iekļauj papildu nosacījumus, neierobežojot citus pasākumus, kurus var veikt vides kvalitātes standartu izpildei.”
Direktīvas 2010/75 31. pantā “Sēra atdalīšanas pakāpe” ir noteikts:
“1.   Sadedzināšanas iekārtām, kurās sadedzina vietējo cieto kurināmo un kuras šā kurināmā īpatnību dēļ nevar izpildīt 30. panta 2. un 3. punktā minētās sēra dioksīda emisiju robežvērtības [robežlielumus], dalībvalstis var to vietā piemērot sēra atdalīšanas minimālās pakāpes vērtības, kas noteiktas V pielikuma 5. daļā, ievērojot minētā pielikuma 6. daļā noteiktos atbilstības noteikumus un iepriekš saņemot kompetentās iestādes apstiprinājumu attiecībā uz 72. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētajiem tehniskajiem datiem.
2.   Līdzsadedzināšanas iekārtām, kurās sadedzina vietējo cieto kurināmo, kurās sadedzina atkritumus un kurām cietā kurināmā īpašību dēļ nav iespējams ievērot VI pielikuma 4. daļas 3.1. vai 3.2. punktā minētās sēra dioksīda C
proc
vērtības, dalībvalstis šo vērtību vietā var piemērot V pielikuma 5. daļā noteiktās sēra atdalīšanas minimālās pakāpes saskaņā ar šā pielikuma 6. daļā izklāstītajiem atbilstības noteikumiem. Ja dalībvalstis izvēlas piemērot šo punktu, VI pielikuma 4. daļas 1. punktā minētie C
atkritumi
līdzinās 0 mg/Nm
.
3.   Komisija, īpaši ņemot vērā [LPTP] un ar sēra dioksīda emisijas samazināšanu saistītos ieguvumus, līdz 2019. gada 31. decembrim pārskata iespēju piemērot V pielikuma 5. daļā noteikto sēra atdalīšanas minimālo pakāpi.”
Komisijas Īstenošanas lēmums (ES) 2017/1442
Komisijas Īstenošanas lēmumā (ES) 2017/1442 (2017. gada 31. jūlijs), ar ko nosaka secinājumus par labākajiem pieejamajiem tehniskajiem paņēmieniem (LPTP) saskaņā ar Direktīvu 2010/75/ES attiecībā uz lielām sadedzināšanas iekārtām (
OV 2017, L 212, 1. lpp.
), tostarp ir noteikti ar šiem LPTP saistītie emisiju līmeņi attiecībā uz sēra dioksīda emisijām.
Bulgārijas tiesības
Gaisa tīrības likums
1996. gada 28. maija
Zakon za chistotata na atmosferniya vazduh
(Gaisa tīrības likums; 1996. gada 28. maija
DV
Nr.°45) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Gaisa tīrības likums”), 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“(1)   Vides un ūdens lietu ministrs un veselības ministrs kopīgi pieņem dekrētus, ar ko nosaka kaitīgo vielu (piesārņojošo vielu) robežlielumus gaisā un kaitīgo vielu (piesārņojošo vielu) nogulsnēšanās robežlīmeņus.”
Gaisa tīrības likuma I iedaļas “Stacionāru avotu emisijas”, kas ir iekļauta tā 3. nodaļā “Emisiju ierobežojumi”, 9. pants ir formulēts šādi:
“(1)   Vides un ūdens lietu ministrs un attiecīgie ieinteresētie ministri kopīgi pieņem dekrētus, ar ko nosaka robežlielumus kaitīgo vielu (piesārņojošo vielu) emisijām gaisā no iekārtām un ar darbībām, kas ir pastāvīgu emisiju avoti.
(2)   Emisiju robežlielumus izstrādā, lai nodrošinātu gaisa kvalitāti, kas atbilst 6. pantā minēto kaitīgo (piesārņojošo) vielu robežlielumiem.
(3)   Emisijas robežlielumi ir saistoši visām iekārtām un darbībām, izņemot gadījumus, kas minēti 3. panta 2. punktā un 10.a pantā.
(4)   Emisijas robežlielumus izstrādā, pamatojoties uz:
1. secinājumiem par [LPTP], kas pieņemti ar Eiropas Komisijas lēmumu
Zakon za opazvane na okolnata sreda
[(Vides aizsardzības likums; 2002. gada 25. septembra
DV
Nr. 91) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Vides aizsardzības likums”),] papildu noteikumu 42.c punkta izpratnē;
2. jaunāko tehnikas un tehnoloģiju attīstību, zinātniskajiem atklājumiem un šo atklājumu praktiskās izmantošanas rezultātiem.
(5)   Atkarībā no konkrētas pašvaldības teritorijā esošajiem nosacījumiem ir iespējams noteikt iekārtu un darbību emisijas robežlielumus konkrētās pašvaldībās, rajonos vai aglomerācijās, kas ir stingrāki nekā tie, kas noteikti 1. punktā un 9.a–9.d pantā minētajos dekrētos.
[..]”
Gaisa tīrības likuma 27. pantā ir paredzēts:
“(1)   Ja kopējais emisiju daudzums noteiktā reģionā izraisa to, ka tiek pārsniegti kaitīgo vielu (piesārņojošo vielu) standarti gaisā un nogulsnēs, pašvaldību mēri izstrādā un īsteno programmas, lai samazinātu piesārņojošo vielu līmeņus un ievērotu pieņemtās normas 6. panta izpratnē. Programmas pieņem pašvaldību padomes.
[..]
(4)   Šā panta 1. punktā norādītās programmas ietver arī: mērķus, pasākumus, posmus un termiņus, kādos mērķi ir jāsasniedz; organizācijas un iestādes, kas ir atbildīgas par to īstenošanu, līdzekļus, kā nodrošināt šo īstenošanu, ziņojumu un izpildes monitoringa sistēmu, kā arī rezultātu novērtēšanas sistēmu.
(5)   Ja vienas vai vairāku piesārņojošo vielu koncentrācija pārsniedz noteiktos standartus un kad beidzies šo normu ievērošanas termiņš, 1. punktā minētās programmas ietver atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka pārsniegšana ilgst pēc iespējas īsāku laiku.
(6)   Īstenojot 1. punktā minēto programmu pasākumus, katru gadu jāpazemina kaitīgo vielu normu pārsniegšanas skaits un ikgadējie vidējie piesārņojošo vielu līmeņi gadījumos, kad tie pārsniedz monitoringa punktos reģistrētos gaisa kvalitātes standartus, kas ir daļa no valsts vides uzraudzības sistēmas pašvaldības teritorijā.
[..]”
Vides aizsardzības likums
Vides aizsardzības likuma 123. pantā ir noteikts:
“(1) Integrētā atļauja 117. panta izpratnē ietver:
1.   [..] 8. pielikumā minēto vielu un citu piesārņojošu vielu emisijas robežlielumus, ko attiecīgā iekārta var emitēt ievērojamos daudzumos:
a)
nosakot emisijas robežlielumus, ņem vērā vielu īpašības un to piesārņojuma pārneses iespējas no vienas vides uz citu;
b)
emisijas robežlielumus var papildināt vai aizstāt ar līdzvērtīgiem parametriem vai līdzvērtīgiem tehniskiem pasākumiem, kas nodrošina līdzvērtīgu vides aizsardzības līmeni;
[..]
4.   atbilstīgos emisiju monitoringa nosacījumus:
[..].
(2) Kompetentā iestāde 120. panta 1. punkta izpratnē nosaka atļaujas nosacījumus, ņemot vērā secinājumus par LPTP.
[..]
(11) [..] Vajadzības gadījumā kompetentā iestāde 120. panta 1. punkta izpratnē integrētajā atļaujā paredz papildu pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību vides kvalitātes standartiem, kas ir stingrāki par tiem, kurus var īstenot, piemērojot LPTP. Tas neskar to pasākumu iedarbību, kas paredzēti, lai panāktu atbilstību citiem vides kvalitātes standartiem. [..]”
Vides aizsardzības likuma 123.a pantā ir noteikts:
“[..] (1)   Šā likuma 123. panta 1. punkta 1. apakšpunktā minētie emisiju robežlielumi parastos ekspluatācijas apstākļos:
1. nepārsniedz emisiju līmeņus, kas noteikti ar Eiropas Komisijas lēmumu pieņemtajos secinājumos par LPTP; šie robežlielumi attiecas uz tādiem pašiem vai īsākiem laikposmiem un uz tādiem pašiem atsauces nosacījumiem kā lēmumos noteiktie emisiju līmeņi; vai
2. atšķiras no 1. apakšpunktā minētajiem līmeņiem, bet garantē to emisijas līmeņu ievērošanu, kas noteikti ar Eiropas Komisijas lēmumu pieņemtajos secinājumos par LPTP.
(2)   Atbilstību 1. punkta 2. apakšpunkta izpratnē nodrošina ar emisiju monitoringu un monitoringa iestādes veiktu rezultātu novērtējumu vismaz reizi gadā.
(3)   [..] Kompetentā iestāde 120. panta 1. punkta izpratnē var noteikt mazāk stingrus emisiju robežlielumus nekā 1. punktā minētie, ja novērtējums parāda, ka ar LPTP saistīto emisiju līmeņu iegūšana saskaņā ar norādēm Eiropas Komisijas lēmumā pieņemtajos secinājumos par LPTP izraisītu nesamērīgu izmaksu pieaugumu salīdzinājumā ar videi sniegto labumu šādu iemeslu dēļ:
1. iekārtas ģeogrāfiskā atrašanās vieta; vai
2. vides raksturlielumi teritorijas apkārtnē; vai
3. iekārtu tehniskais raksturojums.
(4)   Šā panta 3. punktā minētajos gadījumos emisiju robežlielumi nedrīkst radīt ievērojamu vides piesārņojumu un tiem ir jāļauj sasniegt augstu vides aizsardzības līmeni.”
Vides aizsardzības likuma papildu noteikumos ir definēti jēdzieni “emisijas robežlielums”, “vides kvalitātes standarti”, “integrēta atļauja” un “LPTP”.
Noteikumi par integrēto atļauju piešķiršanas nosacījumiem un kārtību
2009. gada 2. oktobra
Naredba za usloviyata i reda za izdavane na kompleksni razreshitelni
(Noteikumi par integrēto atļauju piešķiršanas nosacījumiem un kārtību; 2009. gada 9. oktobra
DV
Nr.°80) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 2. pantā ir paredzēti integrētās atļaujas piešķiršanas nosacījumi.
Noteikumi par sēra dioksīda, slāpekļa oksīda un daļiņu, ko gaisā emitē lielās sadedzināšanas iekārtas, emisiju robežlielumiem
2012. gada 28. decembra
Naredba za normite za dopustimi emisii na seren dioksid, azotni oksidi i prah, izpuskani v atmosferata ot golemi gorivni instalatsii
(Noteikumi par sēra dioksīda, slāpekļa oksīda un daļiņu, ko gaisā emitē lielās sadedzināšanas iekārtas, emisiju robežlielumiem; 2013. gada 8. janvāra
DV
Nr. 2) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 12. pantā ir noteikts:
“(1) Ja sadedzināšanas iekārtā tiek sadedzināts vietējais cietais kurināmais, kas tā īpašību dēļ neļauj ievērot 5. pantā noteikto sēra dioksīda emisijas robežlielumu, var piemērot minimālo sēra atdalīšanas līmeni, kas definēts 1. pielikuma 5. daļā, saskaņā ar 1. pielikuma 6. daļā paredzētajiem noteikumiem.
(2) Šā panta 1. punktā paredzētās atkāpes piemērošanu var atļaut, pamatojoties uz tehnisku pamatojumu tam, ka nav iespējams ievērot 5. pantā noteiktos emisiju robežlielumus, ko ekspluatētājs iesniedzis pirms integrētās atļaujas piešķiršanas/pārskatīšanas, kuru veicis vides un ūdens lietu ministrs vai tā pilnvarotais ierēdnis.
(3) Eiropas Komisijai iesniegtā ikgadējā ziņojuma vajadzībām sadedzināšanas iekārtu operatori vides un ūdens lietu ministram līdz 31. martam iesniedz informāciju par iepriekšējo gadu attiecībā uz:
1. izmantotā kurināmā sēra saturu un sēra atdalīšanas līmeni iekārtām, uz kurām attiecas 1. punkts, kā vidējiem ikmēneša lielumiem katram skurstenim vai katlam [..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
TETS Maritsa iztok 2
ir lielākā no četrām termiskajām spēkstacijām, kas atrodas
Maritsa iztok
energoapgādes kompleksā Bulgārijā ar kopējo uzstādīto jaudu 1602 megavati (MW). Tā atrodas Radnevas [
Radnevo
] (Bulgārija) pašvaldības teritorijā, taisnā līnijā aptuveni 24,5 km no Galabovas [
Galabovo
] (Bulgārija) pilsētas, un ir izveidota no astoņiem blokiem ar iebūvētām sēra atdalīšanas iekārtām.
Ar 2018. gada 21. decembra lēmumu izpilddirektors atjaunināja integrēto atļauju, kas 2005. gadā izsniegta
TETS Maritsa iztok 2
iepriekš minēto iekārtu ekspluatācijai (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais lēmums”). Šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Vides aizsardzības likumu, kas savukārt tika pieņemts, lai transponētu Direktīvu 2010/75 kopsakarā ar Īstenošanas lēmumu 2017/1442.
Izpilddirektors uzskatīja, ka sēra dioksīda (SO
) un dzīvsudraba emisijas robežlielumus var aizstāt ar līdzvērtīgiem parametriem vai tehniskiem pasākumiem, kas nodrošina līdzvērtīgu vides aizsardzības līmeni. Tādējādi tas atļāva atkāpi attiecībā uz SO
, nosakot sēra atdalīšanas līmeni saskaņā ar Vides aizsardzības likuma 123. panta 1. punkta 1. apakšpunkta b) punktu kopsakarā ar 2012. gada 28. decembra noteikumu pamatlietā piemērojamā redakcijā 12. pantu un Direktīvas 2010/75 31. pantu.
Tomēr šādi atļautais sēra atdalīšanas līmenis, ņemot vērā Vides aizsardzības likuma 123.a panta 3. punktu, izņēmuma kārtā tika noteikts 97 un 97,5 %. Šie sēra atdalīšanas līmeņi, kuri faktiski neļauj garantēt maksimālo [atļauto] emisiju līmeni, kas saistīts ar 320 mg/Nm
LPTP attiecībā uz parasti pieprasīto SO
, bet kas var izraisīt SO
emisijas 570 mg/Nm
, tādējādi tika noteikti tāpēc, ka lielāks sēra atdalīšanas līmenis no attiecīgā operatora prasītu ievērojamus ieguldījumus un tātad arī izmaksu pieaugumu, kas atzīstams par nesamērīgu šīs tiesību normas izpratnē.
Sdruzhenie “Za Zemyata – dostap do pravosadie
” celtā prasība par pārsūdzēto lēmumu tika noraidīta ar
Administrativen sad Stara Zagora
(Staras Zagoras Administratīvā tiesa, Bulgārija) 2020. gada 28. augusta spriedumu.
Šī tiesa uzskatīja, ka pretēji
Sdruzhenie “Za Zemyata dostap do pravosadie
” apgalvotajam nav jāpārbauda un jānovērtē gaisa kvalitātes pārvaldības plāna Galabovas pašvaldībā atjaunināšana attiecībā uz piesārņojošām vielām: smalkās daļiņas (PM
) un sēra dioksīds (SO
) 2019–2023, ko Galabovas pilsētas dome pieņēma 2018. gada 30. novembrī saskaņā ar Direktīvas 2008/50 23. pantu. Minētā tiesa konstatēja, ka 2009. gada 2. oktobra noteikumos pamatlietā piemērojamā redakcijā noteiktā integrēto atļauju izsniegšanas un atjaunināšanas kārtība neprasa šāda plāna izstrādi kā priekšnosacījumu integrētās atļaujas atjaunināšanai, tādējādi izpilddirektoram nebija pienākuma ievērot šajā plānā paredzēto.
Tāpēc šī tiesa nosprieda, ka saskaņā ar Vides aizsardzības likuma 123. panta 1. punkta b) apakšpunktu pieļaujamo emisiju standartus var izpildīt vai aizstāt ar līdzvērtīgiem parametriem vai tehniskiem pasākumiem, kas nodrošina līdzvērtīgu vides aizsardzības līmeni. Tā, šajā ziņā it īpaši atsaucoties uz Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punktu, kura normas ir transponētas šī likuma 123.a panta 3. un 4. punktā, arī uzskatīja, ka atkāpe saistībā ar sēra atdalīšanas līmeņa pazemināšanu, kas nepieciešama, lai sasniegtu parasti piemērojamās SO
emisijas vērtības, varēja tikt likumīgi piešķirta, pamatojoties uz minētajām tiesību normām un šīs direktīvas 31. pantu.
Sdruzhenie “Za Zemyata – dostap do pravosadie
”, “
The Green Tank – grazhdansko sdruzhenie s nestopanska tsel
” – Grieķijas Republika un NS iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Pēdējā minētā tiesa it īpaši uzsver, ka šī sprieduma 27. punktā minētajā Galabovas pašvaldības plānā ir ietverts ilgtermiņa SO
piesārņojuma samazināšanas pasākums “Sēra atdalīšanas iekārtu rekonstrukcijas projektu īstenošana, lai sasniegtu minimālo sēra atdalīšanas līmeni 98 %, un katlu bez darbojošām sēra atdalīšanas iekārtām vai ar iekārtām, kas nedarbojas, darbības aizliegums”. Šajā ziņā tā norāda, ka samazinātās sēra atdalīšanas likmes, kuras izpilddirektors ir atļāvis pārsūdzētajā lēmumā, neatbilst šim minimālajam sēra atdalīšanas līmenim 98 %.
Pēdējā minētā tiesa arī norāda, ka ir pierādīts, ka Galabovas pašvaldības teritorijā atļautie SO
2 dien
as un stundu vidējie lielumi tiek sistemātiski pārsniegti, tāpēc it īpaši tika pieņemts un atjaunināts iepriekš minētais plāns un tika ierosināta tiesvedība sakarā ar pienākumu neizpildi lietā Komisija/Bulgārija (C‑730/19), kas tiek izskatīta Tiesā.
Turklāt no šī plāna izriet, ka šajā pašvaldībā vidējās SO
stundu koncentrācijas rodas no dažādiem citiem rūpnieciskiem un mājsaimniecības avotiem, kuru mijiedarbība tādējādi it īpaši ir saistīta ar iepriekš minēto pārsniegšanu.
Tādējādi rodas jautājums, kādā mērā izpilddirektors, pieņemot apstrīdēto lēmumu, varēja ņemt vērā dažādos šī sprieduma 30.–32. punktā minētos elementus.
Šādos apstākļos
Varhoven administrativen sad
(Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LES 4. panta 3. punkts, skatot to kopsakarā ar [Direktīvas 2010/75] 18. pantu un [Direktīvas 2008/50] 13. un 23. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, izskatot pieteikumu par atkāpes piemērošanu saskaņā ar [Direktīvas 2010/75] 15. panta 4. punktu, kompetentajai iestādei, ņemot vērā visus attiecīgos zinātniskos datus par vides piesārņojumu, tostarp pasākumus, kas noteiktajā zonā vai aglomerācijā tiek īstenoti atbilstošajā gaisa kvalitātes programmā saskaņā ar [Direktīvas 2008/50] 23. pantu, ir jāizvērtē, vai, piešķirot atkāpi, var tikt apdraudēta vides kvalitātes standartu ievērošana?
2)
Vai LES 4. panta 3. punkts, skatot to kopsakarā ar [Direktīvas 2010/75] 18. pantu un [Direktīvas 2008/50] 13. un 23. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, izskatot pieteikumu par atkāpes piemērošanu saskaņā ar [Direktīvas 2010/75] 15. panta 4. punktu, kompetentajai iestādei ir jāatturas no mazāk stingru robežlielumu noteikšanas kādas iekārtas radītajai gaisu piesārņojošo vielu emisijai, ja šāda atkāpe būtu pretrunā pasākumiem, ko paredzēts īstenot noteiktajā zonā vai aglomerācijā atbilstošajā gaisa kvalitātes programmā saskaņā ar [Direktīvas 2008/50] 23. pantu, un varētu neļaut sasniegt mērķi nodrošināt, lai gaisa kvalitātes standartos noteikto robežlielumu pārsniegšanas periods būtu tik īss, cik vien iespējams?
3)
Vai LES 4. panta 3. punkts, skatot to kopsakarā ar [Direktīvas 2010/75] 18. pantu un [Direktīvas 2008/50] 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, izskatot pieteikumu par atkāpes piemērošanu saskaņā ar [Direktīvas 2010/75] 15. panta 4. punktu, kompetentajai iestādei ir jāizvērtē, vai mazāk stingru emisiju robežlielumu noteikšana kādas iekārtas radītajai gaisu piesārņojošo vielu emisijai, ņemot vērā visus attiecīgos zinātniskos datus par vides piesārņojumu, tostarp citu avotu radīto attiecīgās piesārņojošās vielas emisiju kumulatīvo efektu, veicinātu saskaņā ar [Direktīvas 2008/50] 13. pantu noteikto gaisa kvalitātes standartu robežlielumu pārsniegšanu noteiktajā zonā vai aglomerācijā, un gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, ir jāatturas piemērot tādu atkāpi, kas varētu apdraudēt vides kvalitātes standartu ievērošanu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms jānorāda, ka, lai gan Tiesai uzdotie jautājumi attiecas tostarp uz LES 4. panta 3. punktu, lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojumā nav ietverts neviens paskaidrojums attiecībā uz nepieciešamību interpretēt šo LES normu, lai pieņemtu nolēmumu, kas iesniedzējtiesai ir jāpieņem pamatlietā, jo minētā lēmuma noslēguma punktā pirms šo jautājumu formulējuma turklāt ir atsauce uz pašu nepieciešamību uzdot Tiesai jautājumus tikai par attiecīgo Direktīvas 2008/50 un 2010/75 normu interpretāciju.
Šādos apstākļos, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas šajā lietā uzdotajiem jautājumiem, šķiet, nav jāinterpretē LES 4. panta 3. punkts.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka ar uzdotajiem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkts kopsakarā ar tās 18. pantu, kā arī ar Direktīvas 2008/50 13. un 23. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka, izvērtējot pieteikumu par atkāpi saskaņā ar šo 15. panta 4. punktu, kompetentajai iestādei, ņemot vērā visus attiecīgos zinātniskos datus par piesārņojumu, tostarp kumulatīvo ietekmi ar citiem attiecīgās piesārņojošās vielas avotiem, kā arī pasākumus, kas paredzēti attiecīgajā gaisa kvalitātes plānā, kurš izstrādāts attiecīgajai zonai vai aglomerācijai saskaņā ar Direktīvas 2008/50 23. pantu, ir jāatsaka šāda atkāpe, ja tā varētu veicināt to gaisa kvalitātes standartu pārsniegšanu, kas noteikti saskaņā ar Direktīvas 2008/50 13. pantu, vai būt pretrunā minētajā plānā paredzētajiem pasākumiem, lai nodrošinātu atbilstību šiem standartiem un pēc iespējas īsāku to pārsniegšanas periodu.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/50 1. panta 1. punktu šajā direktīvā ir paredzēti pasākumi, lai noteiktu un izvirzītu mērķus gaisa kvalitātei, novēršot, nepieļaujot vai mazinot kaitīgu iedarbību uz cilvēku veselību un vidi kopumā. Šajā kontekstā šīs direktīvas 13. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts – dalībvalstis nodrošina to, ka arī SO
koncentrācija gaisā to zonās un aglomerācijās kopumā nepārsniedz minētās direktīvas XI pielikumā noteiktos robežlielumus (spriedums, 2022. gada 12. maijs, Komisija/Bulgārija (Robežlielumi – SO2),
C‑730/19
, nav publicēts,
EU:C:2022:382
,
62.
punkts).
Turklāt Tiesa jau ir norādījusi, ka Direktīvas 2008/50 23. pants izveido tiešu saikni starp šīs direktīvas 13. panta 1. punktā un XI pielikumā noteikto SO
robežlielumu pārsniegšanu, no vienas puses, un gaisa kvalitātes uzlabošanas plānu izstrādi, no otras puses (spriedums, 2022. gada 12. maijs, Komisija/Bulgārija (Robežlielumi – SO2),
C‑730/19
, nav publicēts,
EU:C:2022:382
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra). Kā izriet no Direktīvas 2008/50 23. panta 1. punkta pirmās daļas, šāds plāns ir jāpieņem, ja noteiktā zonā vai aglomerācijā tiek konstatēta šāda pārsniegšana.
Attiecībā uz šo plānu izstrādāšanu Tiesa ir precizējusi – no Direktīvas 2008/50 23. panta 1. punkta otrās daļas izriet, ka, lai gan dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, nosakot veicamos pasākumus, tiem katrā ziņā ir jābūt tādiem, lai attiecīgajai piesārņojošai vielai noteikto robežlielumu pārsniegšanas periods būtu pēc iespējas īsāks (spriedums, 2022. gada 12. maijs, Komisija/Bulgārija (Robežlielumi – SO2),
C‑730/19
, nav publicēts,
EU:C:2022:382
,
132.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā jānorāda – nesen Tiesa ir konstatējusi, ka Bulgārijas Republika kopš 2007. gada zonā BG 0006 (Bulgārijas dienvidaustrumi), kur atrodas Galabovas pašvaldība un elektrostacija
Maritsa iztok 2
, nav izpildījusi Direktīvas 2008/50 13. un 23. pantā paredzētos pienākumus, jo ir pārsniegti SO
gaisa kvalitātes robežlielumi un nav izstrādāti pietiekami gaisa kvalitātes plāni (spriedums, 2022. gada 12. maijs, Komisija/Bulgārija (Robežlielumi – SO2),
C‑730/19
, nav publicēts,
EU:C:2022:382
,
21.
,
23.
,
29.
un
149.
punkts).
Attiecībā uz saikni, kas var pastāvēt starp Direktīvu 2008/50 un Direktīvu 2010/75, vispirms jāuzsver, ka Direktīvas 2008/50 18. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka pienācīgi jāņem vērā pēdējā minētajā direktīvā paredzētie gaisa kvalitātes mērķi, ja atļaujas tiek piešķirtas rūpnieciskajām darbībām saskaņā ar Direktīvu 2008/1, kas pašlaik ir aizstāta ar Direktīvu 2010/75, ar kuru patlaban ir pārstrādātas dažādas direktīvas, kas līdz tam bija piemērojamas šajā jomā.
Runājot par Direktīvu 2010/75, jāatgādina, ka konkrētai iekārtai, kāda ir pamatlietā aplūkotā spēkstacija, piemērojamo emisijas robežlielumu konkrēta noteikšana ir reglamentēta šajā direktīvā, it īpaši tās 15. panta 3. punktā, saskaņā ar kuru kompetentā iestāde nosaka emisiju robežlielumus, kas nodrošina, ka emisijas parastos ekspluatācijas apstākļos nepārsniedz ar LPTP saistītos emisiju līmeņus, kuri aprakstīti lēmumos par šīs direktīvas 13. panta 5. punktā minētajiem secinājumiem par LPTP.
Atkāpjoties no Direktīvas 2010/75 15. panta 3. punkta, tās 15. panta 4. punktā kompetentajai iestādei ir atļauts noteikt mazāk stingrus emisijas robežlielumus, ja ar LPTP saistīto emisiju līmeņu iegūšana izraisītu nesamērīgu izmaksu pieaugumu salīdzinājumā ar videi sniegto labumu šīs iekārtas atrašanās vietas vai tās tehnisko īpašību dēļ.
Tomēr no šī 15. panta 4. punkta izriet, ka šādu atkāpi var piešķirt, tikai ievērojot citus šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus, un ka šādas piešķiršanas iespēja turklāt neskar Direktīvas 2010/75 18. pantu.
Tādējādi, pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkta ceturto daļu kompetentā iestāde katrā ziņā nodrošina, ka atkāpes piešķiršana nerada “ievērojamu piesārņojumu” un “augsts vides aizsardzības līmenis” tiek sasniegts “kopumā”.
Tātad Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punktā paredzētā atkāpe nav piemērojama visos tajos gadījumos, kad vispārējo emisijas robežlielumu ievērošana rada nesamērīgas izmaksas iekārtas operatoram. Šo atkāpi var piemērot tikai tad, ja mazāk stingrie emisiju robežlielumi nerada “ievērojamu piesārņojumu” un, neraugoties uz šo atkāpi, “kopumā tiek sasniegts augsts vides aizsardzības līmenis”.
Pirmkārt, attiecībā uz nosacījumu par ievērojama piesārņojuma neesamību jānorāda, ka, ņemot vērā, no vienas puses, Direktīvas 2010/75 3. panta 2. punktā ietverto jēdziena “piesārņojums” definīciju, kas tostarp attiecas uz tādu vielu emisiju gaisā, kuras var radīt kaitējumu cilvēku veselībai vai vides kvalitātei, un, no otras puses, Direktīvas 2008/50 saturu, kurā ir ietverti gaisa kvalitātes robežlielumi attiecībā uz SO
, ikviena šīs vielas nonākšana gaisā ir piesārņojums Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkta ceturtās daļas izpratnē.
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 41. punkta, ir skaidrs, ka Direktīvā 2008/50 paredzētie gaisa kvalitātes robežlielumi attiecībā uz SO
ir jāuzskata par pārsniegtiem pamatlietā aplūkotās elektrostacijas ietekmes zonā.
Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 57. punktā, šāds gaisa kvalitātes robežlielumu pārsniegums attiecībā uz SO
nevar tikt uzskatīts par nenozīmīgu piesārņojumu, bet gan obligāti ir jāuzskata par “ievērojamu piesārņojumu” Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkta ceturtās daļas izpratnē, ņemot vērā gan Direktīvas 2008/50 mērķus, kas atgādināti šī sprieduma 38. punktā, gan arī to, ka Eiropas Savienības likumdevējs turklāt attiecībā uz SO
nav paredzējis iespēju pagarināt termiņu, kurā ir jāievēro gaisa kvalitātes robežlielumi.
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punktā paredzētās atkāpes piešķiršanas ierobežojumu, paredzot prasību nodrošināt “augstu vides aizsardzības līmeni kopumā”, ir jānorāda, ka ar Direktīvā 2008/50 paredzētajiem noteikumiem ir konkretizēti Savienības pienākumi vides aizsardzības un sabiedrības veselības aizsardzības jomā, kas tostarp izriet no LES 3. panta 3. punkta un no LESD 191. panta 1. un 2. punkta, saskaņā ar kuriem Savienības politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību, ievērojot dažādu Savienības reģionu stāvokļa atšķirības, un tā tostarp pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principiem (spriedums, 2019. gada 26. jūnijs, Craeynest u.c.,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
,
33.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tātad atkāpi nevar piešķirt, pamatojoties uz Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punktu, ja tā var veicināt Direktīvā 2008/50 attiecībā uz SO
noteikto gaisa kvalitātes robežlielumu pārsniegšanu.
Šajā ziņā turklāt jāprecizē, ka saskaņā ar piesardzības principu, ja nav skaidrības par to, vai mazāk stingri emisijas robežlielumi izraisa “ievērojamu piesārņojumu” Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkta ceturtās daļas izpratnē, atkāpi nevar piešķirt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. oktobris, Luonnonsuojeluyhdistys Tapiola,
C‑674/17
,
EU:C:2019:851
,
66.
punkts).
Šajā pašā kontekstā atkāpes piešķiršanai saskaņā ar Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punktu ir nepieciešams visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus piesārņojošo vielu avotus un to kumulatīvo iedarbību, lai nodrošinātu, ka – pat ja tiek piešķirta atkāpe vienam no avotiem – to emisiju summa nekādā veidā neizraisa Direktīvā 2008/50 noteikto gaisa kvalitātes robežlielumu pārsniegšanu.
Otrām kārtām, jāatgādina, ka Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punktā paredzētā atkāpe neietekmē šīs direktīvas 18. panta piemērošanu. Šajā 18. pantā ir paredzēts, ka gadījumos, kad vides kvalitātes standarts nosaka nepieciešamību izvirzīt stingrākus nosacījumus nekā tie, ko iespējams nodrošināt ar labākajiem pieejamiem tehniskajiem paņēmieniem, atļaujās iekļauj papildu nosacījumus, neierobežojot citus pasākumus, kurus var veikt vides kvalitātes standartu izpildei.
Direktīvas 2010/75 3. panta 6. punktā “vides kvalitātes standarts” ir definēts kā to prasību kopums, kuras saskaņā ar Savienības tiesību aktiem attiecīgajā laikā jāievēro konkrētajā vidē vai attiecīgā tās daļā.
Kā izriet no Tiesas judikatūras, šādi standarti attiecas uz konkrētām kvalitatīva rakstura prasībām attiecībā uz piesārņojošo vielu koncentrāciju, kas attiecīgajā brīdī ir jāizpilda šajā konkrētajā vidē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 26. maijs, Stichting Natuur en Milieu u.c., no
C‑165/09 līdz C‑167/09
,
EU:C:2011:348
,
62.
punkts).
Kā uzsvērts šī sprieduma 42. punktā, tāpat ir jāatgādina – Direktīvas 2008/50 18. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka ir pienācīgi jāņem vērā šajā direktīvā paredzētie apkārtējā gaisa kvalitātes mērķi, ja atļaujas tiek piešķirtas tādām rūpnieciskajām darbībām, uz kurām attiecas Direktīva 2010/75.
Ņemot vērā iepriekš minēto un kā secinājumu 82. un nākamajos punktos ir norādījusi ģenerāladvokāte, jāuzskata, ka Direktīvas 2008/50 13. pantā un XI pielikumā noteiktie gaisa kvalitātes robežlielumi attiecībā uz dažām piesārņojošām vielām ir šādi “vides kvalitātes standarti” Direktīvas 2010/75 18. panta izpratnē.
Proti, gaisa kvalitātes robežlielumi principā ir jāievēro jebkurā laikā un jebkurā vietā Savienībā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 30. aprīlis, Komisija/Rumānija (PM10 robežvērtību pārsniegšana),
C‑638/18
, nav publicēts,
EU:C:2020:334
,
73.
un
74.
punkts, un 2020. gada 10. novembris, Komisija/Itālija (Robežlielumi – PM10),
C‑644/18
,
EU:C:2020:895
,
96.
un
97.
punkts).
Tas, ka “vides kvalitātes standartu” definīcijā ir atsauce uz virkni prasību, kurām ir jāatbilst tikai “noteiktā brīdī”, neizslēdz to, ka gaisa kvalitātes robežlielumi, kas ir jāievēro pastāvīgi, tiek iekļauti šajā definīcijā. Proti, lai gan minētā definīcija ļauj iekļaut prasības, kuras nav jāievēro pastāvīgi, pastāvīgas prasības
a fortiori
ir “vides kvalitātes standarti” šīs pašas definīcijas izpratnē, jo tie ir derīgi jebkurā brīdī.
Tādējādi Direktīvas 2010/75 18. pantā ir apstiprināta šīs direktīvas 15. panta 4. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru kompetentajai iestādei ir jāizvērtē, vai mazāk stingru emisijas robežlielumu noteikšana gaisu piesārņojošām vielām no konkrētas iekārtas izraisītu to, ka tiek pārsniegti gaisa kvalitātes robežlielumi, kas noteikti attiecībā uz šādu piesārņojuma avotu koncentrācijām attiecīgajā zonā vai aglomerācijā atbilstoši Direktīvas 2008/50 13. pantam, un, pieņemot, ka tas tā ir, jāatturas no atkāpes piešķiršanas, kas apdraudētu vides kvalitātes standartu ievērošanu.
Trešām kārtām, vēl jāprecizē, ka tad, ja konkrētas iekārtas ietekmes zonā gaisa kvalitātes robežlielumi ir pārsniegti, iespējama šādas atkāpes no emisijas robežlielumiem piešķiršana var notikt, tikai ievērojot to gaisa kvalitātes plānu prasības Direktīvas 2008/50 23. panta izpratnē, kuriem bija jābūt izveidotiem saistībā ar šādu pārsniegšanu.
Pirmkārt, ņemot vērā šī sprieduma 40. punktā atgādināto un kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 67. punktā, lai gan dalībvalstis var brīvi organizēt savu iestāžu kompetenci, paredzot, ka attiecīgais gaisa kvalitātes plāns izriet no dažādiem dažādu iestāžu pieņemtiem aktiem, tām tomēr ir jāpārliecinās, ka ar šiem aktiem kopumā tiek ievērotas Direktīvas 2008/50 23. panta prasības un ka tie kopumā sasniedz mērķi nodrošināt atbilstību gaisa kvalitātes robežlielumiem.
Otrkārt, kā izriet no šī sprieduma 46.–50. punkta, atkāpe no emisijas robežlielumiem nevar tikt piešķirta saskaņā ar Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkta ceturto daļu, ja tā var veicināt “ievērojamu piesārņojumu” šīs tiesību normas izpratnē un it īpaši saskaņā ar Direktīvu 2008/50 noteikto gaisa kvalitātes robežlielumu pārsniegšanu attiecībā uz SO
. Gaisa kvalitātes plānos noteikto prasību mērķis tieši ir cīnīties pret šādu pārsniegšanu, nodrošinot, ka pārsniegšanas periods ir pēc iespējas īsāks.
Tātad iestādei, kam ir kompetence piešķirt šādu atkāpi, ir arī jāatturas noteikt mazāk stingrus emisijas robežlielumus piesārņojošām vielām no iekārtas, ja šāda atkāpe būtu pretrunā atbilstoši Direktīvas 2008/50 23. pantam gaisa kvalitātes plānā, kas pieņemts attiecīgajā zonā vai aglomerācijā, noteiktajiem pasākumiem, it īpaši tiem, kuros, kā tas ir šajā gadījumā, ir noteikts, ka tiek ievērots sēra atdalīšanas līmenis, un tiktu apdraudēta mērķa nodrošināt, ka robežlielumu pārsniegšanas laikposms ir pēc iespējas īsāks, sasniegšana.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 2010/75 15. panta 4. punkts kopsakarā ar tās 18. pantu, kā arī ar Direktīvas 2008/50 13. un 23. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka, izvērtējot pieteikumu par atkāpi saskaņā ar šo 15. panta 4. punktu, kompetentajai iestādei, ņemot vērā visus attiecīgos zinātniskos datus par piesārņojumu, tostarp kumulatīvo ietekmi ar citiem attiecīgās piesārņojošās vielas avotiem, kā arī pasākumus, kas paredzēti attiecīgajā gaisa kvalitātes plānā, kurš atbilstoši Direktīvas 2008/50 23. pantam izstrādāts attiecīgajai zonai vai aglomerācijai, ir jāatsaka šāda atkāpe, ja tā varētu veicināt saskaņā ar Direktīvas 2008/50 13. pantu noteikto gaisa kvalitātes standartu pārsniegšanu vai varētu būt pretrunā minētajā plānā paredzētajiem pasākumiem, lai nodrošinātu atbilstību šiem standartiem un pēc iespējas īsāku to pārsniegšanas periodu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/75/ES (2010. gada 24. novembris) par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) 15. panta 4. punkts kopsakarā ar tās 18. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai 13. un 23. pantu

ir jāinterpretē tādējādi, ka,

izvērtējot pieteikumu par atkāpi saskaņā ar šo 15. panta 4. punktu, kompetentajai iestādei, ņemot vērā visus attiecīgos zinātniskos datus par piesārņojumu, tostarp kumulatīvo ietekmi ar citiem attiecīgās piesārņojošās vielas avotiem, kā arī pasākumus, kas paredzēti attiecīgajā gaisa kvalitātes plānā, kurš atbilstoši Direktīvas 2008/50 23. pantam izstrādāts attiecīgajai zonai vai aglomerācijai, ir jāatsaka šāda atkāpe, ja tā varētu veicināt saskaņā ar Direktīvas 2008/50 13. pantu noteikto gaisa kvalitātes standartu pārsniegšanu vai varētu būt pretrunā minētajā plānā paredzētajiem pasākumiem, lai nodrošinātu atbilstību šiem standartiem un pēc iespējas īsāku to pārsniegšanas periodu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.