CELEX: 62019CJ0302
Előzetes döntéshozatal
2011/98/EU irányelv
Az összevont engedéllyel rendelkező harmadik országbeli munkavállalók jogai
12. cikk
Egyenlő bánásmódhoz való jog
Szociális biztonság
A családi ellátásra való jogosultság megállapításánál az összevont engedéllyel rendelkező személy azon családtagjait kizáró tagállami szabályozás, akik nem e tagállam területén rendelkeznek tartózkodási hellyel

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodására és munkavállalására vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól szóló, 2011. december 13‑i 2011/98/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2011. L 343., 1. o.
) 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának az értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet az Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (országos társadalombiztosítási intézet, Olaszország, INPS) és WS között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya családi ellátás iránti kérelem elutasítása azon időszakok vonatkozásában, amikor az érintett házastársa és gyermekei a harmadik országnak minősülő származási országukban tartózkodtak.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2011/98 irányelv (2), (19), (20), (24) és (26) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(2)
Az Európai Tanács az 1999. október 15‑én és 16‑án Tamperében tartott rendkívüli ülésén elismerte a harmadik országbeli állampolgárok beutazási és tartózkodási feltételeire vonatkozó nemzeti jogszabályok harmonizációjának szükségességét. Ezzel kapcsolatban kijelentette különösen, hogy az Európai Uniónak méltányos bánásmódot kell biztosítania a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokkal szemben, és határozottabb integrációs politikát kell alkalmaznia annak érdekében, hogy ezeket a személyeket az uniós polgárokat megillető jogokhoz hasonló jogok illessék meg, és hasonló kötelezettségek vonatkozzanak rájuk. Az Európai Tanács ennek megfelelően felkérte a Tanácsot, hogy a Bizottság javaslatai alapján fogadja el a megfelelő jogi eszközöket. A tamperei célok megvalósításának szükségességét az Európai Tanács által a 2009. december 10–11‑i ülésen elfogadott Stockholmi Program ismét megerősítette.
[…]
(19)
Horizontális uniós jogszabályok hiányában a harmadik országbeli állampolgárok eltérő jogokkal rendelkeznek attól függően, hogy melyik tagállamban dolgoznak, és milyen állampolgárságúak. A koherens bevándorlási politika továbbfejlesztése, az uniós polgárok és a valamely tagállamban jogszerűen munkát vállaló harmadik országbeli állampolgárok jogai közötti különbségek csökkentése, valamint a bevándorlásra vonatkozó jelenlegi uniós vívmányok kiegészítése érdekében meg kell határozni bizonyos jogokat különösen annak meghatározása érdekében, hogy mely területeken biztosított a tagállam saját állampolgáraival való egyenlő bánásmód azon harmadik országbeli állampolgárok számára, akik huzamos tartózkodási engedéllyel még nem rendelkeznek. E rendelkezések célja, hogy az Unión belül megteremtsék az egyenlő versenyfeltételek minimális szintjét, elismerjék, hogy ezek a harmadik országbeli állampolgárok a munkájukkal és befizetett adójukkal hozzájárulnak az Unió gazdaságához, valamint hogy csökkentsék a tagállam saját állampolgárai és a harmadik országbeli állampolgárok közötti tisztességtelen versenyt, amely az utóbbiak esetleges kizsákmányolásából következik. Ebben az irányelvben – a munkaviszony fogalmának az uniós jog egyéb rendelkezései szerinti értelmezésének sérelme nélkül – harmadik országból származó munkavállalónak kell tekinteni az olyan harmadik országbeli állampolgárt, akinek valamely tagállam területén való tartózkodását engedélyezték, ott jogszerűen tartózkodik, és ott a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban fizetett jogviszony keretében munkát vállalhat.
(20)
Valamennyi olyan harmadik országbeli állampolgárnak, aki jogszerűen tartózkodik és vállal munkát valamely tagállamban, a befogadó tagállam állampolgáraival való egyenlő bánásmód alapján legalább ugyanazokat a közös jogokat kell biztosítani, függetlenül a tartózkodás engedélyezésének eredeti céljától vagy annak alapjától. Az ezen irányelvben meghatározott területeken az egyenlő bánásmódhoz való jogot nemcsak azon harmadik országbeli állampolgároknak kell biztosítani, akiknek tartózkodását munkavállalás céljából engedélyezték valamely tagállamban, hanem azoknak is, akiknek tartózkodását más célból engedélyezték, de az uniós vagy nemzeti jog egyéb rendelkezéseivel összhangban hozzáférést biztosítottak nekik az adott tagállam munkaerőpiacához, beleértve a harmadik országból származó munkavállalók azon családtagjait, akiknek tartózkodását a családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i 2003/86/EK tanácsi irányelv […] [(
HL 2003. L 251., 12. o.
)] alapján engedélyezték a tagállam területén […].
[…]
(24)
A harmadik országokból származó munkavállalóknak a szociális biztonság tekintetében egyenlő bánásmódban kell részesülniük. A szociális biztonság ágait a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet […] [
HL 2004. L 166., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.] határozza meg. Ezen irányelvnek a szociális biztonság területén alkalmazott egyenlő bánásmódra vonatkozó rendelkezéseinek azon munkavállalókra is vonatkozniuk kell, akik számára közvetlenül egy harmadik országból érkezve engedélyezik a tartózkodást valamely tagállamban. Ez az irányelv ugyanakkor nem ruházhatja fel a harmadik országból származó munkavállalókat több joggal, mint amennyiről a szociális biztonság területén már meglévő uniós jog rendelkezik azon harmadik országbeli állampolgárok tekintetében, akiknek a helyzete több tagállamot is érint. Ez az irányelv továbbá nem biztosíthat jogokat olyan helyzetekkel kapcsolatban, amelyek kívül esnek az uniós jog hatályán, mint például a harmadik országban tartózkodó családtagokkal kapcsolatban. Ez az irányelv kizárólag azon családtagok vonatkozásában biztosíthat jogokat, akik a harmadik országból származó munkavállalókhoz azért csatlakoznak, hogy családegyesítés jogcímén tartózkodjanak valamely tagállamban, illetve azon családtagok vonatkozásában, akik már jogszerűen tartózkodnak az adott tagállamban.
[…]
(26)
Az uniós jog nem korlátozza a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét. Uniós szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok állapítják meg a szociális biztonsági ellátások nyújtásának feltételeit, valamint ezen ellátások összegét és folyósításuk időtartamát. Mindazonáltal e hatáskör gyakorlása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogot.”
A 2011/98 irányelv „Tárgy” címet viselő 1. cikkének szövege a következő:
„(1)   Ez az irányelv meghatározza:
[…]
b)
a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogait, függetlenül attól, hogy eredetileg milyen célból engedélyezték számukra az adott tagállam területén való tartózkodást, az adott tagállam állampolgáraival egyenlő bánásmód alapján.
[…]”
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” címet viselő 2. cikke a következőket mondja ki:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
a)
»harmadik országbeli állampolgár«: olyan személy, aki az EUMSZ 20. cikke (1) bekezdésének értelmében nem minősül uniós polgárnak;
b)
»harmadik országból származó munkavállaló«: olyan harmadik országbeli állampolgár, akinek valamely tagállam területén való tartózkodását engedélyezték, ott jogszerűen tartózkodik, és a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban abban a tagállamban fizetett jogviszony keretében munkát vállalhat;
c)
»összevont engedély«: valamely tagállam hatóságai által kiállított olyan tartózkodási engedély, amely feljogosítja a harmadik országbeli állampolgárt a tagállam területén munkavállalás céljából való jogszerű tartózkodásra;
[…]”
Az említett irányelv „Hatály” címet viselő 3. cikke az (1) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
„Ezt az irányelvet a következő személyekre kell alkalmazni:
[…]
c)
olyan harmadik országbeli állampolgárok, akiknek tartózkodását valamely tagállamban az uniós vagy nemzeti jog alapján munkavállalás céljából engedélyezték.”
Az említett irányelvnek „Az egyenlő bánásmódhoz való jog” című 12. cikke értelmében:
„(1)   A 3. cikk (1) bekezdésének b) és c) pontjában említett, harmadik országból származó munkavállalók a következők tekintetében egyenlő bánásmódban részesülnek a lakóhelyük szerinti tagállam állampolgáraival:
[…]
e)
szociális biztonság ágai a [883/2004] rendeletben meghatározottak szerint;
[…]
(2)   A tagállamok a következő módon korlátozhatják az egyenlő bánásmódot:
[…]
b)
az (1) bekezdés e) pontja tekintetében korlátozhatják a harmadik országból származó munkavállalókat a szóban forgó pont alapján megillető jogokat, de nem korlátozhatják ezeket a jogokat az olyan harmadik országból származó munkavállalók esetében, akik alkalmazásban állnak, illetve akik legalább hat hónapig alkalmazásban álltak, majd munkanélküliként nyilvántartásba vették őket.
Ezenkívül a tagállamok dönthetnek úgy, hogy az (1) bekezdés e) pontja a családi ellátások tekintetében nem vonatkozik azon harmadik országbeli állampolgárokra, akik számára hat hónapot meg nem haladó időtartamra engedélyezték valamely tagállam területén a munkavállalást, olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek valamely tagállamban való tartózkodását tanulmányok folytatása céljából engedélyezték, valamint olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akik számára a munkavállalás vízum alapján engedélyezett.
c)
az (1) bekezdés f) pontja tekintetében annak alkalmazását az adókedvezmények vonatkozásában olyan esetekre korlátozhatják, amikor a harmadik országból származó munkavállaló azon családtagjainak, akikre nézve a kedvezményeket igényli, a bejegyzett vagy szokásos tartózkodási helye az érintett tagállam területén található.
[…]”
A 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL 2009. L 284., 43. o.
) módosított 883/2004 rendelet (a továbbiakban: 883/2004 rendelet) 3. cikke (1) bekezdésének j) pontja értelmében ezt a rendeletet a családi ellátásokra vonatkozó valamennyi jogszabályra alkalmazni kell. E rendelet a 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja értelmében nem alkalmazandó azonban a szociális és egészségügyi támogatásokra.
Az olasz jog
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat értelmében az 1988. március 13‑i decreto legge n. 69 – Norme in materia previdenziale, per il miglioramento delle gestioni degli enti portuali ed altre disposizioni urgenti (a társadalombiztosítási szabályokról, a kikötői szervek vezetésének hatékonyabbá tételét célzó előírásokról és más sürgős rendelkezésekről szóló 69. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet, a GURI 1988. március 14‑i 61. száma) – amelyet az 1988. május 13‑i 153. sz. törvénnyé alakítottak át (a GURI 1988. május 14‑i 112. száma; a továbbiakban: 153/1988. sz. törvény) – bevezette a családmagnak járó támogatást, amelynek összege a családmaghoz tartozó, 18 év alatti gyermekek számától és a családmag jövedelmétől függ (a továbbiakban: családmagnak járó támogatás).
A 153/1988. sz. törvény 2. cikkének (6) bekezdése előírja:
„A családmagot – a ténylegesen különvált házastárs kivételével – a házastársak és a gyermekek, valamint a gyermekekkel egy tekintet alá eső személyek, […] alkotják, feltéve hogy az említett gyermekek és velük egy tekintet alá eső személyek 18 évnél fiatalabbak vagy – életkorra tekintet nélkül – rokkantság, vagy testi, illetve mentális rendellenesség miatt egyáltalán nem vagy tartósan nem képesek jövedelmező munkát végezni. A családmagba tartozhatnak a gyermekekre, valamint a gyermekekkel egy tekintet alá eső személyekre vonatkozó feltételek mellett a testvérek, valamint az unokaöcsök és unokák, feltéve hogy e testvérek, valamint unokaöcsök és unokák 18 évnél fiatalabbak vagy – életkorra tekintet nélkül – rokkantság, vagy testi, illetve mentális rendellenesség miatt egyáltalán nem vagy tartósan nem képesek jövedelmező munkát végezni, amennyiben árvák, és nem jogosultak túlélő hozzátartozói nyugdíjra.”
A 153/1988. sz. törvény 2. cikkének (6‑bis) bekezdése értelmében nem tartoznak bele az e törvény szerinti családmagba a harmadik országbeli állampolgár házastársa és gyermekei, valamint a harmadik országbeli állampolgárhoz tartozó, gyermekekkel egy tekintet alá eső személyek, ha az Olasz Köztársaság területén nem rendelkeznek tartózkodási hellyel, kivéve ha az olasz állampolgárokat viszonosság illeti meg abban az államban, amelynek állampolgárságával a külföldi rendelkezik, vagy ha a családi ellátások tárgyában nemzetközi megállapodás született.
A 2011/98 irányelvet a belső jogba a 2014. március 4‑i decreto legislativo n. 40 – Attuazione della direttiva 2011/98/UE relativa a una procedura unica di domanda per il rilascio di un permesso unico che consente ai cittadini di Paesi terzi di soggiornare e lavorare nel territorio di uno Stato membro e a un insieme comune di diritti per i lavoratori di Paesi terzi che soggiornano regolarmente in uno Stato membro (a [2011/98] irányelv átültetéséről szóló 40. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 2014. március 22‑i 68. száma, a továbbiakban: 40/2014. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) ültette át, amely bevezette az „összevont munkavállalási engedélyt”.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
WS harmadik ország állampolgára, aki 2011. december 9‑től munkavállalási engedéllyel, 2015. december 28‑tól pedig a 40/2014. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet alapján összevont munkavállalási engedéllyel rendelkezik. 2014. januártól 2014. júniusig, majd 2014. júliustól 2016. júniusig WS felesége és két gyermeke a származási országában, Srí Lankán tartózkodott.
Az INPS a 153/1988. sz. törvény 2. cikkének (6‑bis) bekezdése alapján ezen időszakok vonatkozásában megtagadta WS‑től a családmagnak járó támogatást, ezért WS keresetet indított a Tribunale del Lavoro di Alessandria (alessandriai munkaügyi bíróság, Olaszország) előtt, ahol a 2011/98 irányelv 12. cikkének megsértésére és e megtagadás hátrányosan megkülönböztető jellegére hivatkozott. E bíróság elutasította a keresetét.
WS fellebbezést nyújtott be e bíróság megtagadó határozatával szemben a Corte d’appello di Torinóhoz (torinói fellebbviteli bíróság, Olaszország), amely helyt adott e fellebbezésnek, megállapítva, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikkét nem ültették át a belső jogba, és hogy a 153/1988. sz. törvény 2. cikkének (6‑bis) bekezdése nem egyeztethető össze ezen irányelvvel.
Az INSP felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a kérdést előterjesztő bíróság, a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) előtt egyetlen jogalapot felhozva, amely a 2011/98 irányelv 12. cikke és a 40/2014. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet téves alkalmazásán alapul.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az alapügy megoldása a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának értelmezésétől, valamint attól a kérdéstől függ, hogy e rendelkezés azt eredményezi‑e, hogy az összevont engedéllyel rendelkező és a 153/1988. sz. törvény 2. cikke szerinti, családmagnak járó támogatásra jogosult harmadik országbeli állampolgár családtagjai az e támogatás jogosultjainak minősülő családtagok körbe tartoznak annak ellenére, hogy nem olasz területen rendelkeznek tartózkodási hellyel.
E tekintetben e bíróság pontosítja, hogy 153/1988. sz. törvény 2. cikke szerinti családmag nemcsak a családmagnak járó támogatás összege kiszámításának képezi az alapját, hanem e családmag a kedvezményezettje is a támogatás jogosultjának személyén vagy a támogatás alapját képező nyugdíj jogosultjának a személyén keresztül. E támogatás olyan keresetkiegészítés, amely többek között valamennyi olaszországi munkavállalót megillet, feltéve hogy családmagjuk jövedelme nem halad meg egy bizonyos határértéket. A 2018. július 1‑jétől 2019. június 30‑ig terjedő időszakban a teljes összege havi 137,50 euró volt a 14541,59 eurót meg nem haladó éves jövedelem esetében. A munkáltató e támogatást a díjazással együtt fizeti ki.
A kérdést előterjesztő bíróság azt is megjegyzi, hogy a Corte suprema di cassazionénak (semmítőszék) már volt alkalma ítélkezési gyakorlatában hangsúlyozni a családmagnak járó támogatás kettős jellegét. Egyrészt, e támogatás, amely a családmag bármilyen jellegű jövedelméhez kapcsolódik és arra irányul, hogy kellő jövedelmet biztosítson az azzal nem rendelkező családoknak, a szociális biztonsági ellátások közé tartozik. A szociális biztonsági rendszer ‑ amelybe e támogatás is tartozik ‑ általános szabályainak megfelelően az aktív munkavállalók családjának védelme az elvégzett munkához kapcsolódó díjazás kiegészítése útján valósul meg. Az összes munkáltató által befizetett járulékokból finanszírozott és az állam által kiegészített, családmagnak járó támogatást a munkáltató fizeti ki, aki ezt követően a járulékfizetésnél ellentételezést érvényesíthet. Másrészt, e támogatás szociális ellátásnak is minősül, mivel a figyelembe vett jövedelmek összegét adott esetben megemelik a rokkant vagy olyan személyek védelme érdekében, akik testi, illetve mentális rendellenességben szenvednek, továbbá azon kiskorú gyermekek védelme érdekében, akik az életkoruknak megfelelő feladatok és funkciók ellátását illetően tartósan nehézségekkel küzdenek. A kérdést előterjesztő bíróság szerint mindenképpen olyan intézkedésről van szó, amely a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának hatálya alá tartozik.
A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy a családmaghoz tartozó személyek alapvető jelentőséggel bírnak a támogatási rendszer szempontjából, és e személyeket a támogatás kedvezményezettjeinek kell tekinteni. Ugyanakkor tekintettel arra a tényre, hogy a törvény a családmaghoz tartozó személyeket egy olyan gazdasági támogatás kedvezményezettjeiként jelöli meg, amelyet az e támogatás alapját képező jövedelem jogosultja kaphat meg, a kérdést előterjesztő bíróság szerint felmerül a kérdés, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjával ellentétes‑e egy olyan rendelkezés, mint a 153/1988. sz. törvény 2. cikkének (6‑bis) bekezdése. Konkrétan azzal kapcsolatban vannak kételyei, hogy miként kell értelmezni ezt az irányelvet a (20) és (24) preambulumbekezdésében kimondott elvekre tekintettel.
E körülmények között határozott úgy a Corte suprema di cassazione (semmítőszék), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2011/98 irányelv] 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját, valamint az összevont tartózkodási és munkavállalási engedéllyel rendelkezők és az állampolgárok közötti egyenlő bánásmód elvét, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek alapján a családmaghoz tartozók számbavételénél a családmagnak járó támogatás összegének meghatározása céljából nem tartoznak bele a családmagba – a tagállami állampolgárokra vonatkozó rendelkezésektől eltérően – az összevont engedéllyel rendelkező harmadik országbeli munkavállaló családtagjai, ha azok a harmadik országnak minősülő származási országban tartózkodnak?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében szociális biztonsági ellátáshoz való jogok meghatározása szempontjából nem veszik figyelembe az ezen irányelv 2. cikkének c) pontja szerinti összevont engedéllyel rendelkező személy azon családtagjait, akik nem e tagállam területén, hanem egy harmadik országban tartózkodnak, miközben az említett tagállam állampolgárainak harmadik országban tartózkodó családtagjait figyelembe veszik.
Emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a 2011/98 irányelv (26) preambulumbekezdése kimondja – az uniós jog nem korlátozza a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét. Uniós szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok állapítják meg a szociális biztonsági ellátások nyújtásának feltételeit, valamint ezen ellátások összegét és folyósításuk időtartamát. E hatáskör gyakorlása során azonban a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot (lásd ebben az értelemben: 2010. október 5‑iElchinov ítélet,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
,
40.
pont).
Az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjával együttesen értelmezett 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja arra kötelezi a tagállamokat, hogy a 883/2004 rendeletben meghatározott szociális biztonsági ágak tekintetében egyenlő bánásmódban részesítsék az olyan harmadik országbeli állampolgárokat, akiknek tartózkodását valamely tagállamban az uniós vagy nemzeti jog alapján munkavállalás céljából engedélyezték. Márpedig ez a helyzet a 2011/98 irányelv 2. cikkének c) pontja szerinti összevont engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgár esetén, mivel e rendelkezés értelmében ez az engedély lehetővé teszi az ilyen állampolgár számára, hogy munkavállalás céljából jogszerűen tartózkodjon az azt kiállító tagállam területén (lásd ebben az értelemben: 2017. június 21‑iMartinez Silva ítélet,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
,
27.
pont).
Ugyanakkor a 2011/98 irányelv 12. cikke (2) bekezdése b) pontjának első albekezdése értelmében a tagállamok korlátozhatják a harmadik országból származó munkavállalókat ezen irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja alapján megillető jogokat, kivéve az olyan harmadik országból származó munkavállalók esetében, akik alkalmazásban állnak, illetve akik legalább hat hónapig alkalmazásban álltak, majd munkanélküliként nyilvántartásba vették őket. Ezenkívül az említett irányelv 12. cikke (2) bekezdése b) pontjának második albekezdése értelmében a tagállamok dönthetnek úgy, hogy ezen irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja a családi ellátások tekintetében nem vonatkozik azon harmadik országbeli állampolgárokra, akik számára valamely tagállam területén a munkavállalást hat hónapot meg nem haladó időtartamra engedélyezték, olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek e tagállam területén való tartózkodását tanulmányok folytatása céljából engedélyezték, valamint olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akiknek a munkavállalást vízum alapján engedélyezték (2017. június 21‑iMartinez Silva ítélet,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
,
28.
pont).
Így, a 2011/98 irányelv – a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i 2003/109/EK tanácsi irányelvhez (
HL 2004. L 16., 44. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 272. o.) hasonlóan – bizonyos harmadik országbeli állampolgárok javára főszabályként egyenlő bánásmódhoz való jogot ír elő, és felsorolja azokat a szigorúan értelmezendő eseteket, amikor a tagállamok ettől eltérhetnek. Ezen eltérésekre tehát csak akkor lehet hivatkozni, ha az érintett tagállam ezen irányelv végrehajtására hatáskörrel rendelkező szervei világosan kinyilvánították, hogy ezen eltéréssel kívánnak élni (2017. június 21‑iMartinez Silva ítélet,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
,
29.
pont).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjában biztosított jogok alól ezen irányelv 12. cikkének (2) bekezdésében előírt eltérések egyikéből sem eredeztethető lehetőség a tagállamok számára arra, hogy az egyenlő bánásmódhoz való jogból kizárják az összevont engedéllyel rendelkező olyan munkavállalót, akinek a családtagjai nem az érintett tagállam területén, hanem harmadik országban tartózkodnak. A jelen ítélet 24. pontjában felidézett e 12. cikk (1) bekezdése e) pontjának egyértelmű szövegéből éppen ellenkezőleg az következik, hogy egy ilyen munkavállalónak biztosítani kell az egyenlő bánásmódhoz való jogot.
Ezenkívül noha az említett irányelv 12. cikke (2) bekezdésének c) pontja azt írja elő, hogy a tagállamok korlátozhatják az egyenlő bánásmód alkalmazását az adókedvezmények vonatkozásában olyan esetekre, amikor a harmadik országból származó munkavállaló azon családtagjainak, akikre nézve a kedvezményeket igényli, a bejegyzett vagy szokásos tartózkodási helye az érintett tagállam területén található, ilyen eltérésre nincs lehetőség a szociális biztonsági ellátásokkal kapcsolatban. Úgy tűnik tehát, hogy az uniós jogalkotó nem kívánta kizárni a 2011/98 irányelv szerinti egyenlő bánásmódhoz való jogból az összevont engedéllyel rendelkező olyan személyt, akinek a családtagjai nem az érintett tagállam területén tartózkodnak, és pontosan meghatározta azokat az eseteket, amelyekben a tagállamok e jogot ezen okból korlátozhatják.
Mivel a kérdést előterjesztő bíróságnak kételyei vannak azzal kapcsolatban, hogy miként kell értelmezni a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját ezen irányelv (20) és (24) preambulumbekezdésére figyelemmel, meg kell állapítani, hogy 2011/98 irányelv (20) preambulumbekezdése értelmében az egyenlő bánásmódhoz való jogot nemcsak azon harmadik országbeli állampolgároknak kell biztosítani, akiknek tartózkodását munkavállalás céljából engedélyezték valamely tagállamban, hanem azoknak is, akiknek tartózkodását más célból engedélyezték, beleértve a harmadik országból származó munkavállalók azon családtagjait, akiknek tartózkodását a 2003/86 irányelv alapján engedélyezték a tagállam területén, majd az uniós vagy nemzeti jog egyéb rendelkezéseivel összhangban hozzáférést biztosítottak nekik az adott tagállam munkaerőpiacához.
Ugyanakkor meg kell állapítani egyrészt azt, hogy a 2011/98 irányelv (20) preambulumbekezdésének szövegéből az tűnik ki, hogy e preambulumbekezdés – amikor azon harmadik országbeli állampolgárok listájára hivatkozik, akiknek a tartózkodását nem munkavállalás, hanem más célból engedélyezték, majd akiknek az uniós vagy nemzeti jog egyéb rendelkezéseivel összhangban hozzáférést biztosítottak az adott tagállam munkaerőpiacához – többek között arra a helyzetre vonatkozik, amint azt a főtanácsnok az indítványa 53. pontjában lényegében megjegyezte, amelyben az összevont engedéllyel rendelkező harmadik országbeli munkavállaló családtagjai közvetlenül kedvezményezettjei az ezen irányelv 12. cikke szerinti egyenlő bánásmódhoz való jognak. E jogot ugyanis e személyeknek saját munkavállalói minőségükben biztosítják, bár a fogadó tagállamba való érkezésük annak a ténynek tudható be, hogy egy harmadik országbeli állampolgár munkavállaló családtagjai voltak.
Másrészt a 2011/98 irányelv (24) preambulumbekezdését illetően meg kell állapítani, hogy e preambulumbekezdés azt pontosítja, hogy maga ezen irányelv a fogadó tagállam állampolgáraival való egyenlő bánásmódon túl nem biztosít a szociális biztonság területén jogokat az összevont engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgároknak. Következésképpen, amint azt a főtanácsnok az indítványa 55. pontjában megjegyezte, ezen irányelv önmagában nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy szociális biztonsági ellátásokat nyújtsanak olyan családtagoknak, akik nem a fogadó tagállamban tartózkodnak. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy e preambulumbekezdés tartalmát, és különösen annak utolsó mondatát az említett irányelv egyetlen rendelkezése sem veszi át.
Márpedig az uniós jogi aktusok preambulumának nincs kötelező jogi ereje, és arra nem lehet hivatkozni sem az adott jogi aktus rendelkezéseitől való eltérés igazolása, sem e rendelkezéseknek a szövegükkel nyilvánvalóan ellentétes értelmezése céljából (lásd ebben az értelemben: 1998. november 19‑iNilsson és társai ítélet,
C‑162/97
,
EU:C:1998:554
,
54.
pont; 2019. december 19‑iPuppinck és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑418/18 P
,
EU:C:2019:1113
,
76.
pont).
Következésképpen e preambulumbekezdésekből nem lehet azt a következtetést levonni, hogy a 2011/98 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az összevont engedéllyel rendelkező olyan személy, akinek a családtagjai nem az érintett tagállam területén, hanem egy harmadik országban tartózkodnak, ki van zárva az ezen irányelvben előírt egyenlő bánásmódhoz való jogból.
Egyébiránt mivel az INPS és az olasz kormány arra hivatkozik, hogy az összevont engedéllyel rendelkező olyan személy kizárása, akinek a családtagjai nem az érintett tagállam területén tartózkodnak, megfelel a 2011/98 irányelvvel követett integrációs célnak, lévén az integráció e területen való tartózkodást feltételez, meg kell állapítani, hogy amint azt a főtanácsnok az indítványa 62. és 63. pontjában megjegyezte, ezen irányelv különösen (2), (19) és (20) preambulumbekezdéséből, valamint 1. cikke (1) bekezdésének b) pontjából az következik, hogy az irányelv a harmadik országbeli állampolgárok integrációjának ösztönzésére irányul, olyan közös jogok meghatározása útján méltányos bánásmódot biztosítva számukra, amelyek a fogadó tagállam állampolgáraival való egyenlő bánásmódon alapulnak. Az említett irányelv célja az is, hogy az Unión belül megteremtsék az egyenlő versenyfeltételek minimális szintjét, elismerjék, hogy ezek a harmadik országbeli állampolgárok a munkájukkal és befizetett adójukkal hozzájárulnak az Unió gazdaságához, valamint hogy csökkentsék a tagállam saját állampolgárai és a harmadik országbeli állampolgárok közötti tisztességtelen versenyt, amely az utóbbiak esetleges kizsákmányolásából következik.
Következésképpen – és az INPS, valamint az olasz kormány állításával ellentétben – nem felel meg e céloknak az, ha kizárják az egyenlő bánásmódhoz való jogból az összevont engedéllyel rendelkező személyt, ha a családtagjai, egy – akár átmeneti –időszakon keresztül, amint az az alapügybeli tényállásból kiderül, nem az érintett tagállam területén tartózkodnak.
Az INPS és az olasz kormány azt is állítja, hogy az összevont engedéllyel rendelkező olyan személynek a 2011/98 irányelv szerinti egyenlő bánásmódhoz való jogból történő kizárását, akinek a családtagjai nem az érintett tagállam területén tartózkodnak, megerősíti a 883/2004 rendelet és a 987/2009/EK rendelet harmadik országok e rendeletek által csupán állampolgárságuk miatt nem érintett állampolgáraira való kiterjesztéséről szóló, 2010. november 24‑i 1231/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2010. L 344., 1. o.
) 1. cikke, amely kimondja, hogy a 883/2004 rendeletet és a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004 rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet (
HL 2009. L 284., 1. o.
) alkalmazni kell harmadik országok olyan állampolgáraira is, akikre a rendeletek csupán állampolgárságuk miatt nem vonatkoznak, illetve ezek családtagjaira és túlélő hozzátartozóira is, feltéve, hogy valamely tagállam területén jogszerűen rendelkeznek lakóhellyel, és helyzetük összes vonatkozása nem egy tagállamot érint.
Mindazonáltal, amint azt a főtanácsnok az indítványa 58. és 59. pontjában lényegében megjegyezte, bár az 1231/2010 rendelet 1. cikkének célja az egyenlő bánásmódhoz való jognak kifejezetten a harmadik országbeli állampolgár olyan családtagjainak való létrehozása, akik valamely tagállam területén rendelkeznek lakóhellyel, és akik e rendelet hatálya alá tartozó helyzetben vannak, ebből egyáltalán nem lehet azt a következtetést levonni, hogy az uniós jogalkotó ki kívánta zárni a 2011/98 irányelv szerinti egyenlő bánásmódhoz való jogból az összevont engedéllyel rendelkező olyan személyt, akinek a családtagjai nem az érintett tagállam területén tartózkodnak.
Az INPS és az olasz kormány állításával ellentétben ilyen kizárás nem alapulhat pusztán azon a tényen sem, hogy a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárait illetően, akik kedvező jogállással rendelkeznek, a 2003/109 irányelv a 11. cikkének (2) bekezdésében az érintett tagállam olyan esetekre korlátozhatja a szociális biztonság területén az egyenlő elbánást, amelyeknél a családtagok bejegyzett vagy szokásos tartózkodási helye az érintett tagállam területén belül található. Amint az ugyanis a jelen ítélet 26. pontjából kitűnik, a 2011/98 irányelv szerinti egyenlő bánásmódhoz való jog alóli eltéréseket szigorúan kell értelmezni. Márpedig a 2011/98 irányelv nem tartalmazza a 2003/109 irányelv 11. cikkének (2) bekezdése szerinti eltérést. Következésképpen nem fogadható el a 2011/98 irányelvben foglalt eltérések oly módon történő értelmezése, hogy egy további eltérést foglaljon magában, pusztán azért, mert ez az eltérés egy másik másodlagos jogi aktusban szerepel.
Ebből következően a 2011/98 irányelv 12. cikke (2) bekezdésének b) pontjában engedett eltérések fenntartásával egy tagállam nem tagadhat meg vagy csökkenthet valamely szociális biztonsági ellátást valamely összevont engedéllyel rendelkező személytől azzal az indokkal, hogy a családtagjai vagy néhányan közülük nem a területén, hanem egy harmadik országban tartózkodnak, amennyiben az állampolgárainak ezen ellátást a családtagok tartózkodási helyétől függetlenül nyújtja.
Az alapügyet illetően először is azt kell megállapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság maga adja elő, hogy a családmagnak járó támogatásnak többek között a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdése e) pontjának a hatálya alá tartozó szociális biztonsági ellátás jellege van. Az e bíróság által előadottak alapján ugyanis egy olyan pénzbeli ellátásról van szó, amelyet a kérelmező személyes szükségletének bárminemű egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül, jogilag meghatározott helyzetben nyújtanak, és a családi kiadások fedezetére szolgál. Egy ilyen ellátás a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének j) pontja szerinti családi ellátások körébe tartozó szociális biztonsági ellátásnak minősül (lásd ebben az értelemben: 2017. június 21‑iMartinez Silva ítélet,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
,
–
25.
pont).
Az említett bíróság másodszor előadja, hogy a családmag képezi e támogatás összege kiszámításának az alapját. Az INPS és az olasz kormány e tekintetben azzal érvel, hogy a nem az Olasz Köztársaság területén tartózkodó családtagok figyelmen kívül hagyása csak ezen összeg tekintetében releváns, mivel az nulla, amint azt az INPS a tárgyaláson pontosította, ha valamennyi családtag a nemzeti területen kívül tartózkodik.
Márpedig meg kell jegyezni, hogy mind a családmagnak járó támogatás folyósításának annak alapján való elmaradása, mind az összegének az alapján való csökkentése, hogy egyetlen családtag sem tartózkodik az Olasz Köztársaság területén, vagy a családtagok közül néhányan nem, ellentétes a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja szerinti egyenlő bánásmódhoz való joggal, amennyiben az összevont engedéllyel rendelkező személyek és az olasz állampolgárok közötti eltérő bánásmódnak minősül.
Ellentétben azzal, amit az INPS ezenkívül állít, egy ilyen eltérő bánásmódot nem igazolhat az a tény, hogy az összevont engedéllyel rendelkező személyek és a befogadó tagállam állampolgárainak helyzete az ezen állammal való kapcsolatuk miatt eltérő, mivel az ilyen igazolás ellentétes a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjával, amely a jelen ítélet 34. pontjában felidézett céloknak megfelelően a szociális biztonság területén egyenlő bánásmódot ír elő velük szemben.
Hasonlóképpen, amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, az INPS és az olasz kormány által hivatkozott, a kedvezményezettek helyzetének a családmagnak járó támogatás nyújtási feltételei szempontjából, abban az esetben való ellenőrzéséből eredő esetleges nehézségek, amikor a családtagok nem az érintett tagállam területén tartózkodnak, nem igazolhatják az ilyen eltérő bánásmódot (lásd analógia útján: 2016. május 26‑iKohll és Kohll‑Schlesser ítélet,
C‑300/15
,
EU:C:2016:361
,
59.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy a családmaghoz tartozó személyeket a nemzeti jog alapján a családmagnak járó támogatás kedvezményezettjeinek kell tekinteni. Ugyanakkor az e támogatásban való részesülést nem tagadják meg emiatt az összevont engedéllyel rendelkező olyan személytől, akinek a családtagjai nem az Olasz Köztársaság területén tartózkodnak. Noha ugyanis e támogatásból a családmaghoz tartozó személyek részesülnek, hiszen ez a célja a családi ellátásnak, az e bíróság által előadott és a jelen ítélet 18. és 19. pontjában ismertetett információkból az tűnik ki, hogy azt a szintén a családmaghoz tartozó munkavállalónak vagy nyugdíjasnak folyósítják.
Következésképpen a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontjával ellentétes az olyan rendelkezés, mint a 153/1988. sz. törvény 2. cikkének (6‑bis) bekezdése, amelynek értelmében nem tartoznak bele az e törvény értelmében vett családmagba a harmadik országbeli állampolgár házastársa és gyermekei, valamint a harmadik országbeli állampolgárhoz tartozó, gyermekekkel egy tekintet alá eső személyek, ha az Olasz Köztársaság területén nem rendelkeznek tartózkodási hellyel, kivéve ha az olasz állampolgárokat viszonosság illeti meg abban az államban, amelynek állampolgárságával a külföldi rendelkezik, vagy ha a családi ellátások tárgyában nemzetközi megállapodás született.
A fentiek összességére tekintettel azt kell a feltett kérdésre válaszolni, hogy a 2011/98 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében szociális biztonsági ellátáshoz való jogok meghatározása szempontjából nem veszik figyelembe az ezen irányelv 2. cikkének c) pontja szerinti összevont engedéllyel rendelkező személy azon családtagjait, akik nem e tagállam területén, hanem egy harmadik országban tartózkodnak, miközben az említett tagállam állampolgárainak harmadik országban tartózkodó családtagjait figyelembe veszik.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

A harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodására és munkavállalására vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól szóló, 2011. december 13‑i 2011/98/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében szociális biztonsági ellátáshoz való jogok meghatározása szempontjából nem veszik figyelembe az ezen irányelv 2. cikkének c) pontja szerinti összevont engedéllyel rendelkező személy azon családtagjait, akik nem e tagállam területén, hanem egy harmadik országban tartózkodnak, miközben az említett tagállam állampolgárainak harmadik országban tartózkodó családtagjait figyelembe veszik.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.