CELEX: 62016TJ0640
Konkurrence
karteller
varmestabilisatorer
afgørelse, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF
afgørelse, der ændrer den oprindelige beslutning
annullationssøgsmål
søgsmålsinteresse
antagelse til realitetsbehandling
bøder
loft på 10%
koncern
ligebehandling

Tvistens baggrund
Sagsøgeren, GEA Group AG, er resultatet af en fusion mellem Metallgesellschaft AG (herefter »MG«) og et andet selskab, som fandt sted i 2005. MG var et holdingselskab, der før 2000 direkte eller gennem datterselskaber ejede Chemson Gesellschaft für Polymer-Additive mbH (herefter »OCG«) og Polymer-Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (herefter »OCA«).
Den 17. maj 2000 solgte MG OCG, hvis navn blev ændret til Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (herefter »ACW«).
Efter OCA’s opløsning i maj 2000 blev dette selskabs aktiviteter overtaget af et selskab, der fra den 30. august 2000 benævnes Chemson Polymer-Additive AG (herefter »CPA«), og som nu ikke længere tilhører den koncern, hvori sagsøgeren var holdingselskab.
Sag T-45/10
Ved sin beslutning K(2009) 8682 endelig af 11. november 2009 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/38589 – Varmestabilisatorer) (herefter »beslutningen fra 2009«) fastslog Kommissionen, at et bestemt antal virksomheder havde overtrådt artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) ved at have deltaget i to komplekser af konkurrencebegrænsende aftaler og former for samordnet praksis, der dækkede hele EØS-området, og som vedrørte dels sektoren for tinstabilisatorer, dels sektoren for epoxideret sojaolie og estere (herefter »ESBO/estere-sektoren«).
I henhold til artikel 1, stk. 2, litra k), i beslutningen fra 2009 blev sagsøgeren holdt ansvarlig for overtrædelser, som blev begået på markedet for ESBO/estere-sektoren mellem den 11. september 1991 og den 17. maj 2000.
Sagsøgeren blev fundet ansvarlig for hele overtrædelsesperioden i sin egenskab af MG’s efterfølger for de overtrædelser, som OCG havde begået mellem den 11. september 1991 og den 17. maj 2000, og de overtrædelser, som OCA havde begået mellem den 13. marts 1997 og den 17. maj 2000.
Endvidere blev ACW i sin egenskab af OCG’s efterfølger pålagt sanktioner dels for den overtrædelse, som OCG havde begået under hele overtrædelsesperioden, dvs. mellem den 11. september 1991 og den 17. maj 2000, dels for den overtrædelse, som OCA havde begået mellem den 30. september 1999 og den 17. maj 2000, hvor OCG ejede 100% af aktierne i OCA.
CPA blev i sin egenskab af OCA’s efterfølger pålagt sanktioner dels for den overtrædelse, som OCA havde begået mellem den 13. marts 1997 og den 17. maj 2000, dels for den overtrædelse, som OCG havde begået mellem den 30. september 1995 og den 30. september 1999, hvor OCA ejede 100% af aktierne i OCG. Artikel 2, stk. 2, i beslutningen fra 2009 har følgende ordlyd:
»For overtrædelsen/overtrædelserne [i sektoren for ESBO/estere] pålægges følgende bøder:
[…]
31)
[Sagsøgeren], [ACW] og [CPA] hæfter solidarisk […] for et beløb på 1913971 [EUR]
32)
[Sagsøgeren] og [ACW] hæfter solidarisk […] for et beløb på 1432229 [EUR]
[…]«
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. januar 2010 anlagde sagsøgeren et søgsmål til prøvelse af beslutningen fra 2009.
Ved dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-45/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:507
), frifandt Retten Kommissionen i det af sagsøgeren anlagte søgsmål.
Sag T-189/10
Den 15. december 2009 henledte ACW Europa-Kommissionens opmærksomhed på, at den bøde, som ACW var blevet pålagt i beslutningen fra 2009, oversteg det tilladte loft på 10% af selskabets omsætning (herefter »loftet på 10%«), som er fastsat i artikel 23, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i […] artikel 81 [EF] og 82 [EF] (
EFT 2003, L 1, s. 1
).
Som følge af, at den bøde, som ACW var blevet pålagt, oversteg loftet på 10%, vedtog Kommissionen den 8. februar 2010 afgørelse K(2010) 727 endelig om ændring af [beslutningen fra 2009] (herefter »afgørelsen fra 2010«).
I afgørelsen fra 2010 fastslog Kommissionen, at den bøde, som ACW var blevet pålagt solidarisk med dels sagsøgeren og CPA, dels sagsøgeren, oversteg loftet på 10%, således at beslutningen fra 2009 måtte ændres (jf. anden betragtning til afgørelsen fra 2010).
I afgørelsen præciserede Kommissionen ligeledes, at den bøde, som sagsøgeren og CPA var blevet pålagt, skulle forblive uændret, men at den bøde, som ACW var blevet pålagt, skulle nedsættes, og at afgørelsen fra 2010 ikke havde nogen betydning for de øvrige adressater for beslutningen fra 2009.
Artikel 1 i afgørelsen fra 2010 ændrede artikel 2, stk. 2, i beslutningen fra 2009 som følger:
»Artikel 2, [nr.] 31), affattes således:
»31.a)
[Sagsøgeren], [ACW] og [CPA] hæfter [solidarisk] for et beløb på 1086129 [EUR].
31.b)
[Sagsøgeren] og [CPA] hæfter [solidarisk] for et beløb på 827842 [EUR].«
Artikel 2, [nr.] 32), affattes således:
»32)
[Sagsøgeren] er ansvarlig for et beløb på 1432229 [EUR].««
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. april 2010 anlagde sagsøgeren et søgsmål til prøvelse af afgørelsen fra 2010 med en subsidiær påstand om ændring af størrelsen af den bøde, som selskabet var blevet pålagt.
Ved dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-189/10
,
EU:T:2015:504
), annullerede Retten afgørelsen fra 2010 for så vidt angik sagsøgeren. Retten fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar ved at vedtage afgørelsen fra 2010 uden først at have hørt sagsøgeren.
Den anfægtede afgørelse
Ved skrivelse af 5. februar 2016 oplyste Kommissionen sagsøgeren om, at den havde til hensigt at vedtage en ny afgørelse, og den opfordrede ACW, CPA og sagsøgeren til at fremsætte deres skriftlige bemærkninger.
Sagsøgeren fremsendte sine bemærkninger til Kommissionen den 24. marts 2016.
Ved skrivelse af 2. maj 2016 besvarede Kommissionen sagsøgerens bemærkninger.
Den 29. juni 2016 vedtog Kommissionen afgørelse (2016) 3920 final om ændring af beslutningen fra 2009 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Den anfægtede afgørelses artikel 1 gengiver ordret den ordlyd af artikel 1 i afgørelsen fra 2010, der er anført ovenfor i præmis 15, og som ændrede artikel 2, stk. 2, i beslutningen fra 2009.
Den anfægtede afgørelses artikel 2 fastsætter bødernes forfaldsdato til den 10. maj 2010.
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. september 2016 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål.
Som bilag til stævningen har sagsøgeren vedlagt Kommissionens bemærkninger af 18. marts 2013 som svar på Rettens spørgsmål om den eventuelle forening af sagerne T-45/10 og T-189/10 i procedurerne vedrørende disse to sager (herefter »bilag A.9«).
Den 22. september 2016 har Retten vedtaget en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse med henblik på at spørge sagsøgeren, om dette selskab har indhentet tilladelse fra Kommissionen til at fremlægge bilag A.9.
Den 27. september 2016 har sagsøgeren meddelt Retten, at selskabet ikke har anmodet Kommissionen om dennes samtykke med henblik på fremlæggelsen af bilag A.9.
Ved afgørelse af 28. september 2016 har formanden for Rettens Femte Afdeling besluttet ikke at fjerne bilag A.9 til stævningen fra sagens akter, for det første fordi det pågældende dokument hidrører fra en tidligere procedure i sag T-189/10 mellem de samme hovedparter, for det andet fordi sag T-640/16 var forbundet med sagerne T-45/10 og T-189/10, for så vidt som den anfægtede afgørelse i den nærværende sag efterfulgte annullationen af afgørelsen fra 2010 i sag T-189/10, og for det tredje fordi bilag A.9 vedrørte Kommissionens svar på en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, der blev vedtaget af Retten i sagerne T-45/10 og T-189/10.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 1. februar 2018.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt annulleres den anfægtede afgørelse.
–
Subsidiært nedsættes bøden, og der fastsættes en ny forfaldsdato efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse for betaling af bøden og for, hvornår morarenterne skal påløbe.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt afvises søgsmålet.
–
Subsidiært frifindes Kommissionen.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Sagsøgeren har med sit søgsmål nedlagt en principal påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og en subsidiær påstand om ændring af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt.
Kommissionen har i svarskriftet gjort gældende, at søgsmålet skal afvises.
Idet sagsøgeren har nedlagt en principal påstand om annullation af den anfægtede afgørelse, er det kun såfremt denne påstand forkastes, at sagsøgerens subsidiære påstand om nedsættelse af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt, skal undersøges.
Formaliteten
Ifølge Kommissionen har sagsøgeren ingen interesse i at kræve den anfægtede afgørelse annulleret.
Kommissionen har for det første fremhævet, at den i den anfægtede afgørelse ikke konstaterede nogen ny overtrædelse, som kunne tilskrives sagsøgeren, og ikke ændrede størrelsen af den bøde, som sagsøgeren var blevet pålagt ved beslutningen fra 2009, som blev endelig i forhold til sagsøgeren efter dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-45/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:507
).
Ifølge Kommissionen ville det således ikke skabe nogen fordele for sagsøgeren, hvis den anfægtede afgørelse blev annulleret, for så vidt som sagsøgeren under alle omstændigheder skal betale den bøde, som sagsøgeren er skyldig i henhold til beslutningen fra 2009.
Kommissionen har endvidere anført, at det, henset til dom af 6. oktober 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción mod Kommissionen (
T-250/12
,
EU:T:2015:749
, præmis
og
), kun kunne forholde sig anderledes, hvis sagsøgeren ud over bøden havde kunnet anfægte sin deltagelse i overtrædelsen.
Den bøde, som er pålagt ACW og CPA in solidum med sagsøgeren, kan endvidere ikke ændres, for så vidt som den er et resultat af afgørelsen fra 2010, som også er blevet endelig i forhold til ACW og CPA.
Kommissionen har fremhævet, at sagsøgeren ikke kan kræve, at ACW og CPA skal pålægges et større ansvar eller et ansvar, som er forskelligt fra det, der blev fastsat ved afgørelsen fra 2010, med henblik på at dække de beløb, som fortsat skal betales i henhold til beslutningen fra 2009.
Sagsøgeren har for sin del gjort gældende, at selskabet, idet det er adressat for den anfægtede afgørelse, har søgsmålskompetence.
Endvidere har sagsøgeren anført, at selskabet også har søgsmålskompetence, for så vidt som en annullation af den anfægtede afgørelse forpligter Kommissionen til at tilbagebetale den bøde, som sagsøgeren har betalt den 22. juli 2016.
For så vidt angår de argumenter, som Kommissionen har fremført vedrørende afvisning af søgsmålet, er sagsøgeren af den opfattelse, at dette ræsonnement er forkert. For det første hviler det på en forudsætning om, at beslutningen fra 2009 udgør et retsgrundlag for inddrivelse af bøden.
Kommissionens vedtagelse af den anfægtede afgørelse kan ifølge sagsøgeren imidlertid kun forklares med den omstændighed, at afgørelsen fra 2010, som »erstattede« beslutningen fra 2009, blev annulleret ved dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-189/10
,
EU:T:2015:504
).
Kommissionen bør også vedtage en ny materiel afgørelse i forhold til sagsøgeren med henblik på at opnå et retsgrundlag for at kunne pålægge sagsøgeren en bøde.
Enhver henvisning til beslutningen fra 2009 kan derfor ikke påvirke søgsmålets antagelse til realitetsbehandling.
For det andet har sagsøgeren anført, at såfremt det fastslås, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, skulle dette ligeledes have været fastslået i sag T-189/10, for så vidt som Retten var forpligtet til af egen drift at undersøge, om det nævnte søgsmål kunne antages til realitetsbehandling. Eftersom Retten ikke gjorde dette, kan det ikke antages, at nærværende søgsmål skal afvises fra realitetsbehandling.
For det tredje har sagsøgeren anført, at selskabet har en interesse i, at Retten tager stilling til konklusionen i beslutningen fra 2009, som blev erstattet ved afgørelsen fra 2010 og gentaget i den anfægtede afgørelse, idet Retten i sag T-45/10 ikke kunne tage stilling til fastsættelsen af selskabernes samlede og solidariske ansvar, som var nævnt i konklusionen i beslutningen fra 2009, og særligt ikke efter annullationen af afgørelsen fra 2010.
For det fjerde ville en annullation af den anfægtede afgørelse dels forpligte Kommissionen til på ny at fastsætte sagsøgerens samlede og solidariske ansvar med henblik på at nå til en »bedre« fordeling af bøden, dels udgøre et grundlag for anlæggelse af et erstatningssøgsmål ved Retten.
For det femte har sagsøgeren fremhævet, at hensigten med søgsmålet ikke alene er at anfægte den »nye fordeling af ansvaret«, men ligeledes bødepålæggelsen med hensyn til sagsøgeren såvel som den procedure, som førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse og fastsættelsen af, hvornår bøderne skulle betales.
I denne henseende skal det indledningsvis bemærkes, at Kommissionen med henblik på vurderingen af, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, ikke har anfægtet den omstændighed, at sagsøgeren har søgsmålskompetence, hvilket under alle omstændigheder ikke for alvor kan diskuteres, eftersom den anfægtede afgørelse er rettet til sagsøgeren.
Derimod har Kommissionen gjort gældende, at sagsøgeren savner retlig interesse.
Ifølge fast retspraksis kan et annullationssøgsmål, der er anlagt af en fysisk eller juridisk person, kun antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres, idet en sådan interesse forudsætter, at en annullation af retsakten med sit resultat kan tilføre den part, der har anlagt søgsmålet, en fordel (jf. dom af 13.7.2000, Parlamentet mod Richard,
C-174/99 P
,
EU:C:2000:412
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, af 10.9.2009, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen,
C-97/08 P
,
EU:C:2009:536
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 28.9.2004, MCI mod Kommissionen,
T-310/00
,
EU:T:2004:275
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Med henblik på at vurdere, hvorvidt sagsøgeren i den foreliggende sag har en interesse i, at den anfægtede afgørelse annulleres, skal det først bemærkes, at sagsøgeren i henhold til artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009 blev pålagt at betale dels en bøde på 1913971 EUR solidarisk med ACW og CPA, dels en bøde på 1432229 solidarisk med ACW.
Formålet med bøderne var at pålægge sanktioner for den overtrædelse, som var blevet begået dels af den virksomhed, i EU-konkurrencerettens forstand, der udgjordes af sagsøgeren, ACW og CPA, mellem den 30. september 1995 og den 17. maj 2000, dels af den virksomhed, i EU-konkurrencerettens forstand, der udgjordes af sagsøgeren og ACW mellem den 11. september 1991 og den 29. september 1995.
Som følge af, at den i beslutningen fra 2009 anførte forpligtelse til betaling af bøden var solidarisk, er det derfor ubestridt, at Kommissionen med rette kunne kræve, at sagsøgeren i henhold til artikel 2, nr. 31), i beslutningen fra 2009 betalte en bøde på 1913971 EUR og i henhold til samme beslutnings artikel 2, nr. 32), betalte et beløb på 1432229 EUR.
Når en bøde er blevet pålagt solidarisk, kan Kommissionen således opkræve hver meddebitor betaling af hele det skyldige beløb.
Afgørelsen fra 2010 ændrede ikke rækkevidden af denne forpligtelse med hensyn til sagsøgeren.
Med afgørelsen fra 2010 havde Kommissionen alene til hensigt at rette en fejl vedrørende anvendelsen af loftet på 10% i forhold til ACW, hvilket den var forpligtet til i henhold til artikel 23, stk. 2, forordning nr. 1/2003.
Med afgørelsen fra 2010 anvendte Kommissionen med henblik herpå loftet på 10% på det samlede bødebeløb, som var blevet pålagt ACW, og den nedsatte dermed beløbet til 1086129 EUR.
For at gennemføre nedsættelsen tilskrev Kommissionen hele dette beløb den bøde, som ACW var blevet pålagt solidarisk for den overtrædelse, som sagsøgeren, ACW og CPA havde deltaget i mellem den 30. september 1995 og den 17. maj 2000, idet det alene var sagsøgeren og CPA som skulle hæfte solidarisk for resten af bøden, dvs. 827842 EUR [artikel 2, nr. 31), litra a) og b), i beslutningen fra 2009, som ændret ved afgørelsen fra 2010].
Endvidere idømte Kommissionen alene sagsøgeren en bøde på 1432229 EUR for den overtrædelse, som sagsøgeren og ACW havde deltaget i mellem den 11. september 1991 og den 29. september 1995, eftersom det samlede beløb, som ACW skulle betale efter anvendelsen af loftet på 10%, allerede var omfattet af den første bøde [artikel 2, nr. 32), i beslutningen fra 2009, som ændret ved afgørelsen fra 2010].
Sagsøgeren skulle derfor under alle omstændigheder betale Kommissionen beløb, som var fuldstændig identiske med dem, som sagsøgeren oprindeligt var blevet pålagt at betale i henhold til beslutningen fra 2009.
I afgørelsen fra 2010 blev der derimod ændret på fastsættelsen af sagsøgerens, ACW’s og CPA’s ydre hæftelsesansvar for hver af bøderne. Hvad angår den første af disse bøder hæfter ACW og CPA nu kun solidarisk med sagsøgeren for 1086129 EUR, og alene CPA hæfter solidarisk med sagsøgeren for det resterende beløb på 827842 EUR. Hvad angår den anden bøde er sagsøgeren blevet den eneste, som hæfter for denne, dvs. for 1432229 EUR.
Det bemærkes endvidere, at sagsøgeren anlagde søgsmål først til prøvelse af beslutningen fra 2009, som blev registreret med sagsnummer T-45/10, og derefter til prøvelse af afgørelsen fra 2010, som blev registreret med sagsnummer T-189/10. Ved to selvstændige domme, som blev afsagt samme dag, frifandt Retten Kommissionen i det første søgsmål og annullerede afgørelsen fra 2010, idet den tiltrådte anbringendet om, at sagsøgerens ret til forsvar var blevet tilsidesat.
Selv om Rettens frifindelse af Kommissionen i det af sagsøgeren anlagte søgsmål ved dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-45/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:507
), idet der ikke blev iværksat appel til prøvelse af denne dom, som Kommissionen har gjort gældende, bevirkede, at Kommissionens vurderinger af det ansvar, som kunne tilskrives sagsøgeren som følge af, at selskabet under overtrædelsen tilhørte én virksomhed, i EU-konkurrencerettens forstand, der bestod af ACW, CPA og sagsøgeren selv, blev endelige, kan dette imidlertid ikke være tilfældet for så vidt angår bestemmelsen af, at der skal hæftes solidarisk for de bøder, som disse selskaber skal betale i henhold til artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009. Denne sidste del af beslutningen fra 2009 blev således ændret ved afgørelsen fra 2010, efter at sagsøgeren anlagde søgsmålet i sag T-45/10.
Den omstændighed, at afgørelsen fra 2010 blev annulleret i sag T-189/10, bevirkede ganske vist i kraft af annullationens tilbagevirkende kraft, at den tilstand, som var gældende før denne afgørelse, blev genoprettet, og at den oprindelige affattelse af artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009 således igen blev gældende.
Efter denne annullation vedtog Kommissionen imidlertid den anfægtede afgørelse, hvis konklusion, som er fuldstændig identisk med konklusionen i afgørelsen fra 2010, igen ændrede artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009.
Selv om ACW og CPA ikke var parter i det søgsmål, som sagsøgeren anlagde til prøvelse af afgørelsen fra 2010, blev deres respektive retsstillinger ligesom sagsøgerens retsstilling, i modsætning til hvad Kommissionen har gjort gældende, berørt af annullationen af afgørelsen fra 2010.
Det skal således dels bemærkes, at domme om annullation har absolut retskraft i henhold til EU-retten (dom af 14.9.1999, Kommissionen mod AssiDomän Kraft Products m.fl.,
C-310/97 P
,
EU:C:1999:407
, præmis
).
Dels er ACW’s og CPA’s retsstilling hvad angår de annullerede bestemmelser knyttet til sagsøgerens retsstilling, for så vidt som disse bestemmelser har til formål at fastlægge størrelsen af de bøder, som skal pålægges disse for de overtrædelser, som de hæfter for solidarisk, samt disse selskabers ydre hæftelsesansvar for disse bøder (jf. i denne retning og analogt dom af 10.4.2014, Kommissionen m.fl. mod Siemens Österreich m.fl.,
C-231/11 P – C-233/11 P
,
EU:C:2014:256
, præmis
-
).
Artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009, som ændret ved afgørelsen fra 2010, ændrede retsstillingen for sagsøgeren, ACW og CPA ved at fordele bødernes beløb på en anden måde, end de var fordelt i henhold til bestemmelserne i disses oprindelige affattelse.
Det samme gælder konklusionen i den anfægtede afgørelse, som ændrede artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009, til samme ordlyd som bestemmelserne i afgørelsen fra 2010.
I dom af 15. juli 2015, GEA Group Kommissionen (
T-189/10
,
EU:T:2015:504
), tog Retten endvidere alene stilling til, om sagsøgerens ret til forsvar var blevet tilsidesat, og ikke til den materielle lovlighed af afgørelsen fra 2010.
Selv om artikel 1 i afgørelsen fra 2010 og artikel 1 i den anfægtede afgørelse indeholder identiske bestemmelser, vil nærværende søgsmål kunne føre til en fordeling af beløbet af de i disse bestemmelser fastsatte bøder, som er mere fordelagtig for sagsøgeren.
Endvidere adskiller den anfægtede afgørelse sig fra afgørelsen fra 2010 ved at indsætte en artikel 2 om tidspunktet for, hvornår morarenterne skal påløbe, idet en annullation af denne artikel i sig selv vil kunne tilføre sagsøgeren en fordel.
Sagsøgeren har derfor interesse i at kræve den anfægtede afgørelse annulleret, og de påstande i stævningen, som vedrører dette, kan derfor antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Sagsøgeren har gjort fem anbringender gældende til støtte for søgsmålet.
Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af forældelsesreglerne. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 266 TEUF og af retten til forsvar. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1/2003. Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, og det femte anbringende vedrører en overskridelse af beføjelser og en manglende begrundelse.
Det fjerde anbringende skal undersøges først.
Det fjerde anbringende
Med det fjerde søgsmålsanbringende har sagsøgeren foreholdt Kommissionen, at denne tilsidesatte ligebehandlingsprincippet to gange.
For det første har sagsøgeren anført, at selskabet i henhold til beslutningen fra 2009 befandt sig i den samme situation som ACW med hensyn til overtrædelsesperioderne.
Sagsøgeren har anført, at anvendelsen af loftet på 10% til fordel for ACW fritog sidstnævnte fra sit ansvar for overtrædelsesperioden mellem den 11. september 1991 og den 29. september 1995.
Kommissionen skulle således også have ladet sagsøgeren være omfattet af den nedsættelse af bøden, som fulgte af anvendelsen af loftet på 10% på ACW, såfremt sagsøgeren ikke skal gøres til eneansvarlig for overtrædelsesperioden.
Sagsøgeren har ligeledes anført, at fordelingen af bødebeløbet i henhold til den anfægtede afgørelse kan påvirke den endelig fordeling af bødebeløbet ved de nationale retsinstanser til skade for sagsøgeren, for så vidt som selskabet ikke har mulighed for at anlægge et regressøgsmål med hensyn til det pågældende bødebeløb.
For det andet har sagsøgeren fremhævet, at selskabet ikke længere hæfter solidarisk med andre meddebitorer, for så vidt som Kommissionen med 100% nedsatte ACW’s andel i den bøde, som sagsøgeren og ACW hæftede solidarisk for, idet Kommissionen kun nedsatte ACW’s andel i den bøde, som sagsøgeren, ACW og CPA hæftede solidarisk for, med 43%.
Dette valg var fordelagtigt for CPA, eftersom dette selskab ikke skulle hæfte for en større andel af bødebeløbet, og dette i modsætning til sagsøgeren, som herved blev pålagt en større byrde som solidarisk hæftende meddebitor, men tillige som eneste debitor.
Sagsøgeren har anført, at Kommissionen var forpligtet til at anvende loftet på 10% forholdsmæssigt på de to bøder, dvs. den, som sagsøgeren blev pålagt solidarisk med ACW og CPA, og den, som sagsøgeren blev pålagt solidarisk med ACW.
Selv om denne fordeling ganske vist ikke var mulig, eftersom afgørelsen fra 2010 var blevet endelig i forhold til ACW og CPA, skulle Kommissionen ikke desto mindre have nedsat den bøde, som sagsøgeren var blevet pålagt.
I denne forbindelse har sagsøgeren præciseret, at denne fordeling ikke angår det solidariske hæftelsesansvar mellem meddebitorer, men hæftelsesansvaret mellem disse og Kommissionen.
Kommissionen har heroverfor for det første gjort gældende, at sagsøgerens ræsonnement er baseret på den forkerte antagelse, at ACW blev fritaget for sit ansvar for overtrædelsesperioden mellem den 11. september 1991 og den 29. september 1995.
Kommissionen har fremhævet, at den i den anfægtede afgørelse fastsatte det maksimale bødebeløb, som hvert selskab, der udgør én virksomhed i artikel 101 TEUF’s forstand, kan hæfte solidarisk for. Kommissionen har præciseret, at dette maksimale beløb på ingen måde udgør en særskilt bøde og ikke svarer til en given periode for deltagelse i overtrædelsen.
Kommissionen har ligeledes anført, at overtrædelsen blev begået af en virksomhed i artikel 101 TEUF’s forstand. Den bøde, som pålægges hvert selskab, der udgør én virksomhed i artikel 101 TEUF’s forstand, afspejler heller ikke disse selskabers deltagelse i overtrædelsen, men alene det maksimale beløb, som de i givet fald kan opkræves for virksomhedens – i artikel 101 TEUF’s forstand – deltagelse i overtrædelsen.
Endvidere har Kommissionen præciseret, at som følge af nedsættelsen af ACW’s solidariske ansvar er sagsøgeren ikke betalingspligtig med hensyn til en individuel bøde, men er alene betalingspligtig i forhold til Kommissionen med hensyn til den bøde, som sagsøgeren og ACW oprindeligt blev pålagt solidarisk.
For det andet har Kommissionen gjort gældende, at sagsøgeren ikke har redegjort for, hvordan en fordeling af bødebeløbet kunne have været mere fordelagtig.
Endelig har Kommissionen opfordret sagsøgeren til at anlægge et søgsmål ved de kompetente nationale retsinstanser, såfremt selskabet fastholder at være blevet pålagt en uforholdsmæssig stor andel af bøden hvad angår de solidarisk hæftende meddebitorers interne hæftelsesansvar.
I denne forbindelse bemærkes, at ligebehandlingsprincippet, som kræver, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke må behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet, er et grundlæggende princip i EU-retten, som er fastslået i artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (dom af 11.7.2014, Sasol m.fl. mod Kommissionen,
T-541/08
,
EU:T:2014:628
, præmis
).
I den foreliggende sag har sagsøgeren gjort gældende, at der foreligger to tilfælde af forskelsbehandling. For det første blev sagsøgerens situation behandlet forskelligt fra ACW’s situation, og for det andet blev sagsøgerens situation behandlet forskelligt fra CPA’s situation.
Hvad for det første angår forskelsbehandlingen i forhold til ACW har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet ligesom ACW skulle være blevet fritaget for sit ansvar som følge af, at loftet på 10% blev anvendt over for ACW.
Det skal imidlertid fremhæves, at anvendelsen af loftet på 10% med hensyn til ACW på ingen måde fritager ACW for selskabets ansvar for sin deltagelse i overtrædelsen.
Således var det alene den andel af bøden, som ACW og bl.a. sagsøgeren hæftede solidarisk for, der blev nedsat.
Desuden afspejler den bøde, som pålægges hvert selskab, der udgør én virksomhed i artikel 101 TEUF’s forstand, ikke disse selskabers deltagelse i overtrædelsen, men alene det maksimale beløb, som Kommissionen i givet fald kan opkræve dem for virksomhedens – i artikel 101 TEUF’s forstand – deltagelse i overtrædelsen.
Derfor kan det ikke konstateres, at der er sket forskelsbehandling mellem sagsøgeren og ACW.
Hvad for det andet angår forskelsbehandlingen i forhold til CPA har sagsøgeren gjort gældende, at ændringen i CPA’s, ACW’s og sagsøgerens solidariske hæftelsesansvar alene var fordelagtig for CPA, for så vidt som det alene er sagsøgeren, der hæfter for en del af den solidariske bøde.
Ifølge sagsøgeren kunne Kommissionen således have foretaget en anderledes fordeling mellem de solidarisk hæftende meddebitorer af nedsættelsen af den del af bøden, som ACW oprindeligt hæftede for.
I denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen i den foreliggende sag, for så vidt som der ved undersøgelsen af, om der er sket forskelsbehandling, ikke alene skal tages hensyn til den bøde, som ACW, CPA og sagsøgeren hæfter for solidarisk, men også til den bøde, som ACW og sagsøgeren hæfter for solidarisk, ikke opfyldte de forpligtelser, der følger af ligebehandlingsprincippet.
Dels befinder sagsøgeren og CPA sig således i en ensartet situation i den forstand, at de begge er selskaber, der sammen med ACW hæfter solidarisk for en bøde.
Dels kunne Kommissionen utvivlsomt have fastsat den del af bøden, som ACW og sagsøgeren fortsat hæftede solidarisk for, anderledes, med henblik på at begrænse den del af bøden, for hvilken sagsøgeren kunne være den eneste betalingspligtige.
Dette ville navnlig have været tilfældet, hvis Kommissionen havde fordelt nedsættelsen af ACW’s del af bøden forholdsmæssigt i begge de to omhandlede tilfælde af solidarisk hæftelsesansvar.
I dette tilfælde ville det samlede bødebeløb, som ACW ville skulle betale til Kommissionen, dels ikke overstige 10% af selskabets omsætning, dels ville denne nedsættelse blive fordelt på rimelig vis mellem den bøde, som blev pålagt ACW og sagsøgeren solidarisk, og den bøde, som blev pålagt sagsøgeren, ACW og CPA solidarisk.
Ved udelukkende at anvende den nedsættelse af bøden, som ACW blev indrømmet, på den bøde, som var blevet pålagt sagsøgeren, CPA og ACW solidarisk, tilsidesatte Kommissionen således ligebehandlingsprincippet uden at give en objektiv begrundelse herfor.
Det fjerde anbringende skal derfor tages til følge.
Selv om dette anbringende kan medføre en annullation af den anfægtede afgørelse i sin helhed, skal der af retsplejemæssige hensyn foretages en undersøgelse af det femte anbringende, der omhandler den anfægtede afgørelses artikel 2, og som vedrører en overskridelse af beføjelser og en manglende begrundelse samt de omhandlede bøders forfaldsdato.
Det femte anbringende
I forbindelse med det femte anbringende, der omfatter to led, har sagsøgeren anført, at den anfægtede afgørelses artikel 2, hvori bødernes forfaldsdato er fastsat til den 10. maj 2010, er behæftet med en overskridelse af beføjelser og en manglende begrundelse.
For det første er forpligtelsen til at betale bøderne senest den 10. maj 2010 efter sagsøgerens opfattelse retsstridig, eftersom der på dette tidspunkt ikke forelå noget retsgrundlag for en sådan forpligtelse, og idet sagsøgeren under alle omstændigheder umuligt kan opfylde en sådan frist, der er fastsat med tilbagevirkende kraft. For det andet har sagsøgeren anført, at afgørelsen er selvmodsigende, henset til tidligere praksis, og at Kommissionens begrundelse er ulogisk.
Kommissionen har for sin del bestridt denne argumentation. Ud over at den anfægtede afgørelse er tilstrækkeligt begrundet, er det i det væsentlige Kommissionens opfattelse, at sagsøgeren var forpligtet til at betale bøderne fra vedtagelsen af beslutningen fra 2009, og at fastsættelsen af bødernes forfaldsdato til tre måneder efter vedtagelsen af afgørelsen fra 2010 var til sagsøgerens fordel.
For så vidt angår det femte anbringendes første led, som i det væsentligste vedrører en overskridelse af beføjelser som følge af, at der ikke var grundlag for at fastsætte bødernes forfaldsdato til den 10. maj 2010, skal det for det første bemærkes, at de beføjelser, som Kommissionen råder over, ifølge fast retspraksis omfatter adgangen til at fastsætte bødens forfaldsdato og den dato, fra hvilken der påløber renter, samt den rentesats, der skal anvendes, og til at give anvisninger på, hvorledes afgørelsen skal opfyldes, ved eventuelt at stille krav om, at der stilles bankgaranti til sikkerhed for betaling af bødebeløbene og renter heraf, da den fordel, som virksomhederne ville kunne opnå ved for sen betaling af bøderne, dersom Kommissionen ikke havde disse beføjelser, således ville medføre en svækkelse af de sanktioner, som Kommissionen har truffet afgørelse om at anvende ved udførelsen af sin opgave, som er at påse, at konkurrencereglerne anvendes korrekt (jf. dom af 29.4.2015, Total og Elf Aquitaine mod Kommissionen,
T-470/11
,
EU:T:2015:241
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet bemærkes, at bestemmelserne i artikel 299 TEUF, hvorefter bl.a. Kommissionens retsakter, der indebærer en forpligtelse til at betale en pengeydelse, kan fuldbyrdes, finder anvendelse på afgørelser fra Kommissionen, hvorved der pålægges en bøde (jf. i denne retning kendelse af 12.3.2012, Universal mod Kommissionen,
T-42/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:122
, præmis
).
I den foreliggende sag skal det først bemærkes, at Kommissionen ifølge ordlyden af 23. betragtning til den anfægtede afgørelse for det første er af den opfattelse, at beslutningen fra 2009, som blev bekræftet ved dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-45/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:507
), fortsat udgør grundlaget for bøderne.
For det andet præciserede Kommissionen, at bøden i henhold til den skrivelse, hvorved afgørelsen fra 2010 blev meddelt, skulle betales senest tre måneder efter vedtagelsen af afgørelsen. Kommissionen er ligeledes implicit af den opfattelse, at der måtte fastsættes et sådant tidspunkt i den anfægtede afgørelse.
For det tredje anførte Kommissionen, at selv om sagsøgeren stillede bankgarantier frem til tidspunktet for annullation af afgørelsen fra 2010, erstattede sagsøgeren dog ikke, med virkning fra dette tidspunkt, disse garantier med nye garantier eller med en foreløbig betaling af den bøde, som skulle betales. Heraf udleder Kommissionen også, at sagsøgeren skal betale morarenter fra den dato, hvor der ikke længere er stillet nogen garanti for bøden, dvs. fra den 15. juli 2015, hvor dom GEA Group mod Kommissionen (
T-189/10
,
EU:T:2015:504
) blev afsagt.
Dernæst bemærkes for det første, at afgørelsen fra 2010 erstattede bestemmelserne i artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009, der fastsatte størrelsen af de bøder, som sagsøgeren, CPA og ACW var solidarisk ansvarlige for, med nye bestemmelser, der ændrede det samlede beløb for den bøde, som ACW skulle betale, og disse tre selskabers solidariske hæftelsesansvar.
På tidspunktet for ikrafttrædelsen og meddelelsen af afgørelsen fra 2010 var bestemmelserne i artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009 med andre ord ikke længere gældende i deres oprindelige affattelse, og de kunne ikke længere udgøre grundlaget for at fastsætte de omhandlede bøders forfaldsdato. Det er alene datoen for modtagelsen af meddelelsen om afgørelsen fra 2010, som fra da af udgjorde retsgrundlaget for forpligtelsen til at betale disse bøder, som kan være tidspunktet, hvorfra en sådan frist løber.
For det andet annullerede Retten ved dom af 15. juli 2015, GEA Group mod Kommissionen (
T-189/10
,
EU:T:2015:504
), afgørelsen fra 2010, for så vidt som den angik sagsøgeren, således at denne afgørelse, som sagsøgeren i det væsentlige har gjort gældende, ikke kan udgøre retsgrundlaget for hverken sagsøgerens pligt til at betale de omhandlede bøder eller fastsættelsen af bødernes forfaldsdato.
Som bemærket ovenfor i præmis 67, bevirkede denne annullation ganske vist, at den oprindelige affattelse af artikel 2, nr. 31) og 32), i beslutningen fra 2009 blev sat i kraft igen. Denne affattelse blev imidlertid igen erstattet med den affattelse, som følger af den anfægtede afgørelse artikel 1.
Det må således fastslås, at forpligtelsen til at betale bøderne udelukkende udspringer af den anfægtede afgørelses artikel 1, og at disse bøders forfaldsdato kun kan fastsættes fra datoen for modtagelsen af meddelelsen om denne afgørelse.
Det følger heraf, at det femte anbringendes første led skal tages til følge, uden at det er nødvendigt at undersøge dette anbringendesandet led, og at den anfægtede afgørelses artikel 2 derfor skal annulleres.
Det følger af det ovenstående, at den anfægtede afgørelse skal annulleres i sin helhed, uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige søgsmålsanbringender. Idet påstanden om ændring alene er subsidiær, skal den ikke gøres til genstand for behandling.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har tabt sagen, bør den pålægges at betale sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):

1)
Kommissionens afgørelse C(2016) 3920 final af 29. juni 2016 om ændring af Kommissionens beslutning K(2009) 8682 endelig af 11. november 2009 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/38589 – Varmestabilisatorer) annulleres.

2)
Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 18. oktober 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.