CELEX: 62017CJ0587
Pritožba
Evropski kmetijski jamstveni sklad (EKJS)
Uredba (ES) št. 1290/2005
Uredba (EU) št. 1306/2013
Odhodki, izključeni iz financiranja Evropske unije
Neupravičeno izplačana izvozna nadomestila
Izterjava
Neizčrpanje vseh pravnih sredstev
Nevložitev kasacijske pritožbe po negativnem mnenju odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Belgija)
Člen 267 PDEU
Nevložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču
Malomarnost države članice

Kraljevina Belgija s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 20. julija 2017, Belgija/Komisija (T‑287/16, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2017:531
), s katero je zadnjenavedeno sodišče zavrnilo njeno tožbo za razglasitev ničnosti Izvedbenega sklepa Komisije (EU) 2016/417 z dne 17. marca 2016 o izključitvi nekaterih odhodkov držav članic iz naslova Evropskega kmetijskega jamstvenega sklada (EKJS) in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) iz financiranja Evropske unije (
UL 2016, L 75, str. 16
) v delu, v katerem je z njim iz navedenega financiranja glede Kraljevine Belgije izključen znesek 9.601.619,00 EUR (v nadaljevanju: sporni sklep).
Pravni okvir
Člen 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1290/2005 z dne 21. junija 2005 o financiranju skupne kmetijske politike (
UL 2005, L 209, str. 1
) je določal:
„[Evropski kmetijski jamstveni sklad (EKJS)] financira, z deljenim upravljanjem med državami članicami in [Skupnostjo], naslednje odhodke, izvršene v skladu z zakonodajo Skupnosti:
(a)
povračila za izvoz kmetijskih proizvodov v tretje države;
[…]“
Člen 9(1)(a) te uredbe je določal:
„Države članice:
(a)
v okviru skupne kmetijske politike sprejmejo vse zakonske, upravne in druge predpise, kakor tudi vse druge potrebne ukrepe za zagotavljanje učinkovite zaščite finančnih interesov Skupnosti, zlasti za:
(i)
preverjanje stvarnosti in pravilnosti dejavnosti, ki jih financirata EKJS in [Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja (EKSRP)];
(ii)
preprečevanje in zasledovanje nepravilnosti;
(iii)
za izterjavo sredstev, izgubljenih zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.“
Člen 32(5), četrti pododstavek, in (8)(a) navedene uredbe je določal:
„5.   […]
Če je v okviru postopka izterjave z dokončnim upravnim ali sodnim aktom ugotovljeno, da ni bilo nepravilnosti, zadevna država članica prijavi EKJS odhodek, nastal zaradi finančnega bremena, ki ga je imela v skladu s prvim pododstavkom.
[…]
8.   Po začetku postopka iz člena 31(3) se Komisija lahko odloči, da iz financiranja Skupnosti izloči zneske, za katere se obremeni proračun Skupnosti, v naslednjih primerih:
(a)
z uporabo odstavkov 5 in 6 tega člena, če ugotovi, da so nepravilnosti ali neizvršene izterjave nastale zaradi nepravilnosti ali malomarnosti upravnih organov ali drugih služb ali organov države članice;
[…]“
Uredba št. 1290/2005 je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) št. 1306/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o financiranju, upravljanju in spremljanju skupne kmetijske politike in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 352/78, (ES) št. 165/94, (ES) št. 2799/98, (EC) No 814/2000, (ES) št. 1290/2005 in (ES) št. 485/2008 (
UL 2013, L 347, str. 549
, in popravek v
UL 2016, L 130, str. 5
). Člen 9(1)(a) Uredbe št. 1290/2005 je bil v bistvu nadomeščen in povzet s členom 58(1)(e) Uredbe št. 1306/2013, ki k zahtevam iz prvonavedene določbe med drugim dodaja, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se po potrebi uvedejo sodni postopki za izterjavo neupravičeno plačanih zneskov. Določbe člena 32(5), četrti pododstavek, in (8)(a) Uredbe št. 1290/2005 so bile v bistvu povzete v členu 54(2), drugi pododstavek, in (5)(c) Uredbe št. 1306/2013.
Dejansko stanje
Vračila plačanih izvoznih nadomestil in nezakonit ponovni uvoz
Družba Générale Sucrière, katere pravna naslednica je družba Saint-Louis Sucre, je leta 1992 prodala 24.000 ton sladkorja družbama Metelmann & CO in Sucre Export. V skladu s prodajnimi pogodbami je bil sladkor namenjen izvozu iz Evropske unije. Zadnjenavedeni družbi sta 6000 ton navedenega sladkorja prodali družbama Proud Trading in Shawline Offshore prek dveh posrednikov. V prodajnih pogodbah je bilo še določeno, da je sladkor namenjen za tretjo državo in da mora ozemlje Unije zapustiti brez odlašanja takoj po nakladanju.
Nakladanje ladij, ki naj bi odplule v Uzbekistan, je v pristanišču v Antwerpnu (Belgija) potekalo od 20. januarja do 29. marca 1993.
Družba Manuport Services, ki jo je družba Saint-Louis Sucre poleg družbe Belgian Bunkering and Stevedoring pooblastila za sprejetje in nakladanje sladkorja na ladje ter za pripravo ustrezne dokumentacije, je za račun družbe Saint-Louis Sucre pripravila to dokumentacijo in izvozne deklaracije predložila pristojni plačilni agenciji, to je Bureau d'intervention et de restitution belge (belgijski urad za intervencije in nadomestila, v nadaljevanju: BIRB), ki se je tedaj imenoval Office central des contingents et licences (centralni urad za kvote in licence, Belgija). Družba Saint-Louis Sucre je na podlagi teh deklaracij od BIRB prejela predplačilo izvoznih nadomestil, do katerih naj bi bila upravičena. To predplačilo iz naslova izvoznih nadomestil je postalo dokončno, ko je družba Saint-Louis Sucre predložila dokaz o tem, da je sladkor dejansko zapustil carinsko območje Unije.
Pozneje je bilo razkrito, da je bilo 6000 ton sladkorja, ki sta ga družbi Metelmann in Sucre Export preprodali družbama Proud Trading in Shawline Offshore, po izplutju iz Belgije prek pristanišča v Antwerpnu dejansko preusmerjenih od prvotne namembne države in v okviru goljufije znova uvoženih na ozemlje Unije – in sicer v Španijo prek pristanišča v Guernici – na podlagi ponarejenih dokumentov, in sicer obrazca T2L. Družba Saint-Louis Sucre je o razkritju tega nezakonitega ponovnega uvoza sama obvestila BIRB.
Kazenski postopek
Hof van Beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija) je s sodbo z dne 22. oktobra 2003, s katero je potrdilo sodbo rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (sodišče prve stopnje v Antwerpnu, Belgija) z dne 21. junija 2001, dva posameznika, ki sta bila posrednika med družbama Metelmann & CO in Sucre Export na eni strani ter družbama Proud Trading in Shawline Offshore na drugi, kaznovalo za dejanje nezakonitega ponovnega uvoza s ponarejanjem listin, uporabe ponarejenih listin in goljufije. BIRB je med drugim zoper ta posameznika vložil premoženjskopravni zahtevek in dosegel načelno obsodbo za plačilo odškodnine, ki je bila začasno ocenjena na en cent, ta obsodba pa je postala pravnomočna s sodbo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Belgija) z dne 22. junija 2004.
Postopek v zvezi s civilnopravnim zahtevkom za vračilo
BIRB je 16. marca 1994, potem ko je bil obveščen o storjeni goljufiji, od družbe Saint-Louis Sucre zahteval povračilo zneska 167.020.445 belgijskih frankov (BEF), kar je 4.140.328,68 EUR, ker je bil sladkor, ki ga je ta družba deklarirala za izvoz iz Antwerpna in za katerega je bil s kontrolnimi dokumenti, in sicer z obrazci T5, predložen dokaz o zapustitvi carinskega območja Unije, na podlagi ponarejenih dokumentov, in sicer obrazcev T2L, ponovno uvožen na to območje.
Družba Saint-Louis Sucre je zahtevku BIRB za vračilo nasprotovala, ker je menila, da ni odgovorna za to goljufijo.
BIRB je z dopisoma z dne 19. novembra 1996 in z dne 13. februarja 1997 vztrajal pri svojem zahtevku, saj je štel, da zadevni sladkor ni bil nikoli izvožen.
Ker je BIRB ponovil svoj zahtevek za plačilo glavnice z zapadlimi obrestmi od 16. aprila 1994, je družba Saint-Louis Sucre nazadnje 16. maja 1997 – s pridržkom in brez priznavanja odgovornosti – plačala ta znesek glavnice in zapadle obresti za obdobje od 16. aprila 1994 do 16. maja 1997, in sicer skupaj 5.133.087,54 EUR.
Kraljevina Belgija je po prejetju tega plačila EKJS nakazala znesek 4.106.470,28 EUR, kar ustreza 80 % zneska, ki ga je plačala družba Saint-Louis Sucre. Preostalih 20 %, to je 1.026.617,52 EUR, je zadržala v skladu z Uredbo Sveta (EGS) št. 595/91 z dne 4. marca 1991 o nepravilnostih in povračilu napačno izplačanih vsot v zvezi s financiranjem skupne kmetijske politike ter o ustanovitvi informacijskega sistema na tem področju in razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 283/72 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 11, str. 171).
Družba Saint-Louis Sucre je 18. junija 1997 pri tribunal de première instance de Bruxelles (sodišče prve stopnje v Bruslju, Belgija) vložila tožbo, da bi od BIRB izterjala znesek 5.133.087,54 EUR, povečan za zamudne obresti in obresti za čas sodnega postopka ter stroške.
Navedeno sodišče je 20. marca 2008, potem ko je počakalo na izid kazenskega postopka, tej tožbi ugodilo in BIRB naložilo vračilo teh zneskov.
BIRB je pri cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija) zoper to sodbo vložil pritožbo, s katero je predlagal, naj to sodišče sodbo spremeni in naj ne ugodi prvotnemu zahtevku družbe Saint-Louis Sucre. BIRB je podredno temu sodišču predlagal, naj Sodišču predloži tri vprašanja za predhodno odločanje glede razlage Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (
UL 1987, L 351, str. 1
, in popravek v
UL 1988, L 337, str. 29
).
Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) je s sodbo z dne 3. maja 2012, vročeno 29. junija 2012, potrdilo sodbo tribunal de première instance de Bruxelles (sodišče prve stopnje v Bruslju). Navedeno sodišče je še razsodilo, da ni treba postaviti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču. Zato je BIRB naložilo, da družbi Saint-Louis Sucre plača znesek 10.114.003,39 EUR, kar ustreza znesku 5.133.087,54 EUR z obrestmi od 1. junija 1997, skupaj z zamudnimi obrestmi, zapadlimi od 7. marca 2011, ter obrestmi v zvezi s sodnim postopkom in stroški.
BIRB je po tej sodbi za mnenje zaprosil odvetnika, pristojnega za zastopanje pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), kot se zahteva po belgijskem postopku za vložitev pritožbe pri tem sodišču.
Odvetnik je 25. septembra 2012 podal svoje mnenje, v katerem je po preučitvi spisa in sodne prakse Unije ugotovil, da „ni mogoče, da bi bilo izpodbijanje sodbe [Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012] pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) v delu, v katerem je BIRB naloženo plačilo zneska 10.114.003,39 EUR, uspešno“. BIRB se je po tem negativnem mnenju odločil, da ne bo vztrajal in ni vložil kasacijske pritožbe. Družbi Saint-Louis Sucre je plačal znesek, ki mu je bil naložen, skupno 10.659.055,85 EUR, kar ustreza znesku 10.114.003,39 EUR s pripadajočimi obrestmi.
Plačilo zneska 9.601.619,85 EUR iz EKJS
BIRB je 4. julija 2012 Komisiji napovedal, da bo na podlagi sodbe Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012 – ki je bila neposredno izvršljiva, tudi če bi bila vložena kasacijska pritožba – znesek, katerega plačilo mu je bilo naloženo, postal breme EKJS.
BIRB je z dopisom z dne 13. novembra 2012 Komisijo obvestil, da bo v skladu s členom 32(5), četrti pododstavek, Uredbe št. 1290/2005 EKJS obremenil za znesek, ki ga je moral plačati družbi Saint-Louis Sucre, in sicer 10.659.055,85 EUR, od katerega je bilo treba odšteti, prvič, 1.026.617,52 EUR, to je znesek, ki ustreza 20 % od 5.133.087,54 EUR in ki ga na podlagi Uredbe št. 595/91 obdrži Kraljevina Belgija, in drugič, sodne stroške, ki so znašali 30.818,48 EUR. Zato je bil odhodek v višini 9.601.619,85 EUR pri finančni potrditvi za leto 2012 v EKJS knjižen kot negativen namenski prejemek.
BIRB je v letno poročilo za isto leto tako vključil pozitivni popravek v višini 9.601.619,85 EUR.
Unija je ta popravljeni znesek po računovodskih preverjanjih upoštevala pri proračunskem letu 2012 z Izvedbenim sklepom Komisije C(2016) 1543 final z dne 17. marca 2016 o potrditvi računov nekaterih plačilnih agencij v Belgiji in Nemčiji v zvezi z odhodki, ki jih financira EKJS, in je bil tako ta znesek plačan Kraljevini Belgiji.
Upravni postopek za finančni popravek
Komisija je po bremenitvi EKJS za znesek 9.601.619,85 EUR z dopisom z dne 27. marca 2013 začela postopek potrditve skladnosti. Zahtevku za financiranje iz EKJS je nasprotovala iz dveh razlogov, in sicer, prvič, zaradi odločitve, da se ne izkoristijo vsa možna pravna sredstva, v obravnavani zadevi z vložitvijo kasacijske pritožbe, da bi se zadevni znesek izterjal od družbe Saint-Louis Sucre, in drugič, zaradi naložitve obresti po letu 1997.
BIRB je z dopisom z dne 23. maja 2013 to presojo izpodbijal na podlagi člena 32(5), četrti pododstavek, Uredbe št. 1290/2005. BIRB je v zvezi s tem trdil, da kasacijska pritožba ne bi nujno povzročila predložitve zadeve Sodišču, saj njegova sodna praksa dopušča nepredložitev med drugim v okviru tako imenovane teorije „acte clair“. BIRB se je poleg tega skliceval na negativno mnenje odvetnika, pristojnega za zastopanje pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), in pojasnil posebno vlogo, ki se v belgijskem sistemu priznava tem odvetnikom. BIRB je na podlagi tega sklenil, da ni šlo za izbiro, ali je vložitev kasacijske pritožbe smiselna, temveč za nemožnost vložitve take pritožbe.
Komisija je po dvostranskem sestanku z BIRB z dne 13. oktobra 2014 in po izmenjavi več dopisov v sporočilu z dne 12. junija 2015 na podlagi členov 10 in 11 Uredbe Komisije (ES) št. 885/2006 z dne 21. junija 2006 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe št. 1290/2005 glede akreditacije plačilnih agencij in drugih organov ter potrditve obračunov EKJS in EKSRP (
UL 2006, L 171, str. 90
) vztrajala pri stališču, da Kraljevina Belgija ni izpolnila zahtev prava Unije za proračunsko leto 2012, ker belgijski organi niso izčrpali vseh možnih pravnih sredstev za izterjavo zadevnega zneska, s čimer bi bilo Sodišču omogočeno, da odloči o vprašanju za predhodno odločanje glede družbe Saint‑Louis Sucre, in da zato BIRB v skladu s členom 32(8)(a) Uredbe št. 1290/2005 ni upravičen do vračila plačil, ki so bila opravljena na podlagi izvoznih nadomestil, od EKJS. V tem sporočilu je bilo zato navedeno, da bo predlagano, naj se znesek 9.601.619 EUR izloči iz financiranja Unije.
Komisija je 17. marca 2016 na podlagi zbirnega poročila z dne 22. februarja 2016 sprejela sporni sklep, s katerim je bil ta znesek izključen iz financiranja Unije v zvezi s Kraljevino Belgijo.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Kraljevina Belgija je 30. maja 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa.
Kraljevina Belgija je v utemeljitev tožbe navajala dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev členov 31(1) in 32(8) Uredbe št. 1290/2005, ker naj Komisija ne bi dokazala, da izdatek BIRB ni v skladu s pravom Unije in da neobstoj vračila ali nezakonitost izvirata iz nezakonitosti ali malomarnosti, ki bi se mu lahko pripisala. Drugi tožbeni razlog, naveden podredno, se je nanašal na kršitev člena 31(2) Uredbe št. 1290/2005 in načela sorazmernosti, ker naj znesek, ki je bil s spornim sklepom izključen iz financiranja Unije, ne bi ustrezal obsegu ugotovljene neskladnosti in naj se ne bi upoštevala finančna škoda, povzročena Uniji.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo ta tožbena razloga in zato tožbo v celoti zavrnilo.
Predlogi strank
Kraljevina Belgija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
razglasi ničnost spornega sklepa v delu, v katerem je iz financiranja Unije izključen znesek 9.601.619 EUR, in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Kraljevina Belgija v utemeljitev pritožbe navaja en sam pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno razlago – s strani Splošnega sodišča – člena 32(8)(a) Uredbe št. 1290/2005, ki je v bistvu postal člen 54(5)(c) Uredbe št. 1306/2013. Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
Prvi del edinega pritožbenega razloga
Trditve strank
Kraljevina Belgija s prvim delom edinega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točki 56 izpodbijane sodbe napačno štelo, da belgijski organi niso izčrpali vseh notranjih pravnih sredstev, ker niso vložili kasacijske pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012. Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo izrednosti kasacijske pritožbe in posebne vloge, ki je v skladu z belgijskimi procesnimi pravili priznana odvetnikom, pristojnim za zastopanje pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče).
S tem naj bi Splošno sodišče podalo razlago, ki je v nasprotju z razlago Evropskega sodišča za človekove pravice v odločbah z dne 5. decembra 2002, Vogl proti Nemčiji (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, točka 2), in z dne 5. marca 2013, Chapman proti Belgiji (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, točka 33). To sodišče naj bi namreč večkrat priznalo posebno naravo vloge odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) v belgijskem pravosodnem sistemu in njegovo obvezno posredovanje. Tako naj bi Evropsko sodišče za človekove pravice v zadnjenavedeni odločbi najprej navedlo, da „se je pritožnik zaradi spoštovanja pravil belgijskega sodnega reda, ki veljajo za predložitev zadeve Cour de cassation (kasacijsko sodišče), obrnil na odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče)“, da „je odvetnik pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) menil, da ni razumne verjetnosti za uspeh“, in da „se je pritožnik na podlagi tega negativnega mnenja odpovedal kasacijski pritožbi“, ter nato ugotovilo, da „je pritožnik glede na preventivno vlogo odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), ki je v interesu Cour de cassation (kasacijsko sodišče) in posameznikov […], v obravnavanem primeru storil vse, kar je bilo mogoče od njega pričakovati, da bi izčrpal notranja pravna sredstva“.
Komisija trdi, da prvi del edinega pritožbenega razloga ni dopusten, ker se nanaša na trditev, ki pred Splošnim sodiščem ni bila podana, vsekakor pa ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Glede dopustnosti prvega dela edinega pritožbenega razloga je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča njegova pristojnost v okviru pritožbe omejena na presojo pravnih vprašanj glede razlogov, ki so bili obravnavani pred prvostopenjskim sodiščem. Stranka tako razloga, ki ga ni uveljavljala pred Splošnim sodiščem, ne sme prvič uveljavljati pred Sodiščem, ker bi se ji s tem dovolilo, da Sodišču, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, predloži širši spor, kot je bil predložen Splošnemu sodišču (sodba z dne 13. julija 2017, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisija,
C‑60/15 P
,
EU:C:2017:540
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar naj trditve, ki na prvi stopnji ni bila navedena, ne bi bilo mogoče šteti za nov razlog, ki je v pritožbi nedopusten, če je le razširitev trditev, ki so bile navedene v okviru tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem (sodba z dne 13. julija 2017, Saint-Gobain Glass Deutschland/Komisija,
C‑60/15 P
,
EU:C:2017:540
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot pa je Splošno sodišče navedlo v točki 54 izpodbijane sodbe in v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, je Kraljevina Belgija s prvim tožbenim razlogom iz tožbe na prvi stopnji v bistvu ugovarjala temu, da je storila nezakonitost ali malomarnost, ker naj belgijski organi ne bi izčrpali vseh dostopnih pravnih sredstev. Ta država članica je v zvezi s tem trdila, da po negativnem mnenju odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je BIRB posvetoval glede vložitve kasacijske pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012, dejansko ni bilo nobene možnosti za vložitev take pritožbe.
Čeprav je res, kakor poudarja Komisija, da se Kraljevina Belgija pred Splošnim sodiščem ni sklicevala na nespoštovanje sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, navedene v pritožbi, se želi s to trditvijo dokazati, da je Splošno sodišče napačno štelo, da ta država članica ni izčrpala vseh notranjih pravnih sredstev. Tako pomeni le razširitev trditev, navedenih v okviru prvega tožbenega razloga v tožbi na prvi stopnji.
Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla Komisija, zavrniti in ugotoviti, da je prvi del edinega pritožbenega razloga dopusten.
Z vsebinskega vidika je treba poudariti, prvič, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 56 izpodbijane sodbe in kot je Kraljevina Belgija priznala v pritožbi, da v obravnavani zadevi za belgijske organe ni bilo nemogoče vložiti kasacijsko pritožbo zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012.
V teh okoliščinah ta država članica Splošnemu sodišču ne more očitati, da je v navedeni točki 56 ugotovilo, da ti organi niso izčrpali vseh pravnih sredstev, ki jih določa belgijsko pravo, da bi dosegli vračilo spornih zneskov.
Drugič, ker Kraljevina Belgija v bistvu trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo odločbe Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 5. decembra 2002, Vogl proti Nemčiji (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, točka 2), je treba poudariti, da ta trditev ni z ničemer podprta in zato z njo ni mogoče uspeti.
Ker ta država članica zatrjuje, da je Splošno sodišče podalo razlago, ki je v nasprotju s tisto, ki jo je Evropsko sodišče za človekove pravice podalo v odločbi z dne 5. marca 2013, Chapman proti Belgiji (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, točka 33), je treba opozoriti, da se ta odločba nanaša na zahtevo iz člena 35(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, v skladu s katerim se lahko zadeva predloži Evropskemu sodišču za človekove pravice šele potem, ko so bila izčrpana vsa domača pravna sredstva.
Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 75 in 76 sklepnih predlogov, je namen te zahteve državam podpisnicam te konvencije dati priložnost, da preprečijo ali odpravijo zatrjevane kršitve, preden se zadeva predloži Evropskemu sodišču za človekove pravice (ESČP, 28. julij 1999, Selmouni proti Franciji, CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, točka 74, in ESČP, 6. januar 2011, Paksas proti Litvi, CE:ECHR:2011:0106JUD003493204, točka 75), medtem ko je namen obveznosti iz člena 9(1)(a) Uredbe št. 1290/2005, ki je v bistvu postal člen 58(1) Uredbe št. 1306/2013 – v skladu s katerim morajo države članice sprejeti vse potrebne ukrepe, da se po potrebi uvedejo sodni postopki za izterjavo sredstev, izgubljenih zaradi nepravilnosti ali malomarnosti – zagotoviti varstvo finančnih interesov Unije. Tako se ti obveznosti nanašata na dve različni pravni ureditvi, zaradi česar zgoraj navedena sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice ni upoštevna pri razlagi pogojev za uporabo člena 32(8)(a) Uredbe št. 1290/2005, ki je v bistvu postal člen 54(5)(c) Uredbe št. 1306/2013, zlasti pri razlagi pojma malomarnosti, ki ga vsebujeta ti določbi.
Kraljevina Belgija s trditvami o neupoštevanju sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice torej ne more dokazati, da je Splošno sodišče pri razlagi in uporabi teh določb prava Unije napačno uporabilo pravo.
Zato je treba prvi del edinega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del edinega pritožbenega razloga
Trditve strank
Kraljevina Belgija z drugim delom edinega pritožbenega razloga v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah od 55 do 62 izpodbijane sodbe menilo, da ta država članica ni ukrepala s potrebno skrbnostjo, da bi izterjala sporne zneske, in da je zato bila malomarna, ker je s tem, da zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012 ni vložila pritožbe, čeprav je imela možnost, povsem onemogočila, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) postavilo vprašanja za predhodno odločanje za razlago Uredbe št. 3665/87, in ni izkoristila vseh sredstev, ki jih je imela na voljo za izterjavo.
Kraljevina Belgija najprej zatrjuje, da je Splošno sodišče s tem nepravilno analiziralo ravnanje belgijskih organov.
Čeprav po navedbah te države članice tem organom teoretično ni bilo onemogočeno, da bi zoper sodbo Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012 vložili pritožbo, glede na negativno mnenje odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je posvetoval BIRB, ni bilo nobene možnosti, da bi navedeno sodišče tej pritožbi ugodilo, če se upošteva posebna vloga filtriranja pritožb, ki jo je belgijski zakonodajalec zaupal tem odvetnikom, ki morajo svojim strankam odsvetovati vložitev pritožbe, pri kateri ni razumne verjetnosti za uspeh, da se prepreči obremenjevanje tega sodišča z vlogami, ki so očitno neutemeljene ali nedopustne.
Kraljevina Belgija je med obravnavo pred Sodiščem v bistvu opozorila, da mora v skladu z belgijskimi procesnimi pravili pritožbeno vlogo podpisati odvetnik pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) in da mora stranka, ki želi vložiti tako pritožbo, predhodno zaprositi za mnenje takega odvetnika glede možnosti za uspeh s to pritožbo. Čeprav lahko stranka ravna v nasprotju z negativnim mnenjem odvetnika, s katerim se je posvetovala, in ga prosi, da v njenem imenu vloži pritožbo, ki jo je po možnosti sestavila sama, naj bi bili taki primeri dejansko zelo redki. V takem primeru naj bi namreč moral odvetnik v vlogi navesti, da je bila vložena „na zahtevo in na podlagi osnutka“, s čimer Cour de cassation (kasacijsko sodišče) sporoča, da se z njeno vsebino ne strinja. Stranka naj bi s takim ravnanjem tudi tvegala, da se ji naloži plačilo odškodnine zaradi zlorabe postopka. Čeprav naj poleg tega stranki v primeru negativnega mnenja odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je posvetovala, ne bi nič preprečevalo, da zaprosi za drugo mnenje pri drugem odvetniku pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), naj bi bilo v praksi zelo redko, da bi ta podal mnenje, ki bi bilo v nasprotju s prvim.
V obravnavani zadevi je odvetnik, s katerim se je posvetoval BIRB, po poglobljeni in temeljiti analizi predvsem sodne prakse Sodišča podal povsem negativno mnenje. Belgijski organi naj bi s tem, da so se na podlagi tega mnenja vzdržali vložitve kasacijske pritožbe, ravnali tako, kot bi ravnala vsaka razumna in previdna stranka.
Dalje, v delu, v katerem je Splošno sodišče v točki 57 izpodbijane sodbe menilo, da je Kraljevina Belgija s tem, da zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012 ni vložila kasacijske pritožbe, povsem onemogočila, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) Sodišču postavilo vprašanja za predhodno odločanje za razlago Uredbe št. 3665/87, ta država članica na eni strani poudarja, da posebna funkcija filtra, zaupana odvetnikom pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), prispeva k nemotenemu delovanju pravosodnega sistema. Vendar naj pristojnost Cour de cassation (kasacijsko sodišče) za predložitev vprašanj za predhodno odločanje Sodišču zaradi te funkcije ne bi bila prenesena na te odvetnike, saj lahko pooblastitelj v primeru dvoma še vedno zadevo predloži Cour de cassation (kasacijsko sodišče).
Na drugi strani navedena država članica navaja, da naj ne bi vsaka pritožba avtomatično pomenila vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, saj je nepredložitev v nekaterih primerih utemeljena v skladu z načeli iz sodbe z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (
283/81
,
EU:C:1982:335
, točka
).
V obravnavani zadevi naj bi odvetnik pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je posvetoval BIRB, preučil upoštevno sodno prakso Sodišča in pojasnil, zakaj je treba v obravnavani zadevi uporabiti rešitev iz sodbe z dne 11. januarja 2007, Vonk Dairy Products (
C‑279/05
,
EU:C:2007:18
).
Nazadnje, Kraljevina Belgija dvomi o tem, da bi bila sistematična vložitev pritožbe, čeprav bi bila ta v skladu z negativnim in argumentiranim mnenjem odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), ki je strokovnjak, posebej izurjen za ta postopek, očitno obsojena na neuspeh, ustrezen odraz skrbnosti, ki se zahteva s členom 32(8)(a) Uredbe št. 1290/2005. Nasprotno, tako ravnanje bi bilo pretirano in bi pomenilo nepotrebno podaljšanje postopka izterjave, ne da bi bila zagotovljena učinkovitost.
Komisija v odgovor uvodoma poudarja, da so bila izvozna nadomestila, odobrena družbi Saint -Louis Sucre, nesporno neupravičena. Belgijski organi naj bi s tem, da niso vložili kasacijske pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012, ravnali malomarno.
Komisija v zvezi s tem najprej trdi, da so imeli nacionalni organi možnost tako pritožbo vložiti kljub negativnemu mnenju odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je posvetoval BIRB, ali pri drugem odvetniku zaprositi za drugo mnenje.
Dalje, procesna avtonomija držav članic pri organiziranju dostopa do njihovih vrhovnih sodišč, med drugim s predhodnim mnenjem specializiranih odvetnikov, bi morala biti usklajena z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti. Tako naj se ne bi bilo mogoče na to avtonomijo sklicevati za izognitev obveznosti vrhovnih sodišč, določeni v členu 267 PDEU, da pri Sodišču vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe. Komisija v zvezi s tem zatrjuje, da ni naloga odvetnikov pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) odločiti, ali je Sodišče že odločilo o vprašanjih prava Unije, ki se postavljajo v zadevi, v smislu sodne prakse iz sodbe z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (
283/81
,
EU:C:1982:335
), oziroma ali mora Cour de cassation (kasacijsko sodišče) vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe in tako filtrirati dostop do tega pravnega sredstva z blokiranjem vložitve kasacijskih pritožb. S stališčem, ki ga zagovarja Kraljevina Belgija, pa naj bi bila odvetnikom pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) dodeljena taka vloga, ki pripada le temu sodišču.
Komisija sicer priznava, da Cour de cassation (kasacijsko sodišče) ne vloži nujno predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču na podlagi vsake pritožbe, vendar dodaja, da so belgijski organi s tem, da niso vložili pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012, Cour de cassation (kasacijsko sodišče) dokončno onemogočili vložitev takega predloga. Glede na to, da so bile izvozne dajatve nesporno neupravičene in da se v obravnavani zadevi postavljajo pravna vprašanja, za katera je potrebna razlaga določb Uredbe št. 3665/87, je imela po mnenju te institucije Kraljevina Belgija dolžnost vložiti pritožbo zoper to sodbo, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) omogočila, da vloži tak predlog pri Sodišču. V zvezi s tem naj bi iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhajalo, da države članice ne morejo izvajati proste presoje glede tega, ali je primerno zahtevati vračilo neupravičeno izplačane pomoči ali ne.
Nazadnje, kot je Komisija že trdila pred Splošnim sodiščem, naj bi bilo mnenje odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je posvetoval BIRB, napačno in pomanjkljivo tako glede razlage sodne prakse Sodišča kot glede potrebe, da se slednjemu postavijo vprašanja za predhodno odločanje. Tako naj ne bi šlo za „prehodno in argumentirano“ mnenje, ki temelji na „poglobljeni analizi“„izurjenega“ strokovnjaka, kot zatrjuje Kraljevina Belgija.
Presoja Sodišča
Za odločanje o drugem delu edinega pritožbenega razloga je treba na prvem mestu opozoriti, da lahko Komisija v skladu s členom 32(8)(a) Uredbe št. 1290/2005, ki je v bistvu postal člen 54(5)(c) Uredbe št. 1306/2013, odloči, da iz financiranja Unije izključi zneske, za katere se obremeni njen proračun, če ugotovi, da je do neizvršene izterjave prišlo zaradi malomarnosti, ki jo je mogoče pripisati organom države članice.
Kar zadeva obveznosti teh organov v tem okviru, člen 9(1)(a) Uredbe št. 1290/2005 določa, da države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotavljanje učinkovite zaščite finančnih interesov Unije, zlasti za izterjavo sredstev, izgubljenih zaradi nepravilnosti ali malomarnosti. V členu 58(1)(e) Uredbe št. 1306/2013, ki v bistvu povzema prvonavedeno določbo, je dodano, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se po potrebi uvedejo sodni postopki za to vračilo.
Navedeni člen 9(1), ki je v bistvu povzet v navedenem členu 58(1), s tem, da državam članicam nalaga, da skrbijo za zaščito finančnih interesov Unije in za izterjavo neupravičeno plačanih zneskov, v zvezi s financiranjem skupne kmetijske politike odraža splošno dolžnost skrbnega ravnanja iz člena 4(3) PEU (glej v tem smislu sodbe z dne 21. februarja 1991, Nemčija/Komisija,
C‑28/89
,
EU:C:1991:67
, točka
; z dne 21. januarja 1999, Nemčija/Komisija,
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, točki
in
, in z dne 13. novembra 2001, Francija/Komisija,
C‑277/98
,
EU:C:2001:603
, točka
). Ta obveznost, ki velja skozi ves postopek izterjave teh zneskov, pomeni, da nacionalni organi pri izterjavi postopajo hitro in pravočasno, pri čemer uporabijo sredstva za preverjanje in vračilo pomoči, ki jih imajo na voljo, da zagotovijo zaščito teh interesov.
Vendar v teh določbah niso navedeni konkretni ukrepi, ki jih je treba za to sprejeti, med drugim sodni postopki, ki jih je treba sprožiti za vračilo navedenih zneskov.
Glede na to, da je upravljanje financiranja EKJS predvsem v pristojnosti nacionalnih uprav, ki zagotavljajo strogo spoštovanje pravil Unije in ki imajo za to potrebno geografsko bližino (glej v tem smislu sodbi z dne 24. januarja 2002, Francija/Komisija,
C‑118/99
,
EU:C:2002:39
, točka
, in z dne 7. julija 2005, Grčija/Komisija,
C‑5/03
,
EU:C:2005:426
, točka
), so države članice – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 93 sklepnih predlogov – v najboljšem položaju za zagotovitev vračila neupravičeno plačanih zneskov ali zneskov, ki so bili izgubljeni zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, in za presojo, katere ukrepe bi bilo najbolj primerno sprejeti v zvezi s tem.
Tako so nacionalni organi, ki so – pod pogojem, da spoštujejo dolžnost skrbnega ravnanja iz točke 67 te sodbe – zlasti pristojni za izbiro pravnih sredstev, ki so po njihovi presoji najbolj primerna za zagotovitev vračila zadevnih zneskov glede na posebne okoliščine primera (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2005, Grčija/Komisija,
C‑370/03
, neobjavljena,
EU:C:2005:489
, točka
).
Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točkah 101 in 102 sklepnih predlogov, lahko do odločitve države članice, da ne bo izčrpala vseh teh pravnih sredstev, vključno z izrednimi pravnimi sredstvi, pride v širokem naboru položajev in iz zelo različnih razlogov. Zato brez upoštevanja teh okoliščin ni mogoče šteti, da je to izčrpanje v vsakem primeru potrebno za zaščito finančnih interesov Unije in da neizčrpanje navedenih pravnih sredstev pomeni malomarnost.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti – kot je v bistvu trdila Kraljevina Belgija – da dolžnost skrbnega ravnanja iz točke 67 te sodbe ne pomeni nujno, da države članice sistematično in ne glede na posebne okoliščine posameznega primera izčrpajo vsa pravna sredstva, ki jih njihovo nacionalno pravo omogoča za zagotovitev vračila neupravičeno plačanih zneskov.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 57 do 60 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Kraljevina Belgija ravnala malomarno, ker ni vložila pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012, ki je zavrnilo predložitev vprašanj za predhodno odločanje za razlago Uredbe št. 3665/87 pri Sodišču, s čimer je ta država članica povsem onemogočila, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) ta vprašanja predložilo Sodišču.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da – v skladu s členom 267, tretji odstavek, PDEU – kadar Cour de cassation (kasacijsko sodišče) kot sodišče, zoper odločitve katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, odloča o sporu, v katerem se postavi vprašanje razlage prava Unije, to mora vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču.
Vendar kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 111 do 113 sklepnih predlogov, o obstoju malomarnosti Kraljevine Belgije ni mogoče sklepati zgolj na podlagi tega, da je ta država članica s tem, da ni vložila pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012, Cour de cassation (kasacijsko sodišče) onemogočila, da bi Sodišču postavilo vprašanja za predhodno odločanje za razlago Uredbe št. 3665/87.
Za ugotovitev obstoja take malomarnosti je namreč treba, prvič, ugotoviti, ali so belgijski organi sprejeli vse potrebne ukrepe za zaščito finančnih interesov Unije, in zlasti, ali so se ti organi s tem, da niso vložili take pritožbe, odrekli uporabi pravnega sredstva, ki bi jim z razumno verjetnostjo omogočilo zagotovitev vračila spornih zneskov. V okviru te preučitve – ki jo je treba, kot je razvidno iz ugotovitev v točkah 71 in 72 te sodbe, opraviti ob upoštevanju vseh posebnih okoliščin posameznega primera – je treba upoštevati okoliščino, da bi vložitev pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012 lahko povzročila, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) to sodbo razveljavilo ob upoštevanju odgovorov Sodišča na morebitna vprašanja za predhodno odločanje glede razlage upoštevnih določb prava Unije.
Drugič, iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da obveznost Cour de cassation (kasacijsko sodišče), na katero je opozorjeno v točki 74 te sodbe, da vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, kadar se postavi vprašanje razlage prava Unije, ne obstaja, če Cour de cassation (kasacijsko sodišče) ugotovi, da postavljeno vprašanje ni upoštevno, da je Sodišče zadevno določbo prava Unije že razložilo ali da je pravilna uporaba prava Unije tako očitna, da ne dopušča nobenega razumnega dvoma, pri čemer je treba vprašanje, ali gre za tak primer, presoditi ob upoštevanju značilnosti, ki so lastne pravu Unije, posebnih težav pri njegovi razlagi in nevarnosti glede razhajanj v sodni praksi v Uniji (glej v tem smislu sodbe z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi,
283/81
,
EU:C:1982:335
, točka
; z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, točki
in
, ter z dne 4. oktobra 2018, Komisija/Francija (Davčni odtegljaj),
C‑416/17
,
EU:C:2018:811
, točka
).
Glede na to sodno prakso ni mogoče šteti – ne glede na okoliščine konkretnega primera – da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče), če bi bila pritožba zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012 vložena, nujno vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču niti da bi Sodišče na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe pravo Unije razlagalo tako, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) nato moralo razveljaviti sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012.
Iz ugotovitev iz točk od 71 do 78 te sodbe tako izhaja, da je treba obstoj malomarnosti, ki se lahko pripiše Kraljevini Belgiji v smislu člena 32(8)(a) Uredbe št. 1290/2005, ki je v bistvu postal člen 54(5)(c) Uredbe št. 1306/2013, ugotoviti ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera.
Med okoliščine, ki jih je treba za to upoštevati, spadajo – kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 105 in 109 sklepnih predlogov – na prvem mestu, ukrepi izterjave, ki so na voljo v skladu z nacionalnim pravom, in tisti, ki jih je ta država članica že sprejela za zagotovitev vračila spornih zneskov ter ki so navedeni v točkah od 10 do 13 izpodbijane sodbe in v točkah od 11 do 14 te sodbe, ter pravna sredstva, ki jih je navedena država članica že vložila v ta namen in izid teh pravnih sredstev.
Zlasti je treba upoštevati okoliščino, da je v obravnavani zadevi Kraljevina Belgija proti družbi Saint-Louis Sucre uporabila vsa redna pravna sredstva, določena v nacionalnem pravu, in da sta tako tribunal de première instance de Bruxelles (prvostopenjsko sodišče v Bruslju) kot cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) v sodbi z dne 3. maja 2012 tej državi članici naložila, da tej družbi vrne te zneske z zamudnimi obrestmi, obrestmi v zvezi s sodnim postopkom in pripadajočimi stroški, ter da je zadnjenavedeno sodišče presodilo, da ni treba predložiti vprašanj za predhodno odločanje Sodišču.
Na drugem mestu, upoštevati je treba postopkovna dejanja Kraljevine Belgije po tej sodbi, namenjena temu, da bi morebiti vložila kasacijsko pritožbo, in sicer, kot je bilo navedeno v točki 19 izpodbijane sodbe in opozorjeno v točki 20 te sodbe, je BIRB v skladu z zahtevami belgijskih procesnih pravil zaprosil za mnenje odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) glede možnosti, da bi bilo tej pritožbi ugodeno.
Na tretjem mestu, obstoj morebitne malomarnosti Kraljevine Belgije zaradi odločitve, da ne vloži take pritožbe – kot izhaja iz preudarkov, navedenih v točkah od 76 do 78 te sodbe – je treba preučiti ob upoštevanju ocene verjetnosti za uspeh, ki jo je navedena država članica opravila v okoliščinah, navedenih v prejšnjih dveh točkah, glede pritožbe, ki bi jo bilo mogoče vložiti, po negativnem mnenju odvetnika pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), s katerim se je posvetovala, in v tem okviru ob upoštevanju verjetnosti, da bi Cour de cassation (kasacijsko sodišče) ob upoštevanju odgovorov Sodišča na morebitna vprašanja za predhodno odločanje glede razlage upoštevnih določb prava Unije razveljavilo sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju).
Na četrtem mestu, obstoj morebitne malomarnosti Kraljevine Belgije je treba presojati ob upoštevanju stroškov, povezanih s postopkom izterjave in z vložitvijo kasacijske pritožbe v razmerju do zneskov za vračilo.
Vendar čeprav je Splošno sodišče v točki 55 izpodbijane sodbe navedlo, da je treba obstoj malomarnosti, ki se lahko pripiše Kraljevini Belgiji v smislu člena 32(8) Uredbe št. 1290/2005, ki je v bistvu postal člen 54(5)(c) Uredbe št. 1306/2013, ugotavljati ob upoštevanju okoliščin konkretnega primera, teh okoliščin ni ustrezno preučilo, zlasti ne okoliščin, navedenih v točkah 83 in 84 te sodbe.
Tako je Splošno sodišče v točkah od 56 do 62 izpodbijane sodbe sklepalo o obstoju take malomarnosti zgolj na podlagi tega, da se je ta država članica vzdržala vložitve pritožbe zoper sodbo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 3. maja 2012, čeprav je imela to možnost, in s tem Cour de cassation (kasacijsko sodišče) onemogočila, da bi Sodišču predložilo vprašanja za predhodno odločanje za razlago Uredbe št. 3665/87, na podlagi česar je sklepalo, da navedena država članica ni izčrpala vseh pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo za zagotovitev vračila spornih zneskov.
Splošno sodišče je s tem napačno uporabilo pravo.
Zato je treba ugoditi drugemu delu edinega pritožbenega razloga in izpodbijano sodbo razveljaviti.
Posledice razveljavitve izpodbijane sodbe
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to v primeru razveljavitve odločbe Splošnega sodišča zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču ali pa samo dokončno odloči o sporu, če stanje postopka to dovoljuje.
V obravnavani zadevi je za rešitev spora potrebna nova presoja okoliščin primera, in sicer ob upoštevanju ugotovitev iz točk od 80 do 84 te sodbe, to presojo pa bo lažje opravilo Splošno sodišče, potem ko bo dalo strankam možnost, da pojasnita svoje stališče v zvezi s tem.
Zato je treba to zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču.
Stroški
Ker se zadeva vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških tega pritožbenega postopka pridrži.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 20. julija 2017, Belgija/Komisija (
T‑287/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:531
), se razveljavi.

2.
Zadeva T‑287/16 se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

3.
Odločitev o stroških se pridrži.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.