CELEX: 62014TJ0493
Vyslaný národní odborník
Pravidla EFSA o vyslaných národních odbornících (VNO)
Rozhodnutí neprodloužit vyslání
Přístup k dokumentům
Nařízení (ES) č. 1049/2001
Odepření přístupu
Výjimka týkající se ochrany soukromí a osobnosti jednotlivce
Ochrana osobních údajů
Nařízení (ES) č. 45/2001
Návrhy na určení a na vydání soudního příkazu
Doplňující spis k žalobě
Změna návrhových žádání
Přípustnost

Skutkový základ sporu
Žalobkyně, paní Ingrid Alice Mayer, je od 1. listopadu 1992 úřednicí Spolkové země Sasko (Německo). I. A. Mayer byla od 1. července 2013 vyslána k Evropskému úřadu pro bezpečnost potravin (EFSA) na základě smlouvy, kterou uzavřely téhož dne EFSA a Spolková země Sasko (dále jen „smlouva“). Smlouva byla uzavřena podle jejího článku 5 na dobu trvání jeden rok, tj. do 30. června 2014. Podle článku 4 rozhodnutí výkonného ředitele EFSA ze dne 18. února 2013, kterým se stanoví pravidla o vysílání národních odborníků a odborné přípravě národních odborníků v rámci EFSA (dále jen „pravidla o VNO“), která se použijí na smlouvu, lze vyslání jednou nebo vícekrát prodloužit, pokud v zásadě nepřekročí celková doba vyslání čtyři roky.
Žalobkyně byla dne 4. září 2013 zvolena zástupkyní vyslaných národních odborníků ve výboru zaměstnanců EFSA (dále jen „výbor zaměstnanců“) s tříletou délkou funkčního období. V návaznosti na spor mezi žalobkyní a předsedou výboru zaměstnanců, který se týkal věci, která musela být vyřízena bez účasti žalobkyně, rozhodl výbor zaměstnanců dne 16. prosince 2013 o pozastavení činnosti žalobkyně v uvedeném výboru na dobu šesti měsíců s okamžitým účinkem z důvodu, že jmenovaná porušila povinnost zachovávat důvěrnost.
Dne 18. prosince 2013 žalobkyně podala písemnou stížnost proti rozhodnutí o dotčeném pozastavení její činnosti výkonnému řediteli EFSA a žádala ho, aby předsedovi výboru zaměstnanců uložil disciplinární sankci. Dne 17. ledna 2014 vyrozuměl výbor zaměstnanců oficiálně žalobkyni o tom, že se rozhodl pozastavit účast žalobkyně na svých zasedáních.
Ve dnech 8. a 31. ledna 2014 se uskutečnily pohovory žalobkyně s jejím nadřízeným, M. D., který jí při druhém z pohovorů vyrozuměl o tom, že EFSA nepředpokládá, že její smlouva bude prodloužena, a to s ohledem na skutečnost, že došlo ke změnám v provozních požadavcích oddělení, v němž pracovala, a že její odbornost již neodpovídá stanoveným požadavkům. Žalobkyně tvrdí, že M. D. se během druhého pohovoru zmínil o žádosti sítě nevládních organizací Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) o přístup k dokumentům, které se týkaly e-mailové komunikace mezi vysoce postavenou představitelkou EFSA paní K. a International Life Sciences Institute (Mezinárodní institut pro přírodní vědy, dále jen „ILSI“), soukromou organizací působí v odvětví výživy. EFSA toto tvrzení zpochybňuje.
EFSA dopisem ze dne 16. dubna 2014 ve věci „[u]končení smlouvy o vyslání“ vyrozuměl žalobkyni, že platnost uvedené smlouvy uplyne dne 30. června 2014, a zároveň bylo uvedeno, že žalobkyně může podat k řediteli EFSA stížnost podle článku 23 pravidel o VNO.
Žalobkyně, která měla za to, že důvodem jejího „vypovězení“ byly události, k nimž došlo ve výboru zaměstnanců, a okolnost, že se stala z důvodu odhalení M. D. nedobrovolným svědkem střetu zájmů, který se týkal vztahů mezi EFSA a ILSI, podala dne 24. dubna 2014 u ředitele EFSA stížnost podle článku 23 pravidel o VNO proti výše uvedenému dopisu ze dne 16. dubna 2014, přičemž tuto stížnost doplnila o vyjádření, která předložila dne 5. a 10. června 2014.
Dne 12. května 2014 žalobkyně požádala EFSA o přístup k veškeré e-mailové komunikaci mezi paní K. a ISLI, přičemž EFSA tuto žádost dne 5. června 2014 zamítl na základě čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (
Úř. věst. 2001, L 145, s. 43
; Zvl. vyd. 01/03, s. 331).
Dne 8. června 2014 zaslala žalobkyně EFSA potvrzující žádost o přístup k dotčené e-mailové komunikaci, kterou doplnila dopisem ze dne 15. června 2014.
Dopisem ze dne 27. června 2014 EFSA zamítl stížnost žalobkyně podle článku 23 pravidel o VNO směřující proti výše uvedenému dopisu ze dne 16. dubna 2014, přičemž uvedl, že v čl. 4 odst. 1 pravidel o VNO se stanoví, že „počáteční doba trvání vyslání [nemůže] být kratší než šest měsíců ani delší než dva roky a [lze] ji jednou nebo vícekrát prodloužit, aniž by celková doba vyslání [mohla] překročit čtyři roky“. Z toho vyplývá, že neexistuje žádný nárok na prodloužení smlouvy. Kromě toho se EFSA dovolává svého prostoru pro posouzení stran organizace činnosti svých útvarů a uvádí důvody, jimiž je podloženo její rozhodnutí neprodloužit smlouvu, přičemž v této souvislosti odmítá určitá tvrzení, jež vyjádřila žalobkyně v různých dopisech, které dříve zaslala úřadu.
V témže dopise ze dne 27. června 2014 EFSA dále zamítl potvrzující žádost o přístup k výše uvedeným dokumentům, přičemž se opřel o výjimku stanovenou v čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1049/2001. EFSA připomíná, že pokud žádost na základě tohoto nařízení usiluje o přístup k dokumentům obsahujícím osobní údaje, uplatní se v plném rozsahu ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů (
Úř. věst. 2001, L 8, s. 1
; Zvl. vyd. 13/26, s. 102). Podle čl. 8 písm. b) nařízení č. 45/2001 je přitom vyžadováno, aby příjemce osobních údajů prokázal nezbytnost předání údajů uvedením oprávněných důvodů či přesvědčivých argumentů. Podle EFSA žalobkyně tento požadavek nesplnila. Kromě toho podle EFSA se rozhodnutí neprodloužit vyslání zakládá výlučně na skutečnosti, že se změnily provozní požadavky oddělení, do kterého byla žalobkyně zařazena, a její odbornost již neodpovídá nezbytným požadavkům v dané době, a že mezi tímto rozhodnutím a e-mailovou komunikací, o přístup k níž žádá žalobkyně, není žádná souvislost. EFSA v závěru dopisu vyrozuměl žalobkyni o možnosti podat žalobu na neplatnost proti dvěma rozhodnutím, která jsou uvedena v dopise ze dne 27. června 2014, před Tribunálem podle článku 263 SFEU, a možnosti podat stížnost u evropského veřejného ochránce práv podle článku 228 SFEU.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. června 2014 podala žalobkyně žalobu, jíž se domáhá, aby Tribunál:
—
prodloužil její vyslání až do 30. června 2015;
—
určil, že ukončení její smlouvy, přesněji rozhodnutí EFSA, nazvané „Ukončení vyslání“, ze dne 16. dubna 2014, je protiprávní;
—
uložil EFSA, aby se zdržel výběru nového „pozorovatele“ pro národní odborníky přidělené k výboru zaměstnanců;
—
určil, že šestiměsíční pozastavení její činnosti ve výboru zaměstnanců je protiprávní;
—
uložil EFSA, aby jí zpřístupnil veškerou e-mailovou komunikaci mezi paní K. a ILSI;
—
podpůrně, aby zpřístupnil tyto dokumenty třetí osobě, která bude určena Tribunálem;
—
uložil EFSA náhradu nákladů řízení.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 1. července 2014 podala žalobkyně návrh na předběžné opatření.
Usnesením ze dne 7. července 2014, Mayer v. EFSA (
T‑493/14 R
, nezveřejněné,
EU:T:2014:617
) byl návrh na nařízení předběžného opatření zamítnut, což bylo odůvodněno mimo jiné tím, že součástí žaloby na neplatnost, na jejíž podporu byl podán návrh na nařízení předběžného opatření, není návrh na prohlášení neplatnosti, a že návrhová žádání směřující k předběžnému zpřístupnění sporných dokumentů odpovídají návrhovým žádáním v rámci hlavního řízení, čímž jsou uvedená návrhová žádání v rozporu s ustálenou judikaturou, podle níž rozhodnutí soudu rozhodujícího o předběžných opatřeních nemohou předjímat rozhodnutí ve věci samé ani ho učinit iluzorním tím, že ho zbaví užitečného účinku.
Samostatným podáním zapsaným kanceláří Tribunálu dne 5. září 2014 žalobkyně předložila spis datovaný 4. září 2014, který směřoval mimo jiné k „nahrazení“ původních návrhových žádání návrhovými žádáními uvedenými v tomto spise (dále jen „doplňující spis k žalobě“).
Žalobkyně v doplňujícím spise k žalobě, jehož obsah byl následně v plném rozsahu převzat v replice došlé kanceláři Tribunálu dne 7. ledna 2015, uvedla, že bere zpět třetí a čtvrtý bod návrhových žádání uvedených v žalobě, které se týkají sporu mezi ní a výborem zaměstnanců, a že původní návrhová žádání se nahrazují následujícími návrhovými žádáními, v nichž se domáhá, aby Tribunál:
—
prodloužil její vyslání u EFSA jakožto vyslaného národního odborníka až do 30. června 2017 a zrušil rozhodnutí, podle kterého se její vyslání neprodlužuje;
—
podpůrně, nařídil EFSA, aby přijal nové rozhodnutí o jejím vyslání, které nebude stiženo nesprávností posouzení a zohlední právní výklad Tribunálu;
—
zrušil ukončení smlouvy, přesněji zrušil rozhodnutí ze dne 16. dubna 2014;
—
umožnil jí přístup k veškeré e-mailové komunikaci mezi paní K. a ILSI, k níž došlo za trvání smlouvy;
—
podpůrně, umožnil jí přístup k výše uvedené komunikaci, z níž budou odstraněny informace, na které se vztahuje oblast působnosti článku 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a které by mohly mít značně nepříznivý dopad na soukromí paní K. nebo jí přivodit závažné důsledky;
—
zrušil zamítavé rozhodnutí ze dne 27. června 2014, kterým se zamítá žádost o přístup k výše uvedeným dokumentům;
—
uložil EFSA náhradu nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících s návrhovými žádáními, která byla vzata zpět.
Dopisem ze dne 10. listopadu 2014 došlým kanceláři Tribunálu dne 20. listopadu 2014 předložila žalobkyně Tribunálu několik dokumentů a doplňující vyjádření.
V replice žalobkyně zopakovala jednotlivé body návrhových žádání uvedených v doplňujícím spise k žalobě a vyjádřila se v tom smyslu, že s výjimkou třetího a čtvrtého bodu návrhových žádání žaloby, které se týkají sporu mezi ní a výborem zaměstnanců, které vzala zpět, nebyly body návrhových žádání uvedené v žalobě „nahrazeny“, jak je nesprávně uvedeno v doplňujícím spisu k žalobě, ale mají být „vyloženy“, a Tribunálu navrhuje, aby prohlásil rozhodnutí EFSA ze dne 27. června 2014 za „neplatné“.
Po předložení dupliky žalobkyně podala kanceláři Tribunálu dne 13. května 2015 dokument s datem 6. května 2015, v němž se vyjádřila k „nově doručeným písemným dokumentům“, a sice k e-mailu ze dne 16. května 2014, který jí zaslal výbor zaměstnanců, k e-mailu EFSA ze dne 19. listopadu 2014, který byl adresován ministerstvu vnitra Spolkové země Sasko, a k původní žádosti s datem 25. září 2013 o přístup k e-mailové komunikaci mezi paní K. a ILSI, kterou podala PAN Europe.
Konečně dopisem ze dne 29. června 2016 došlým kanceláři Tribunálu téhož dne žalobkyně předložila Tribunálu několik „nově obdržených důkazů“.
EFSA předložil nejprve žalobní odpověď došlou kanceláři Tribunálu dne 11. září 2014, dále vyjádření k doplňujícímu spisu k žalobě, které došlo kanceláři Tribunálu dne 22. října 2014, poté dupliku došlou kanceláři Tribunálu dne 26. února 2015, a konečně vyjádření, došlá kanceláři Tribunálu dne 12. června 2015, k výše uvedeným vyjádřením žalobkyně ze dne 6. května 2015.
EFSA navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl doplňující spis k žalobě jakožto nepřípustný;
—
odmítl vyjádření žalobkyně ze dne 6. května 2015 jakožto nepřípustné;
—
odmítl žalobu jakožto nepřípustnou;
—
podpůrně odmítl žalobu jakožto nepřípustnou při zohlednění doplňujícího spisu k žalobě;
—
ještě podpůrněji zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících se třetím a čtvrtým bodem návrhových žádání, které byly vzaty zpět.
Právní otázky
K přípustnosti doplňujícího spisu k žalobě
EFSA zpochybňuje přípustnost doplňujícího spisu k žalobě, což odůvodňuje tím, že čl. 47 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 podání takového doplňujícího spisu neumožňuje. EFSA podpůrně tvrdí, že uvedený spis obsahuje každopádně řadu nových nepřípustných částí, a sice nová návrhová žádání, rozšíření původních návrhových žádání a nové skutkové či právní důvody.
Je třeba uvést, že Tribunál v rozsudku ze dne 29. února 1996, Lopes v. Soudní dvůr (
T‑547/93
,
EU:T:1996:27
, bod
) rozhodl, že v jednacím řádu ze dne 2. května 1991 není stanovena možnost podání podstatně pozměněné verze žalobního návrhu, a proto takový dokument nelze založit do spisu.
Třebaže je v projednávaném případě nesporné, že doplňující spis k žalobě byl podán před uplynutím lhůty pro podání žaloby v souvislosti s rozhodnutím EFSA ze dne 27. června 2014, tj. před 8. zářím 2014, uvedený spis nicméně mění předmět sporu, neboť je v něm poprvé uveden v nových bodech návrhového žádání nejen návrh na prodloužení smlouvy až do 30. června 2017, ale jsou v něm uvedeny i návrhy na zrušení údajného rozhodnutí ze dne 16. dubna 2014 a rozhodnutí ze dne 27. června 2014, přičemž posledně uvedeného rozhodnutí se netýkal žádný z jednotlivých bodů návrhového žádání uvedených v žalobě. Doplňující spis k žalobě je proto třeba odmítnout jakožto nepřípustný.
Článek 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 písm. c) a d) jednacího řádu ze dne 2. května 1991 totiž nelze vykládat tak, že by žalobkyni umožňovaly, aby v projednávané věci předložila Tribunálu nová návrhová žádání, která by měnila zjevně nepřípustnou žalobu, která – jak vyplývá z následujících bodů 32 až 50 tohoto rozsudku – obsahuje pouze návrhy na nařízení soudního příkazu a návrhy na určení, na žalobu přípustnou, změnou předmětu sporu, který byl vymezen v návrhu na zahájení řízení, přestože by to bylo před uplynutím lhůty pro podání žaloby.
Je jistě pravda, že čl. 48 odst. 2 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, který připouští předložení nových důvodů v průběhu řízení, pokud se zakládají na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení, lze v určitých případech na změnu návrhových žádání uplatnit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. dubna 2009, Valero Jordana v. Komise,
T‑385/04
,
EU:T:2009:97
, body
a
). Tak je tomu mimo jiné v případě, kdy je napadené rozhodnutí v průběhu řízení nahrazeno rozhodnutím, které má stejný předmět, a proto je třeba považovat za novou okolnost, která umožňuje žalobkyni upravit její návrhová žádání (usnesení ze dne 21. září 2011, Internationaler Hilfsfonds v. Komise,
T‑141/05 RENV
,
EU:T:2011:503
, bod
).
Nicméně pokud neexistují právní a skutkové okolnosti, které vyšly najevo v průběhu řízení, lze zohlednit pouze body návrhových žádání uvedené v návrhu na zahájení řízení, jinak by totiž byl změněn předmět sporu, který je vyčerpávajícím způsobem vymezen v uvedeném návrhu, takže opodstatněnost žaloby musí být zkoumána výlučně z hlediska návrhových žádání obsažených v návrhu na zahájení řízení (viz rozsudek ze dne 26. října 2010, Německo v. Komise,
T‑236/07
,
EU:T:2010:451
, body
a
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je přitom nesporné, že žalobkyně neopírá svá nová návrhová žádání o nové právní nebo skutkové okolnosti, které vyšly najevo v průběhu řízení, přesněji mezi datem podáním žaloby, tj. 30. červnem 2014, a datem podání doplňujícího spisu k žalobě, tj. dnem 4. září 2014.
Doplňují spis k žalobě je proto třeba odmítnout jakožto nepřípustný.
K přípustnosti žaloby
EFSA tvrdí, že návrhová žádání uvedená v návrhu na zahájení řízení jsou zjevně nepřípustná v rozsahu, v němž se na Tribunálu domáhají určení a vydání soudních příkazů vůči EFSA.
Na úvod je třeba uvést, že žalobkyně ve své replice uvádí, že bere zpět třetí a čtvrtý bod návrhových žádání uvedených v žalobě, které se týkají sporu mezi ní a výborem zaměstnanců, čímž je třeba rozhodnout pouze o prvním a druhém bodě návrhových žádání, které se týkají neprodloužení smlouvy o vyslání, a o pátém a šestém bodě návrhových žádání, které se týkají žádosti o přístup k dokumentům.
K přípustnosti návrhových žádání, která se týkají neprodloužení smlouvy
– K přípustnosti prvního bodu návrhových žádání uvedených v žalobě
V prvním bodě návrhových žádání, který je uveden v návrhu na zahájení řízení, se žalobkyně u Tribunálu domáhá, aby prodloužil její smlouvu až do 30. června 2015. V replice žalobkyně navrhuje, aby Tribunál rozhodl o prodloužení její smlouvy až do 30. června 2017 a podpůrně, aby EFSA přijal nové rozhodnutí, které se týká jejího vyslání, a přitom zohlednil výklad Tribunálu.
EFSA tvrdí, že mu Tribunál nemůže uložit soudní příkaz, včetně takového příkazu, který by případně vyplynul ze zrušení právního aktu, v projednávané věci ze zrušení údajného rozhodnutí ze dne 16. dubna 2014, které by vedlo k prodloužení vyslání žalobkyně.
Stačí uvést, že žalobkyně tímto bodem návrhových žádání po Tribunálu požaduje, aby sám nahradil EFSA nebo mu uložil soudní příkaz, což zjevně překračuje jeho pravomoc v rámci přezkumu legality na základě článku 263 SFEU. Toto omezení přezkumu legality se použije ve všech oblastech sporů, k jejichž rozhodnutí je Tribunál příslušný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. října 2008, Agrar-Invest-Tatschl v. Komise,
T‑51/07
,
EU:T:2008:420
, body
a
a citovaná judikatura), a tudíž i v oblasti vyslání národních odborníků.
Je proto třeba dojít k závěru, že se žalobkyně nemůže u Tribunálu domáhat, aby prodloužil její smlouvu až do 30. června 2015, a tím spíše až do 30. června 2017, jak požaduje ve svých návrhových žádáních uvedených v replice, ani aby uložil EFSA, aby rozhodl ve smyslu takového prodloužení.
– K přípustnosti druhého bodu návrhových žádání uvedených v žalobě
Ve druhém bodě návrhových žádání se žalobkyně domáhá, aby Tribunál určil, že ukončení její smlouvy, „přesněji rozhodnutí EFSA […] ze dne 16. dubna 2014, je stiženo protiprávností. V replice se žalobkyně poprvé domáhá toho, aby Tribunál „zrušil“ uvedené „rozhodnutí“ a rozhodl, že rozhodnutí ze dne 27. června 2014 je „neplatné“.
Úvodem je třeba připomenout, že bylo opakovaně rozhodnuto, jak správně uvádí EFSA, že v rámci přezkumu legality na základě článku 263 SFEU žalobní návrhy, které znějí pouze na určení právních nebo skutkových otázek, aniž obsahují návrh na zrušení, nemohou samy o sobě představovat platné žalobní návrhy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 1996, Bernardi v. Parlament,
T‑146/95
,
EU:T:1996:105
, bod
).
Žalobkyně s odkazem na článek 2 SEU, v němž se stanoví, že Unie je založena na hodnotách právního státu, tvrdí, že tam, kde existuje nárok, musí existovat i procesní prostředek. Žalobkyně se snaží tvrdit, že má nárok na prodloužení své smlouvy na základě „zákazu svévole a zákazu ujednání v rozporu s veřejným pořádkem, které jsou součástí německého práva“, jakož i na základě zásady rovnosti a zásady právního státu, které zaručuje jak Smlouva o EU, tak judikatura Bundesverfassungsgericht (německý ústavní soud). Podle ní z tohoto údajného subjektivního nároku na prodloužení vyslání
ipso jure
vyplývá právo žalobkyně podat žalobu k Tribunálu.
Podle žalobkyně musí proto Tribunál z důvodu existence tohoto jejího údajného nároku na prodloužení smlouvy buď vyhovět jejímu „návrhu na soudní rozhodnutí“, nebo vyložit a změnit druhý bod návrhových žádání uvedených v žalobě tak, aby byl přípustný v rámci řízení o žalobě na neplatnost, které je zakotveno v článku 263 SFEU.
EFSA zastává opačný názor, podle kterého – na rozdíl od toho, co dovozuje žalobkyně ze svého tvrzení, podle něhož tam, kde existuje nárok, musí existovat procesní prostředek – nelze změnu systému řízení, který je zakotven Smlouvou, odůvodnit neexistencí procesních prostředků.
Je třeba připomenout, že případná neexistence procesních prostředků v žádném případě nemůže ospravedlňovat změnu systému procesních prostředků a řízení zakotvených Smlouvou o FEU, k níž by došlo prostřednictvím soudního výkladu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 29. dubna 2002, Bactria v. Komise,
T‑339/00
,
EU:T:2002:107
, bod
). K tomu je třeba doplnit, že v projednávaném případě žalobkyni nic nebrání v tom, aby se domáhala neplatnosti napadených rozhodnutí na základě článku 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
Dále ač platí, že unijní soud musí vykládat žalobní důvody žalobkyně s ohledem na jejich podstatu spíše než na jejich právní kvalifikaci a nezávisle na terminologických otázkách, je to podmíněno nicméně tím, že uvedené žalobní důvody z žaloby dostatečně zřetelně, jasně a přesně vyplývají, tak aby žalovaný mohl připravit svou obhajobu a Tribunál o žalobě rozhodnout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. února 2000, ADT Projekt v. Komise,
T‑145/98
,
EU:T:2000:54
, body
a
).
Základní skutkové a právní okolnosti, na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat ze samotného znění žaloby a návrhová žádaní žaloby musí být formulována jasně, aby se předešlo tomu, že unijní soud rozhodne nad rámec návrhových žádání nebo opomene rozhodnout o některém z žalobních důvodů (rozsudek ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Finsko,
C‑387/06
, nezveřejněný,
EU:C:2008:5
, bod
).
Jinak řečeno, žalobkyně nemůže nutit Tribunál k tomu, aby vycházel jen z dohadů ohledně faktických a právních úvah a konkrétních důvodů, které by mohly být skryty za tvrzeními žalobkyně. Právě takové situaci, z níž pramení právní nejistota a která se neslučuje s řádným výkonem spravedlnosti, má předcházet čl. 44 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, a to tím, že se v něm vyžaduje, aby návrh na zahájení řízení uváděl předmět sporu, návrhová žádání a obsahoval stručný popis žalobních důvodů (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 19. května 2008, TFI v. Komise,
T‑144/04
,
EU:T:2008:155
, body
a
).
V projednávané věci, jak správně tvrdí EFSA, se argumentace žalobkyně jeví jako zmatená. Žalobkyně vyjadřuje své stanovisko přinejmenším nepřesně, neboť odkazuje na článek 263 SFEU a rozhodnutí ze dne 27. června 2014, avšak – jak mimo jiné uvedl předseda Tribunálu v usnesení ze dne 7. července 2014, Mayer v. EFSA (
T‑493/14 R
, nezveřejněné,
EU:T:2014:617
, bod
) – neformuluje nijaký návrh domáhající se neplatnosti údajného rozhodnutí ze dne 16. dubna 2014 nebo rozhodnutí ze dne 27. června 2014 ve svých návrhových žádáních, ačkoli předmět těchto návrhových žádání již nelze ve stadiu repliky v případě neexistence právních nebo skutkových okolností, které by vyšly najevo v průběhu řízení, změnit.
Již z těchto důvodů je třeba body návrhových žádání, které se týkají neprodloužení smlouvy, odmítnout.
K přípustnosti návrhových žádání, která se týkají přístupu k dokumentům
V pátém a šestém bodu návrhových žádání uvedených v žalobě se žalobkyně výslovně domáhá, aby Tribunál nařídil EFSA, aby žalobkyni umožnil přístup k veškeré e-mailové komunikaci mezi paní K. a ILSI, nebo podpůrně, aby zpřístupnil tuto e-mailovou komunikaci třetí osobě, která bude určena Tribunálem. V pátém, šestém a desátém bodě návrhových žádání repliky se žalobkyně dále podpůrně domáhá, aby jí byl umožněn částečný přístup k výše uvedené e-mailové komunikaci a bylo rozhodnuto o neplatnosti rozhodnutí ze dne 27. června 2014 v rozsahu, v němž se týká odmítnutí přístupu k dokumentům, a zpřístupnění této e-mailové komunikace Tribunálu, jakož i třetí osobě, která bude určena Tribunálem.
EFSA tvrdí, že tyto body návrhových žádání jsou nepřípustné, neboť Tribunál nemá pravomoc, aby v rámci žaloby na neplatnost vůči EFSA vydal soudní příkaz.
Jak bylo uvedeno v bodě 34 výše, Tribunál nemůže vydat vůči orgánům soudní příkaz nebo tyto orgány v rámci jím prováděného přezkumu legality sám nahradit. Proto návrhová žádání domáhající se přístupu k výše uvedeným dokumentům musí být již z těchto důvodů odmítnuta jako nepřípustná, a kromě toho musí být rovněž odmítnuta návrhová žádání uvedená v replice v rozsahu, v němž se poprvé domáhají neplatnosti rozhodnutí ze dne 27. června 2014, kterým se zamítá žádost o přístup k výše uvedeným dokumentům, jelikož tato návrhová žádání uvedená v žalobě nemohou být změněna ve stadiu repliky, neexistují-li právní nebo skutkové okolností, které vyšly najevo v průběhu řízení.
S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba žalobu v plném rozsahu odmítnout jako nepřípustnou, aniž je třeba rozhodovat o přípustnosti vyjádření žalobkyně, mimo jiné ze dne 6. května 2015 a 29. června 2016, která dále rozvíjejí a podpírají žalobní důvody, jichž se žalobkyně dovolává na podporu jednotlivých bodů návrhových žádání, která jsou prohlášena za nepřípustná.
Náklady
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Stran třetího a čtvrtého bodu návrhových žádání uvedených v žalobě, které se týkají výboru zaměstnanců EFSA, jež byly vzaty zpět, je třeba připomenout, že v čl. 136 odst. 1 jednacího řádu se stanoví, že vezme-li účastník řízení svoji žalobu nebo návrh zpět, uloží se mu náhrada nákladů řízení, jestliže to druhý účastník řízení požadoval ve svém vyjádření ke zpětvzetí. Podle znění odst. 2 prvního pododstavce téhož článku platí, že na návrh účastníka, který vzal žalobu zpět, je náhrada nákladů uložena druhému účastníku řízení, odůvodňuje-li to chování uvedeného účastníka.
Žalobkyně má za to, že EFSA má nést náklady týkající se bodů návrhových žádání, které žalobkyně vzala zpět, z důvodu „odsouzeníhodného chování“ EFSA vůči ní.
Tribunál má nicméně za to, že třetí a čtvrtý důvod návrhových žádání uvedené v návrhu na zahájení řízení jsou každopádně zjevně nepřípustné, neboť neobsahují žádný návrh na neplatnost, ale spočívají v návrzích na uložení soudního příkazu a určovacích návrzích, a proto nelze dojít k závěru, že postojem EFSA lze na základě čl. 136 odst. 2 jednacího řádu odůvodnit, aby byla EFSA uložena náhrada nákladů řízení souvisejících s těmito body návrhových žádání.
Žalobkyně se dále domáhá, aby Tribunál použil přímo nebo
per analogiam
článek 88 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, v němž se stanoví, že ve sporech mezi Unií a jejími zaměstnanci nesou orgány vlastní náklady. Žalobkyně tvrdí, že toto ustanovení platí i pro vyslané národní odborníky.
V této souvislosti stačí připomenout judikaturu, z níž vyplývá, že vyslaní národní odborníci u unijního orgánu nebo instituce se nepovažují za „zaměstnance“ ve smyslu článku 270 SFEU (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 9. října 2006, Gualtieri v. Komise,
F‑53/06
,
EU:F:2006:100
, body
a
) a v níž bylo rozhodnuto, že se na vyslané národní odborníky nevztahuje zvláštní režim podle článku 88 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2008, Gualtieri v. Komise,
T‑284/06
, nezveřejněný,
EU:T:2008:335
, bod
).
Vzhledem k tomu, že EFSA požadoval po žalobkyni náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladu řízení, včetně nákladů vynaložených účastníky v rámci řízení o předběžných opatřeních.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá jako nepřípustná.

2)
Ingrid Alice Mayer se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. února 2017.
Obsah

Skutkový základ sporu

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

Právní otázky

K přípustnosti doplňujícího spisu k žalobě

K přípustnosti žaloby

K přípustnosti návrhových žádání, která se týkají neprodloužení smlouvy

– K přípustnosti prvního bodu návrhových žádání uvedených v žalobě

– K přípustnosti druhého bodu návrhových žádání uvedených v žalobě

K přípustnosti návrhových žádání, která se týkají přístupu k dokumentům

Náklady
(
) – Jednací jazyk: němčina.