CELEX: 62017TJ0258
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive adoptate având în vedere situația din Ucraina
Înghețarea fondurilor
Lista persoanelor, a entităților și a organismelor cărora li se aplică înghețarea fondurilor și a resurselor economice
Menținerea numelui reclamantului pe listă
Obligația de motivare
Eroare vădită de apreciere

Situația de fapt
Reclamantul, domnul Sergej Arbuzov, a ocupat printre altele funcțiile de guvernator al Băncii Naționale a Ucrainei, precum și de prim‑ministru al Ucrainei.
La 5 martie 2014, Consiliul Uniunii Europene a adoptat, în temeiul articolului 29 TUE, Decizia 2014/119/PESC privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (
JO 2014, L 66, p. 26
). La aceeași dată, Consiliul a adoptat, în temeiul articolului 215 alineatul (2) TFUE, Regulamentul (UE) nr. 208/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (
JO 2014, L 66, p. 1
).
Considerentele (1) și (2) ale Deciziei 2014/119 au următorul conținut:
„(1)
La 20 februarie 2014, Consiliul a condamnat în termenii cei mai fermi orice recurgere la violență în Ucraina. Consiliul a cerut încetarea imediată a violenței în Ucraina și respectarea deplină a drepturilor omului și a libertăților fundamentale. Consiliul a făcut apel la guvernul ucrainean să dea dovadă de reținere maximă și la liderii opoziției să se distanțeze de cei care recurg la acțiuni radicale, inclusiv la violență.
(2)
La 3 martie 2014, Consiliul a convenit să concentreze măsurile restrictive asupra înghețării și recuperării activelor persoanelor identificate ca fiind responsabile pentru deturnarea de fonduri ale statului ucrainean și a persoanelor responsabile pentru încălcări ale drepturilor omului, în vederea consolidării și sprijinirii statului de drept și respectării drepturilor omului în Ucraina.”
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Decizia 2014/119 prevede următoarele:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de către persoane care au fost identificate ca fiind responsabile pentru deturnarea de fonduri ale statului ucrainean și de către persoane responsabile pentru încălcarea drepturilor omului în Ucraina, precum și de către persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexă.
(2)   Niciun fond sau resursă economică nu se pune, în mod direct sau indirect, la dispoziția sau în beneficiul persoanelor fizice sau juridice, al entităților sau organismelor enumerate în anexă.”
Modalitățile acestei înghețări a fondurilor sunt definite la alineatele următoare ale aceluiași articol.
Conform Deciziei 2014/119, Regulamentul nr. 208/2014 impune adoptarea măsurilor restrictive în cauză și definește modalitățile acestora în termeni identici în esență cu cei ai deciziei menționate.
Numele persoanelor vizate de măsurile restrictive apar pe lista, identică, care figurează în anexa la Decizia 2014/119 și în anexa I la Regulamentul nr. 208/2014 (denumită în continuare „lista în cauză”) împreună cu, în special, motivarea includerii acestora. Inițial, numele reclamantului nu apărea pe lista în cauză.
La 14 aprilie 2014, Consiliul a adoptat Decizia de punere în aplicare 2014/216/PESC privind punerea în aplicare a Deciziei 2014/119/PESC (
JO 2014, L 111, p. 91
) și Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 381/2014 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 208/2014 (
JO 2014, L 111, p. 33
).
Prin Decizia de punere în aplicare 2014/216 și prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014, numele reclamantului a fost adăugat pe listă, împreună cu informațiile de identificare „[F]ost prim‑ministru al Ucrainei” și motivarea care urmează:
„Persoană anchetată în Ucraina pentru implicarea în infracțiuni legate de delapidarea de fonduri ale statului ucrainean și transferul lor ilegal în afara Ucrainei.”
La 16 iunie 2014, reclamantul a introdus o acțiune având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, în măsura în care aceasta îl privește. Această acțiune a fost înregistrată la grefa Tribunalului cu numărul T‑434/14.
La 29 ianuarie 2015, Consiliul a adoptat Decizia (PESC) 2015/143 de modificare a Deciziei 2014/119 (
JO 2015, L 24, p. 16
) și Regulamentul (UE) 2015/138 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 208/2014 (
JO 2015, L 24, p. 1
).
Decizia 2015/143 a precizat, începând cu 31 ianuarie 2015, criteriile de desemnare a persoanelor vizate de înghețarea fondurilor și articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 a fost înlocuit cu următorul text:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de persoane care au fost identificate ca fiind responsabile de deturnare de fonduri ale statului ucrainean și de persoane responsabile de încălcarea drepturilor omului în Ucraina, precum și de persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexă.
În sensul prezentei decizii, persoanele identificate ca fiind responsabile de deturnare de fonduri ale statului ucrainean includ persoane care fac obiectul anchetelor efectuate de autoritățile ucrainene:
(a)
pentru deturnare de fonduri sau active publice ucrainene sau pentru complicitate la aceasta sau
(b)
pentru abuz în serviciu în calitate de funcționar public sau demnitar în scopul obținerii unui avantaj nejustificat pentru sine sau pentru o parte terță, cauzând prin aceasta un prejudiciu fondurilor sau activelor publice ucrainene, sau pentru complicitate la o astfel de faptă.”
Regulamentul 2015/138 a modificat Regulamentul nr. 208/2014 în conformitate cu Decizia 2015/143.
În cadrul unei reexaminări a situației persoanelor ale căror nume au fost incluse în lista în cauză, Consiliul a adoptat Decizia (PESC) 2015/364 din 5 martie 2015 de modificare a Deciziei 2014/119 (
JO 2015, L 62, p. 25
) și Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/357 din 5 martie 2015 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 208/2014 (
JO 2015, L 62, p. 1
) (denumite în continuare împreună „actele din luna martie 2015”).
Decizia 2015/364 a modificat articolul 5 din Decizia 2014/119, prelungind măsurile restrictive, în ceea ce îl privește pe reclamant, până la 6 martie 2016.
Actele din luna martie 2015 au actualizat în esență lista în cauză. În urma modificărilor introduse astfel în această decizie, numele reclamantului a fost menținut pe listă, împreună cu informațiile de identificare „[F]ost prim‑ministru al Ucrainei” și noua motivare care urmează:
„Persoană care face obiectul unor proceduri penale declanșate de către autoritățile ucrainene pentru deturnarea de fonduri sau active publice.”
Prin Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Arbuzov/Consiliul (
T‑434/14
, nepublicată,
EU:T:2016:46
), Tribunalul a anulat Decizia 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, în măsura în care aceasta îl privea pe reclamant.
La 4 martie 2016, în urma unei reexaminări a situației persoanelor ale căror nume figurează pe lista în cauză, Consiliul a adoptat Decizia (PESC) 2016/318 de modificare a Deciziei 2014/119 (
JO 2016, L 60, p. 76
) și Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2016/311 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 208/2014 (
JO 2016, L 60, p. 1
) (denumite în continuare împreună „actele din luna martie 2016”).
În special, Decizia 2016/318 a modificat articolul 5 din Decizia 2014/119, prelungind măsurile restrictive în discuție până la 6 martie 2017. Motivarea privind reclamantul, reluată la punctul 16 de mai sus, nu a fost modificată nici prin Decizia 2016/318, nici prin Regulamentul de punere în aplicare 2016/311.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 5 mai 2015, reclamantul a introdus o acțiune având ca obiect o cerere de anulare a actelor din luna martie 2015, în măsura în care acestea îl privesc. Respectiva acțiune a fost înregistrată la grefa Tribunalului cu numărul T‑221/15. Ulterior, reclamantul a adaptat cererea introductivă, în conformitate cu articolul 86 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, pentru a solicita de asemenea anularea actelor din luna martie 2016, în măsura în care acestea îl privesc.
La 28 aprilie 2016, reclamantul a adresat Consiliului o cerere privind, în esență, menținerea măsurilor restrictive în privința sa prin Decizia 2016/318. Pe baza observațiilor reclamantului, Consiliul a adresat întrebări Biroului Procurorului General al Ucrainei (denumit în continuare „BPG”). Răspunsurile acestuia au fost transmise Consiliului la 16 iunie și la 7 iulie 2016.
Prin scrisoarea din 4 august 2016, Consiliul a răspuns la cererea reclamantului din 28 aprilie 2016 respingând argumentele acestuia și făcând trimitere la observațiile prezentate în cauza T‑221/15. Cu această ocazie, Consiliul a acordat totodată reclamantului accesul la informațiile complementare comunicate de BPG.
La 4 octombrie 2016, reclamantul a adresat Consiliului o nouă cerere de reexaminare a măsurilor restrictive care îl privesc.
Prin scrisoarea din 12 decembrie 2016, Consiliul a informat reclamantul cu privire la intenția de a menține măsurile restrictive în privința sa, comunicându‑i decizia sa, precum și două scrisori ale BPG, una din 25 iulie 2016 și cealaltă din 16 noiembrie 2016. De asemenea, acesta l‑a invitat să își prezinte eventualele observații cel târziu la 13 ianuarie 2017.
La 14 decembrie 2016, reclamantul a depus o nouă cerere de reexaminare la Consiliu, pe care a completat‑o cu o scrisoare din 13 ianuarie 2017.
Consiliul a sesizat BPG cu o problemă suplimentară. Răspunsul acestuia a fost trimis Consiliului la 11 ianuarie 2017. Prin scrisoarea din 27 ianuarie 2017, Consiliul a comunicat acest răspuns reclamantului, precizând că își putea prezenta eventualele observații în această privință până la 10 februarie 2017.
Prin scrisoarea din 7 februarie 2017, Consiliul a comunicat reclamantului scrisoarea BPG din 27 ianuarie 2017 pe care o primise între timp, care conținea informații actualizate cu privire la stadiul procedurilor penale care îl privesc și a fixat un termen care expira la 13 februarie 2017 pentru a‑și prezenta observațiile în această privință, ceea ce acesta a făcut prin scrisoarea din 10 februarie 2017.
La 3 martie 2017, în urma reexaminării situației persoanelor ale căror nume figurează pe listă, Consiliul a adoptat Decizia (PESC) 2017/381 de modificare a Deciziei 2014/119 (
JO 2017, L 58, p. 34
, denumită în continuare „decizia atacată”) și Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2017/374 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 208/2014 (
JO 2017, L 58, p. 1
).
În special, decizia atacată a modificat articolul 5 din Decizia 2014/119, prelungind măsurile restrictive în discuție până la 6 martie 2018. Motivarea referitoare la reclamant, reluată la punctul 16 de mai sus, nu a fost modificată nici prin decizia atacată, nici prin Regulamentul de punere în aplicare 2017/374.
La 6 martie 2017, Consiliul a adresat reclamantului o scrisoare prin care a respins argumentele pe care acesta din urmă le invocase, în scrisorile sale din 14 decembrie 2016, din 13 ianuarie și din 10 februarie 2017, împotriva reînnoirii măsurilor restrictive în privința sa. Consiliul a indicat din nou reclamantului printre altele documentele pe care i le‑a pus la dispoziție prin scrisorile anterioare, precum și observațiile prezentate în cauza T‑221/15. Consiliul a anexat la scrisoarea sa un exemplar al deciziei atacate și a semnalat reclamantului că avea termen până la 1 decembrie 2017 pentru a‑și prezenta observațiile privind o eventuală prelungire a acestor măsuri până după 6 martie 2018.
Prin Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul (
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
), Tribunalul a respins acțiunea reclamantului, în ceea ce privește atât actele din luna martie 2015, cât și cele din luna martie 2016.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 mai 2017, reclamantul a introdus prezenta acțiune.
La 14 iulie 2017, Consiliul a depus memoriul în apărare. În aceeași zi, acesta a prezentat de asemenea o cerere motivată în conformitate cu articolul 66 din Regulamentul de procedură, prin care a solicitat ca conținutul anumitor documente anexate la memoriul în apărare să nu fie citat în documentele aferente acestei cauze la care publicul are acces.
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 27 iulie 2017, reclamantul a prezentat noi elemente de probă, în sensul articolului 85 din Regulamentul de procedură, referitoare la faptul că numele său fusese între timp retras de pe lista persoanelor căutate pe plan internațional întocmită de Interpol, Organizația Internațională de Poliție Criminală.
Consiliul a depus la grefa Tribunalului observațiile sale cu privire la noile elemente de probă la 25 august 2017.
Întrucât reclamantul nu a depus o replică în termenul acordat în acest scop, faza scrisă a procedurii a fost închisă la 28 septembrie 2017.
La 11 decembrie 2017, Tribunalul (Camera a șasea) a decis să adreseze părților întrebări la care să se răspundă în scris, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură. Părțile au răspuns la aceste întrebări în termenul acordat, prezentând documente justificative.
Potrivit articolului 106 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în lipsa unei cereri de audiere prezentate de către părțile principale în termenul de trei săptămâni de la notificarea închiderii fazei scrise a procedurii, Tribunalul poate decide să se pronunțe asupra acțiunii fără parcurgerea fazei orale a procedurii. În speță, Tribunalul, considerându‑se suficient de lămurit de înscrisurile aflate la dosarul cauzei, a decis, în lipsa unei asemenea cereri, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii.
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate, în măsura în care aceasta îl privește;
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul solicită în esență Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
în subsidiar, în ipoteza în care decizia atacată ar fi anulată, dispunerea menținerii efectelor acesteia până la expirarea termenului prevăzut pentru a declara recurs și, în cazul în care s‑ar declara recurs, până la pronunțarea deciziei în recurs;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii sale, reclamantul invocă în esență patru motive, care se întemeiază, primul, pe încălcarea obligației de motivare, al doilea, pe încălcarea dreptului de a fi ascultat, al treilea, pe o eroare vădită de apreciere și, al patrulea, pe încălcarea dreptului de proprietate.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
Referindu‑se la articolul 41 alineatul (2) litera (c) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), reclamantul susține în esență că Consiliul nu putea să se limiteze la motivarea reluată la punctul 16 de mai sus pentru a menține numele său pe lista în cauză prin adoptarea deciziei atacate.
Consiliul contestă argumentele reclamantului.
În acest sens, este necesar să se amintească că, în temeiul articolului 296 al doilea paragraf din TFUE, „[a]ctele juridice se motivează”.
În temeiul articolului 41 alineatul (2) litera (c) din cartă, căreia articolul 6 alineatul (1) TUE îi recunoaște aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor, dreptul la o bună administrare include în principal „obligația administrației de a‑și motiva deciziile”.
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă la articolul 296 al doilea paragraf TFUE și la articolul 41 alineatul (2) litera (c) din cartă trebuie să fie adaptată naturii actului atacat și contextului în care acesta a fost adoptat. Aceasta trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanei interesate să ia cunoștință de justificările măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Obligația de motivare trebuie să fie apreciată în funcție de împrejurările speței (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse la articolul 296 al doilea paragraf TFUE și la articolul 41 alineatul (2) litera (c) din cartă trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă. Astfel, pe de o parte, un act cauzator de prejudiciu este motivat suficient atunci când a intervenit într‑un context cunoscut de persoana interesată, care îi permite acesteia să înțeleagă semnificația măsurii luate în privința sa. Pe de altă parte, gradul de precizie a motivării unui act trebuie să fie proporțional cu posibilitățile materiale și cu condițiile tehnice sau cu termenul în care acesta trebuie să intervină (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
În special, motivarea unei măsuri de înghețare a activelor nu poate, în principiu, să constea numai într‑o formulare generală și stereotipă. Cu rezervele enunțate la punctul 47 de mai sus, o asemenea măsură trebuie, dimpotrivă, să indice motivele specifice și concrete pentru care Consiliul consideră că reglementarea pertinentă este aplicabilă persoanei interesate (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
În sfârșit, trebuie amintit că obligația de motivare a unui act reprezintă o normă fundamentală de procedură care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivelor, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu. Astfel, motivarea unui act constă în exprimarea formală a motivelor pe care se întemeiază acest act. Dacă aceste motive sunt viciate de erori, acestea afectează legalitatea pe fond a actului respectiv, iar nu motivarea acestuia, care poate fi suficientă, chiar dacă cuprinde motive eronate (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se constate că motivarea reținută în urma menținerii numelui reclamantului pe lista în cauză prin decizia atacată (a se vedea punctul 16 de mai sus) este specifică și concretă și enunță elementele care constituie temeiul respectivei mențineri, și anume împrejurarea potrivit căreia acesta face obiectul unei proceduri penale inițiate de autoritățile ucrainene pentru deturnare de fonduri sau active publice.
În plus, menținerea măsurilor în privința reclamantului a intervenit într‑un context cunoscut de acesta, care fusese informat, cu ocazia schimburilor cu Consiliul, printre altele cu privire la scrisorile BPG din 25 iulie și din 16 noiembrie 2016 și din 27 ianuarie 2017, precum și cu privire la răspunsurile BPG la întrebările Consiliului (a se vedea punctele 21, 22, 24, 26 și 27 de mai sus) (denumite în continuare împreună „noile acte emise de BPG”) pe care acesta din urmă și‑a întemeiat menținerea respectivelor măsuri restrictive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Noile documente emise de BPG permit cunoașterea autorității însărcinate cu anchetele, a numărului și a datei deschiderii procedurii penale pertinente inițiate în privința reclamantului, a faptelor de care este acuzat, a celorlalte persoane și organisme vizate, a cuantumului fondurilor publice pretins deturnate, a articolelor pertinente din Codul penal ucrainean, precum și faptul că reclamantul a fost informat în scris cu privire la suspiciunile care existau împotriva sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
) și evidențiază adoptarea de către tribunalul districtual [
confidențial
] (
) (denumit în continuare „tribunalul districtual”) a deciziei din 15 februarie 2016 (denumită în continuare „decizia din 15 februarie 2016”) prin care autorizează BPG să procedeze din oficiu.
Prin urmare, nu se poate considera că motivarea reținută de Consiliu se limitează la a reproduce formularea criteriilor de desemnare sau că aceasta nu indică motivele specifice și concrete ale menținerii numelui reclamantului pe lista în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
).
Întrucât decizia atacată a fost suficient motivată în ceea ce îl privește pe reclamant, trebuie să se respingă primul motiv și să se examineze al treilea motiv pentru a se stabili dacă motivele pe care s‑a întemeiat Consiliul pentru a menține numele reclamantului pe lista în cauză sunt afectate de o eroare vădită de apreciere, astfel cum susține acesta.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere
Reclamantul susține în esență că, în urma menținerii măsurilor restrictive în privința sa prin adoptarea deciziei atacate, Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere întemeindu‑se pe un scurt rezumat al situației sale întocmit de BPG, fără a solicita informații suplimentare și fără a examina cu diligența necesară probele în apărare pe care acesta le‑a prezentat.
Consiliul răspunde că decizia atacată se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă, constituită în special din noile documente emise de BPG.
Observații introductive
Trebuie amintit, pe de o parte, că criteriul de desemnare prevăzut la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2015/143 (denumit în continuare „criteriul pertinent”), în temeiul căruia numele reclamantului a fost menținut pe lista în cauză prin decizia atacată se aplică persoanelor care au fost „identificate ca fiind responsabile” de fapte de deturnare de fonduri publice, inclusiv persoanele „care fac obiectul unor anchete efectuate de autoritățile ucrainene” pentru deturnare de fonduri sau active publice ucrainene, și, pe de altă parte, că criteriul pertinent trebuie interpretat în sensul că nu vizează în mod abstract orice faptă de deturnare de fonduri publice, ci mai degrabă fapte de deturnare de fonduri sau active publice susceptibile să aducă atingere respectării statului de drept în Ucraina (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Numele reclamantului a fost menținut pe lista în cauză prin decizia atacată pentru motivul că era o „[p]ersoană care face obiectul unor proceduri penale declanșate de către autoritățile ucrainene pentru deturnarea de fonduri sau active publice”.
Pe acest temei, este necesar să se verifice dacă menținerea pe listă a numelui reclamantului a fost decisă în mod imparțial și echitabil de către Consiliu, ținând seama de aprecierea elementelor de probă aflate în posesia sa, de motivul care stă la baza respectivei mențineri, precum și de criteriul pertinent.
Trebuie amintit că, deși Consiliul dispune de o largă putere de apreciere în privința criteriilor generale care trebuie luate în considerare în vederea adoptării unor măsuri restrictive, efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din cartă impune ca, în cadrul controlului legalității motivelor pe care se întemeiază decizia de includere sau de menținere a numelui unei anumite persoane pe o listă de persoane care fac obiectul măsurilor restrictive, instanța Uniunii Europene să se asigure că această decizie, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează decizia menționată, astfel încât controlul jurisdicțional să nu se limiteze la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci să privească aspectul dacă respectivele motive sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru a susține aceeași decizie, sunt fundamentate în mod suficient de precis și de concret (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, potrivit jurisprudenței privind deciziile de menținere a numelui unei persoane pe o listă de persoane vizate de măsuri restrictive, atunci când observațiile sunt formulate de persoana sau entitatea vizată în legătură cu expunerea de motive, autoritatea competentă a Uniunii are obligația de a examina, cu atenție și imparțialitate, temeinicia motivelor invocate, în lumina acestor observații și a eventualelor elemente dezincriminatorii anexate la acestea. Pe de altă parte, în cadrul adoptării măsurilor restrictive, Consiliul este supus obligației de respectare a principiului bunei administrări, consacrat la articolul 41 din cartă, la care se adaugă, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația instituției competentă de a examina, cu atenție și imparțialitate, toate elementele pertinente în speță (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Din jurisprudență rezultă de asemenea că, pentru a aprecia natura, tipul și intensitatea probei care i se poate solicita Consiliului, trebuie să se țină seama de natura și de întinderea specifică a măsurilor restrictive, precum și de obiectivul acestora (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel cum reiese din cuprinsul considerentelor (1) și (2) ale Deciziei 2014/119, aceasta se înscrie în cadrul mai general al unei politici a Uniunii de sprijinire a autorităților ucrainene destinate să favorizeze stabilizarea politică a Ucrainei. Aceasta răspunde astfel obiectivelor politicii externe și de securitate comună care sunt definite în special la articolul 21 alineatul (2) litera (b) TUE, în temeiul căruia Uniunea pune în aplicare o cooperare internațională în vederea consolidării și a sprijinirii democrației, a statului de drept, a drepturilor omului și a principiilor dreptului internațional (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Acesta este cadrul în care măsurile restrictive în discuție prevăd înghețarea fondurilor și a resurselor economice în special ale persoanelor care au fost identificate ca fiind responsabile pentru deturnarea de fonduri care aparțin statului ucrainean. Astfel, facilitarea recuperării acestor fonduri permite consolidarea statului de drept în Ucraina (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
).
Rezultă că măsurile restrictive în discuție nu urmăresc să sancționeze fapte ilicite care ar fi fost săvârșite de persoanele vizate, nici să le descurajeze pe acestea, prin constrângere, să comită astfel de fapte. Aceste măsuri au drept unic scop să faciliteze constatarea de către autoritățile ucrainene a deturnărilor de fonduri publice săvârșite și să conserve posibilitatea acestor autorități de a recupera prejudiciul cauzat prin respectivele deturnări. Ele au, așadar, o natură pur conservatorie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, măsurile restrictive în discuție, care au fost luate de Consiliu pe baza competențelor care îi sunt conferite de articolele 21 și 29 TUE, sunt lipsite de conotație penală. Ele nu pot fi, așadar, asimilate unei decizii de înghețare a activelor adoptate de o autoritate judiciară națională dintr‑un stat membru în cadrul procedurii penale aplicabile și cu respectarea garanțiilor oferite de această procedură. În consecință, obligațiile impuse Consiliului în ceea ce privește probele pe care se întemeiază includerea numelui unei persoane în lista celor care fac obiectul acestei înghețări a activelor nu pot fi strict identice cu cele impuse autorităților judiciare naționale în cazul menționat mai sus (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Trebuie amintit de asemenea că Consiliul nu are obligația să desfășoare, din oficiu și în mod sistematic, propriile investigații sau să efectueze verificări în vederea obținerii unor precizări suplimentare atunci când dispune deja de elemente furnizate de autoritățile unei țări terțe pentru a lua măsuri restrictive în privința unor persoane care sunt originare din țara respectivă și care fac obiectul unor proceduri judiciare (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, Consiliul trebuie să verifice, pe de o parte, în ce măsură noile documente emise de BPG pe care intenționează să se întemeieze permit să se stabilească faptul că, astfel cum indică motivele includerii numelui reclamantului în lista în cauză, amintite la punctul 58 de mai sus, acesta face obiectul unei proceduri penale declanșate de autoritățile ucrainene pentru fapte susceptibile să constituie deturnare de fonduri publice și, pe de altă parte, că această procedură permite calificarea acțiunilor sale în conformitate cu criteriul pertinent. Numai dacă aceste verificări nu duc la niciun rezultat, în lumina jurisprudenței amintite la punctul 61 de mai sus, Consiliului i‑ar reveni sarcina de a efectua verificări suplimentare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în cadrul cooperării guvernate de măsurile restrictive în discuție (a se vedea punctul 63 de mai sus), Consiliului nu îi revine, în principiu, sarcina de a examina și de a aprecia el însuși exactitatea și pertinența elementelor pe care se întemeiază autoritățile ucrainene în vederea desfășurării procedurilor penale împotriva reclamantului pentru fapte care pot fi calificate drept deturnare de fonduri publice. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 65 de mai sus, prin adoptarea măsurilor restrictive în discuție, Consiliul nu urmărește să sancționeze el însuși deturnările de fonduri publice pe care le anchetează autoritățile ucrainene, ci să protejeze posibilitatea acestor autorități de a constata respectivele deturnări, recuperând totodată prejudiciul. Acestor autorități le revine, așadar, sarcina de a verifica, în cadrul procedurilor respective, elementele pe care se întemeiază și, dacă este cazul, de a deduce consecințele care se impun în ceea ce privește rezultatul acestor proceduri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Această interpretare este confirmată de jurisprudența din care rezultă că nu revine Consiliului sarcina de a verifica temeinicia anchetelor care o vizează pe persoana în cauză, ci numai de a verifica temeinicia deciziei de înghețare a fondurilor ca urmare a acestor anchete (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Desigur, Consiliul nu poate valida, în orice împrejurare, constatările autorităților ucrainene care figurează în documentele furnizate de acestea din urmă. Un asemenea comportament nu ar fi conform cu principiul bunei administrări, nici cu obligația instituțiilor Uniunii de a respecta drepturile fundamentale în cadrul aplicării dreptului Uniunii, în temeiul aplicării articolului 6 alineatul (1) primul paragraf TUE coroborat cu articolul 51 alineatul (1) din cartă (a se vedea Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Consiliului îi revine însă obligația de a aprecia, în funcție de împrejurările speței, necesitatea de a efectua verificări suplimentare, în special de a solicita autorităților ucrainene comunicarea unor elemente de probă suplimentare dacă cele deja furnizate se dovedesc insuficiente sau incoerente. Astfel, nu s‑ar putea exclude că elemente aduse la cunoștința Consiliului, fie de autoritățile ucrainene însele, fie într‑un alt mod, conduc această instituție la a se îndoi de caracterul suficient al probelor deja furnizate de aceste autorități. Pe de altă parte, în cadrul posibilității care trebuie conferită persoanelor vizate de a prezenta observații cu privire la motivele pe care Consiliul intenționează să le rețină pentru a le menține numele pe lista în cauză, aceste persoane pot prezenta asemenea elemente, chiar elemente în apărare, care ar impune Consiliului să efectueze verificări suplimentare. Mai precis, deși nu revine Consiliului sarcina de a se substitui autorităților judiciare ucrainene în aprecierea temeiniciei procedurilor penale menționate în scrisorile BPG, nu se poate exclude că, în special în ceea ce privește observațiile reclamantului, această instituție are obligația să solicite de la autoritățile ucrainene lămuriri cu privire la elementele pe care se întemeiază aceste proceduri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie să se analizeze argumentele mai specifice ale reclamantului, care se referă în esență la obiectul procedurii care îl privește și la stadiul în care se află aceasta.
Cu privire la obiectul procedurii penale care îl privește pe reclamant
Reclamantul, întemeindu‑se pe mai multe documente, susține că infracțiunea de care este acuzat și care stă la baza măsurilor restrictive în discuție nu a cauzat nicio pierdere de fonduri Băncii Naționale a Ucrainei și, prin urmare, statului ucrainean. Nicio deturnare de fonduri nu ar fi, prin urmare, imputabilă reclamantului.
Consiliul susține în esență că faptele imputate reclamantului intră sub incidența noțiunii „deturnare de fonduri publice”, indiferent de aspectul dacă reclamantul sau un terț este cel care a obținut foloase de pe urma acestei deturnări. Probele prezentate de reclamant nu ar demonstra că statul ucrainean nu a suferit niciun prejudiciu de pe urma respectivelor fapte.
În speță, trebuie să se constate că Consiliul își întemeiază menținerea măsurilor restrictive față de reclamant în principal pe scrisorile BPG din 25 iulie și din 16 noiembrie 2016 și din 27 ianuarie 2017.
În scrisoarea din 25 iulie 2016, BPG amintește că:
–
[confidențial];
–
[confidențial];
–
[confidențial];
–
[confidențial];
–
[confidențial];
–
[confidențial].
În scrisoarea din 16 noiembrie 2016, BPG a arătat că nu existau informații suplimentare referitoare la procedura [
confidențial
].
În scrisoarea din 27 ianuarie 2017, BPG a furnizat informații care coincid în esență cu cele care figurează în scrisoarea din 25 iulie 2016, adăugând totodată precizarea că [
confidențial
] deturnarea acestei sume a redus posibilitățile Băncii Naționale a Ucrainei de a asigura stabilitatea monedei naționale și a cauzat astfel un prejudiciu statului ucrainean. În scrisoarea sa, BPG a menționat decizia din 15 februarie 2016 și a precizat că ancheta preliminară în cauză era încă pendinte.
În plus, este necesar să se arate că, atunci când a adoptat decizia atacată, Consiliul dispunea de asemenea de informațiile pe care le primise de la BPG ca răspuns la întrebările sale.
Astfel, în răspunsurile transmise Consiliului la 7 iulie 2016, în primul rând, BPG a indicat în esență [
confidențial
].
[confidențial].
[confidențial].
Rezultă că menținerea măsurilor restrictive față de reclamant se întemeia pe elemente de probă care permiteau Consiliului să constate în mod univoc existența unei proceduri deschise de administrația judiciară ucraineană față de reclamant pentru o infracțiune de deturnare de fonduri publice.
Astfel, trebuie să se arate că, după lectura noilor documente emise de BPG, Consiliul dispunea de numărul procedurii relevante, de data deschiderii sale, de infracțiunea de care reclamantul era suspectat, de articolul corespunzător din Codul penal ucrainean, de împrejurările de fapt relevante și de data comunicării către reclamant a actului de aducere la cunoștință a faptelor de care era suspectat. Aceste documente atestă că această procedură se desfășoară pentru fapte caracterizate în mod suficient de concret și de precis, astfel încât nu există nicio îndoială cu privire la presupusa implicare a reclamantului, cu atât mai mult cu cât elementele de fapt care descriu infracțiunea rămân constante și coerente și sunt calificate din punct de vedere juridic ca deturnare de fonduri publice de către autoritățile ucrainene, ceea ce corespunde criteriului pertinent.
În plus, documentele aduse la cunoștința Consiliului constituie acte emise de BPG, una dintre cele mai înalte autorități judiciare din Ucraina. Astfel, acesta acționează, în statul menționat, în calitate de minister public în administrarea justiției penale și desfășoară anchete preliminare în cadrul unor proceduri penale care vizează printre altele deturnarea de fonduri publice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2017, Yanukovych/Consiliul,
C‑598/16 P
, nepublicată,
EU:C:2017:786
, punctul
). În această privință, nu se poate imputa, prin urmare, Consiliului că a considerat informațiile transmise de BPG ca fiind corecte și dovedite.
Pe de altă parte, trebuie să se constate că documentele în discuție indică faptul că reclamantul este suspectat de comiterea unei infracțiuni economice având ca obiect o sumă de bani foarte importantă, [
confidențial
].
În această privință, trebuie remarcat că măsurile restrictive în discuție facilitează și completează eforturile depuse de autoritățile ucrainene pentru recuperarea fondurilor publice deturnate, ceea ce ține de obiectivul consolidării statului de drept, astfel cum s‑a arătat la punctele 64 și 65 de mai sus.
Cu privire la acest aspect, din scrisoarea BPG din 25 iulie 2016 rezultă că, [
confidențial
], în repetate rânduri pe durata anchetei, la propunerea anchetatorului, tribunalul districtual a dispus măsuri asigurătorii față de reclamant (a se vedea punctul 77 ultima liniuță de mai sus). Prin urmare, înghețarea fondurilor în întreaga Uniune, decisă de Consiliu, consolidează eficacitatea inițiativei luate la nivel național.
În sfârșit, pe de o parte, mai este oportun să se arate că urmărirea penală a infracțiunilor economice, precum deturnarea de fonduri publice, este un mijloc important de luptă împotriva corupției și că această luptă constituie, în cadrul acțiunii externe a Uniunii, un principiu care ține de noțiunea de stat de drept. Pe de altă parte, trebuie să se arate că infracțiunile imputate reclamantului se înscriu într‑un context mai larg în care o parte semnificativă din fosta conducere a Ucrainei este suspectată că a săvârșit infracțiuni grave în gestionarea resurselor publice, amenințând astfel în mod serios fundamentele instituționale și juridice ale țării și aducând atingere în special principiilor legalității, interzicerii caracterului arbitrar al puterii executive, controlului jurisdicțional efectiv și egalității în fața legii. Rezultă că, în ansamblul lor și ținând seama de funcțiile exercitate de reclamant în cadrul fostei conduceri ucrainene, precum și de poziția sa în conducerea Băncii Naționale a Ucrainei la momentul săvârșirii infracțiunii de care este suspectat, măsurile restrictive în discuție contribuie, în mod eficient, la facilitarea urmăririi penale a infracțiunilor de deturnare de fonduri publice comise în detrimentul instituțiilor ucrainene și înlesnesc obținerea de către autoritățile ucrainene a restituirii beneficiilor obținute de pe urma unor astfel de deturnări. Aceasta permite să se faciliteze, în ipoteza în care urmăririle judiciare s‑ar dovedi întemeiate, reprimarea, prin mijloace judiciare, a pretinselor acte de corupție săvârșite de membrii fostului regim, contribuind astfel la susținerea statului de drept în această țară (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, Consiliul a adoptat decizia atacată, în măsura în care aceasta îl privește pe reclamant fără a săvârși o eroare vădită de apreciere în ceea ce privește obiectul procedurii penale împotriva reclamantului și pertinența acesteia în lumina criteriului pertinent.
Argumentele reclamantului care urmăresc să repună în discuție această concluzie nu pot fi admise.
Astfel, în primul rând, notificarea faptelor de care era suspectat din 18 mai 2017 pe care reclamantul o invocă ca element de apărare nu face decât să confirme concluzia menționată, în măsura în care din aceasta reiese în esență că reclamantul este suspectat că a deturnat fonduri abuzând de poziția sa de guvernator al Băncii Naționale a Ucrainei [
confidențial
].
În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa inexistență a unor prejudicii suferite de Banca Națională a Ucrainei, este necesar să se arate că acest argument este lipsit de temei, întrucât din mai multe documente noi emise de BPG reiese că reclamantul este suspectat că a transferat fonduri în mod ilegal în alte scopuri decât cele pentru care erau alocate. O asemenea constatare corespunde definiției noțiunii de deturnare de fonduri publice date de jurisprudență, potrivit căreia aceasta înglobează orice act care constă în utilizarea ilicită de resurse care aparțin colectivităților publice sau care sunt plasate sub controlul acestora, în scopuri contrare celor pentru care sunt destinate respectivele resurse, în special în scopuri private. Pentru a se încadra în noțiunea menționată, această utilizare trebuie să aibă astfel drept consecință o atingere adusă intereselor financiare ale acestor colectivități și, prin urmare, să fi cauzat un prejudiciu care să poată fi evaluat în termeni financiari (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
și jurisprudența citată).
[confidențial].
Cu privire la stadiul în care se află procedura penală care îl privește pe reclamant
Reclamantul subliniază că, la momentul adoptării deciziei atacate, trecuse mai mult de un an de când, prin decizia din 15 februarie 2016, tribunalul districtual a autorizat BPG să procedeze din oficiu, fără ca acesta din urmă să supună însă cauza unei instanțe. Ancheta s‑ar desfășura într‑un mod pur formal, în special pentru ca Consiliul să poată prelungi măsurile restrictive față de reclamant pe o perioadă nedeterminată.
Consiliul este de părere că durata procedurii penale care îl privește pe reclamant nu are, în sine, incidență directă asupra problemei de a se stabili dacă acesta continuă să îndeplinească condițiile impuse pentru ca numele său să figureze încă pe lista în cauză. Totuși, Consiliul ar lua în considerare aspectul temporal la momentul reexaminării respectivei liste și ar solicita BPG informații în mod regulat cu privire la derularea procedurilor în curs.
Este cert că, prin decizia din 15 februarie 2016, tribunalul districtual a autorizat BPG să procedeze din oficiu în cadrul procedurii [
confidențial
]. De asemenea, este cert că, la mai mult de un an după adoptarea deciziei menționate, Consiliul a prelungit măsurile restrictive care îl priveau pe reclamant, deși primise de la BPG informația potrivit căreia această procedură era încă în stadiul anchetei preliminare, în măsura în care cauza nu a fost încă introdusă în fața unei instanțe penale din Ucraina.
În primul rând, trebuie remarcat că trimiterea făcută de Consiliu la faptul că procedurile pot fi întârziate de absența persoanei vizate este lipsită de orice relevanță în speță, dat fiind că decizia din 15 februarie 2016 a permis BPG să procedeze din oficiu.
În al doilea rând, după cum rezultă din documentele depuse de Consiliu ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului (a se vedea punctul 37 de mai sus) în cursul procedurii din fața Consiliului, reclamantul a ridicat problema lipsei avansării procedurii [
confidențial
], în pofida adoptării deciziei din 15 februarie 2016, care permitea BPG să procedeze din oficiu. Astfel,
primo
, în scrisoarea sa din 4 octombrie 2016, reclamantul a sugerat Consiliului să întrebe BPG de ce, deși anchetatorii susțineau că au dovedit că era vinovat, aceștia nu introduseseră încă cauza în fața unei instanțe, cu toate că ancheta era în curs de aproape doi ani și jumătate.
Secundo
, în scrisoarea sa din 14 decembrie 2016 adresată Consiliului, reclamantul, imediat după ce a amintit existența deciziei din 15 februarie 2016, a subliniat încă o dată lipsa avansării procedurii în cauză și a susținut că autoritățile ucrainene urmăreau să o mențină pendinte cât mai mult timp posibil în scopul de a oferi Consiliului un temei pentru prelungirea măsurilor restrictive care îl priveau.
Tertio
, în scrisoarea din 13 ianuarie 2017 adresată Consiliului, reclamantul a menționat în mod clar că a fost surprinzător faptul că BPG nu introdusese încă cauza privind procedura [
confidențial
] la o instanță, având în vedere în special faptul că recurgerea la procedura din oficiu fusese autorizată, chiar dacă în mod ilegal, în opinia sa.
În lumina observațiilor reclamantului rezumate la punctul 100 de mai sus, precum și a faptului că, cel puțin odată cu scrisoarea BPG din 25 iulie 2016 (a se vedea punctul 77 de mai sus), Consiliul a fost informat cu privire la existența deciziei din 15 februarie 2016, trebuie respinsă teza acestuia din urmă potrivit căreia reclamantul nu invocase suficient de precis un argument întemeiat pe lipsa avansării procedurii care îl privea, în pofida adoptării deciziei menționate.
În aceste împrejurări, este necesar să se considere că Consiliul ar fi trebuit să solicite lămuriri de la autoritățile ucrainene cu privire la motivele de natură să justifice lipsa avansării procedurii [
confidențial
], în pofida adoptării deciziei din 15 februarie 2016, așa cum a procedat și în privința altor aspecte ale acestei proceduri care nu îi păreau suficient de clare, în special ca urmare a observațiilor prezentate de reclamant.
Rezultă că Consiliul nu și‑a îndeplinit obligația de diligență care îi revenea, dat fiind faptul că observațiile reclamantului ar fi trebuit să dea naștere unor întrebări legitime din partea Consiliului care să justifice efectuarea unor verificări suplimentare pe lângă autoritățile ucrainene.
În această privință, trebuie precizat că nu se pune problema dacă, având în vedere elementele aduse la cunoștința Consiliului, acesta era obligat să pună capăt includerii numelui reclamantului în listă, ci numai de a se stabili dacă acesta avea obligația să țină seama de aceste elemente și să efectueze verificări suplimentare sau să solicite lămuriri din partea autorităților ucrainene. Prin urmare, este suficient ca elementele menționate să fie, precum în speță, de natură să dea naștere unor întrebări legitime privind desfășurarea anchetei și caracterul suficient al informațiilor transmise de BPG.
Din tot ceea ce precedă rezultă că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că a considerat că observațiile reclamantului cu privire la lipsa avansării procedurii [
confidențial
] nu justificau efectuarea unor verificări suplimentare pe lângă autoritățile ucrainene, în condițiile în care observațiile menționate erau de natură să dea naștere unor întrebări legitime cu privire la caracterul suficient al informațiilor furnizate de BPG în ceea ce privește procedura [
confidențial
] desfășurată împotriva reclamantului.
În consecință, se impune admiterea celui de al treilea motiv și anularea deciziei atacate, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la al doilea și al patrulea motiv sau cu privire la noile probe (a se vedea punctul 34 de mai sus).
În ceea ce privește cererea formulată de Consiliu cu titlu subsidiar prin care se solicită menținerea efectelor deciziei atacate până la expirarea termenului prevăzut pentru a declara recurs și, în cazul în care s‑ar declara recurs, până la pronunțarea deciziei cu privire la aceasta, este suficient să se arate că decizia atacată a produs efecte numai până la 6 martie 2018. În consecință, anularea acesteia prin prezenta hotărâre nu are consecințe asupra perioadei ulterioare acestei date, astfel încât nu este necesară pronunțarea cu privire la problema menținerii efectelor acestei decizii (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Azarov/Consiliul,
T‑331/14
,
EU:T:2016:49
, punctele
-
).
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantului.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia (PESC) 2017/381 a Consiliului din 3 martie 2017 de modificare a Deciziei 2014/119/PESC privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina, în măsura în care numele domnului Sergej Arbuzov a fost menținut pe lista persoanelor, a entităților sau a organismelor cărora li se aplică aceste măsuri restrictive.

2)
Obligă Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată.

Berardis
Spielmann
Csehi
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 6 iunie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: ceha.
(
)	Date confidențiale ocultate.