CELEX: 62019CJ0069
Обжалване
Икономически и паричен съюз
Банков съюз
Възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници
Единен механизъм за преструктуриране на кредитни институции и някои инвестиционни посредници (ЕМП)
Единен съвет за преструктуриране (ЕСП)
Единен фонд за преструктуриране (ЕФП)
Определяне на предварителната вноска за 2016 г.
Жалба за отмяна
Срок за обжалване
Просрочие
Възражение за незаконосъобразност
Явна недопустимост

С жалбата си Credito Fondiario SpA иска отмяната на определение на Общия съд на Европейския съюз от 19 ноември 2018 г., Credito Fondiario/ЕСП (
T‑661/16
, непубликувано,
EU:T:2018:806
, наричано по-нататък „обжалваното определение“), с което се отхвърля неговата жалба, от една страна, за отмяна на решението на Единния съвет за преструктуриране (ЕСП), прието на неговата изпълнителна сесия от 15 април 2016 г., относно предварителните вноски за 2016 г. в Единния фонд за преструктуриране (ЕФП) (SRB/ES/SRF/2016/06) (наричано по-нататък „първото спорно решение“) и решението на ЕСП, прието на неговата изпълнителна сесия от 20 май 2016 г. за адаптиране на предварителните вноски за 2016 г. в Единния фонд за преструктуриране и допълващо първото спорно решение (SRB/ES/SRF/2016/13) (наричано по-нататък „второто спорно решение“, а заедно с първото спорно решение наричани „спорните решения“), доколкото се отнасят до жалбоподателя, от друга страна, иска да се установи незаконосъобразността както на член 5, параграф 1, буква е) от Делегиран регламент (ЕС) 2015/63 на Комисията от 21 октомври 2014 година за допълване на Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета по отношение на предварителните вноски в механизмите за финансиране на преструктурирането (
OВ L 11, 2015 г., стр. 44
), така и на приложение I към него или евентуално на целия делегиран регламент.
Правна уредба
Член 54, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 806/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2014 година за установяването на еднообразни правила и еднообразна процедура за преструктурирането на кредитни институции и някои инвестиционни посредници в рамките на Единния механизъм за преструктуриране и Единния фонд за преструктуриране и за изменение на Регламент (ЕС) № 1093/2010 (
ОВ L 225, 2014 г., стр. 1
), предвижда:
„На своя изпълнителна сесия Съветът за преструктуриране:
a)
подготвя всички решения, които да бъдат приети от Съвета за преструктуриране на неговата пленарна сесия;
б)
взема всички решения за прилагането на настоящия регламент, освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго“.
Член 70 от Регламент № 806/2014, озаглавен „Предварителни вноски“, предвижда в параграф 2:
„Съветът за преструктуриране ежегодно, след консултация с ЕЦБ или с националния компетентен орган и в тясно сътрудничество с националните органи за преструктуриране, изчислява индивидуалните вноски, за да гарантира, че вноските, дължими от всички институции, лицензирани на териториите на всички участващи държави членки, не надхвърлят 12,5 % от целевото равнище
Всяка година изчисляването на вноските за отделните институции се основава на:
a)
фиксирана вноска, която се изчислява пропорционално въз основа на сумата на задълженията на институцията, с изключение на собствения капитал и гарантираните депозити, спрямо общите задължения, с изключение на собствения капитал и гарантираните депозити, на всички институции, лицензирани на територията на участващите държави членки; и
б)
коригирана спрямо риска вноска, която се основава на критериите, предвидени в член 103, параграф 7 от Директива 2014/59/ЕС, като се взема предвид принципът на пропорционалност, без да се създава неравнопоставеност между структурите на банковия сектор на държавите членки.
Съотношението между фиксираната вноска и коригираните спрямо риска вноски трябва да е съобразено с балансираното разпределение на вноските между различните видове банки.
При всички случаи общият размер на индивидуалните вноски от всички институции, лицензирани на териториите на всички участващи държави членки, изчислени съгласно букви а) и б), не може да надхвърля годишно 12,5 % от целевото равнище“.
Член 5 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/81 на Съвета от 19 декември 2014 година за определяне на еднообразни условия за прилагане на Регламент № 806/2014 (
ОВ L 15, 2015 г., стр. 1
) гласи:
„1.   Съветът за преструктуриране съобщава на съответните национални органи за преструктуриране решенията си, с които се изчисляват годишните вноски на институциите, лицензирани на тяхна територия.
2.   След получаване на съобщението по параграф 1 всеки национален орган за преструктуриране уведомява всяка институция, лицензирана в неговата държава членка, за решението на Съвета за преструктуриране, с което се изчислява годишната вноска, дължима от тази институция“.
Съгласно член 5, параграф 1 от Делегиран регламент 2015/63:
„Вноските, посочени в член 103, параграф 2 от Директива 2014/59/ЕС, се изчисляват, като се изключат следните задължения:
[…]
е)
когато става въпрос за институции, работещи с насърчителни заеми — задълженията на посредническата институция към иницииращата или друга насърчителна банка или друга посредническа институция, както и задълженията на иницииращата насърчителна банка към финансиращите я страни, доколкото размерът на тези задължения съответства на насърчителните заеми на тази институция“.
Обстоятелствата, предхождащи спора
Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени в точки 1—10 от обжалваното определение и за целите на настоящото производство могат да бъдат обобщени по следния начин.
С първото спорно решение на изпълнителната си сесия от 15 април 2016 г. ЕСП одобрява предварителните вноски за 2016 г. в ЕФП. Националните органи за преструктуриране (наричани по-нататък „НОП“), на които е възложено събирането на индивидуалните вноски от съответните банки на тяхната територия, са уведомени за това решение.
В този контекст Banca d’Italia (Централната банка на Италия), в качеството си на италиански национален орган за преструктуриране, информира жалбоподателя с известие № 585762/16 от 3 май 2016 г., получено същия ден, че ЕСП е приел неговата предварителна вноска за 2016 г. в ЕФП и посочва нейния размер.
С второто спорно решение на своята изпълнителна сесия от 20 май 2016 г. ЕСП адаптира предварителните вноски за 2016 г. в ЕФП и увеличава вноската на жалбоподателя.
За второто решение са уведомени и НОП, а с известие № 709489/16 от 27 май 2016 г., получено на 30 май 2016 г., Централната банка на Италия информира жалбоподателя за необходимостта да плати увеличения размер на вноската, за който е взето решение.
Жалбоподателят иска от Централната банка на Италия обяснения относно начина на изчисляване и основанията за неговата вноска.
На 15 юни 2016 г. жалбоподателят информира Централната банка на Италия и ЕСП, че е поискал от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), след като постанови временни мерки, да отмени известия № 585762/16 и № 709489/16 на Централната банка на Италия. В рамките на това производство Централната банка на Италия прилага спорните решения към писмената си защита, представена на 8 юли 2016 г.
С определение от 14 юли 2016 г. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио) отхвърля искането на жалбоподателя за постановяване на временни мерки.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното определение
На 19 септември 2016 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалбата, посочена в точка 1 от настоящото съдебно решение.
В подкрепа на тази жалба той изтъква седем основания: първото —спорните решения не са съобщени, второто — липсват им мотиви и е нарушен принципът на състезателност, третото — неправилно прилагане на член 5, параграф 1, буква е) от Делегиран регламент 2015/63, четвъртото — нарушение на член 4, параграф 1 и на член 6 от делегирания регламент, петото — нарушение на членове 20 и 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз, шестото — нарушение на принципите на пропорционалност и на правна сигурност, и седмото — нарушение на член 16 от Хартата на основните права.
С обжалваното определение, прието на основание член 126 от Процедурния му правилник, Общият съд, без да се произнася по изложените от жалбоподателя основания, отхвърля жалбата като явно недопустима и го осъжда да заплати съдебните разноски.
Искания на страните пред Съда
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното определение и да върне делото на Общия съд,
–
да осъди ЕСП да заплати съдебните разноски, направени в производствата пред двете инстанции, и
–
при условията на евентуалност, да отмени обжалваното определение в частта, в която Общият съд го осъжда да заплати съдебните разноски на ЕСП, и да се произнесе по справедливост относно съдебните разноски в първоинстанционното производство.
ЕСП иска от Съда:
–
да обяви жалбата за частично недопустима и във всички случаи за неоснователна и
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски във връзка с настоящото производство и във връзка с производството пред Общия съд.
Италианската република иска от Съда да уважи жалбата и да отмени обжалваното определение.
Европейската комисия иска от Съда:
–
да отхвърли настоящата жалба в частта ѝ относно допустимостта на подадената в първоинстанционното производство жалба срещу първото спорно решение,
–
да се произнесе в съответствие със закона по допустимостта на подадената в първоинстанционното производство жалба срещу второто спорно решение, и
–
в случай че отхвърли настоящата жалба, да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски във връзка с настоящото и във връзка с първоинстанционното производство.
По жалбата
В подкрепа на настоящата жалба жалбоподателят изтъква пет основания. Първото основание е грешка в правната квалификация на фактите, що се отнася до датата, на която жалбоподателят е узнал за спорните решения, и грешка в правната квалификация на фактите, що се отнася до преценката, че предприел действия в неразумен срок. Второто основание е грешка при прилагане на правото, допусната при тълкуването и прилагането на съдебната практика относно разумния срок, в който, ако обжалваният акт не бъде публикуван или съобщен, заинтересованото лице трябва да поиска да бъде уведомено за него. Третото основание е нарушение на член 126 от Процедурния правилник на Общия съд и на правото на жалбоподателя на защита. Четвъртото основание е грешка при прилагане на правото, допусната при преценката на искането на основание член 277 ДФЕС. Накрая, петото основание е изтъкнато при условията на евентуалност и в случай че Съдът отхвърли настоящата жалба; то е за отмяна на обжалваното определение в частта, в която Общият съд осъжда жалбоподателя да понесе направените от него съдебни разноски, както и тези на ЕСП.
По първото и второто основание
Доводи на страните
С първото и второто основание, които следва да бъдат разгледани заедно, жалбоподателят, подкрепян по същество от Италианската република, изтъква, че Общият съд допуснал, от една страна, грешка при прилагане на правото, когато тълкувал и приложил съдебната практика относно разумния срок, в който, ако обжалваният акт не бъде публикуван или съобщен, заинтересованото лице трябва да поиска да бъде уведомено за него, и от друга страна, две грешки в правната квалификация на фактите.
Първо, основавайки се на погрешни данни, Общият съд допуснал грешка в правната квалификация на фактите, що се отнася до датата, на която жалбоподателят узнал, че спорните решения съществуват. Освен това, тъй като Общият съд не посочил поради какви съображения „тясното сътрудничество“ между ЕСП и НОП е ирелевантно в това отношение, обжалваното определение било недостатъчно мотивирано.
Второ, според него цитираната от Общия съд съдебна практика относно разумния срок, в който, ако обжалваният акт не бъде публикуван или съобщен, заинтересованото лице трябва да поиска да бъде уведомено за него, не била релевантна и Общият съд допуснал грешка в правната квалификация на фактите, като приел, че жалбоподателят не е предприел действия в разумен срок, за да поиска да бъде уведомен за спорните решения.
ЕСП възразява, че първото и второто основание са недопустими, тъй като жалбоподателят изтъкнал същите доводи в подкрепа на тези основания и оспорил фактическите констатации на Общия съд, без обаче да твърди изопачаване на фактите или доказателствата.
ЕСП поддържа, че при всички положения твърденията по тези основания са неоснователни. Всъщност, освен факта че Общият съд не допуснал грешка, като приел, че жалбоподателят узнал за съществуването на спорните решения от известия № 585762/16 и № 709489/16 на Централната банка на Италия, в това отношение обжалваното определение било достатъчно мотивирано и жалбоподателят не твърдял, че е поискал да бъде уведомен за тези решения или че е предприел конкретни стъпки в тази посока.
Освен това Общият съд правилно припомнил съдебната практика, свързана с разумния срок, в който заинтересованото лице трябва да поиска да бъде уведомено за обжалвания акт, но в случая не я е приложил и следователно не е допуснал грешка в това отношение.
Комисията подкрепя становището на ЕСП, но по същество оставя на Съда да прецени второто спорно решение.
Съображения на Съда
Относно допустимостта на твърденията по първото и второто основание следва да се отбележи, от една страна, че жалбоподателят изтъква отделни доводи в подкрепа на твърдението за грешка при прилагане на правото. От друга страна, той не оспорва фактическите констатации на Общия съд относно релевантните дати, а по същество поддържа, че Общият съд не може да ги счита за датите, на които жалбоподателят е узнал за съществуването на спорните решения за целите на член 263 ДФЕС. Така според него Общият съд допуснал две грешки в правната квалификация на фактите, която е правен въпрос, а следователно може да бъде повдигнат в рамките на обжалване и подлежи на контрол от Съда (вж. решения от 1 юни 1994 г.,Комисия/Brazzelli Lualdi и др.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, т.
и от 23 ноември 2017 г., Bionorica и Diapharm/Комисия,
C‑596/15 P и C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо твърденията по първото и второто основание са допустими.
Що се отнася до съществото на спора, следва да се припомни, че за да констатира явната недопустимост на жалбата, подадена на основание член 263 ДФЕС за отмяна на спорните решения, след като установява, че те не са били нито публикувани, нито съобщени на жалбоподателя, който не е техен адресат, Общият съд посочва, че в такъв случай съгласно съдебната практика срокът за обжалване започва да тече едва от момента, в който заинтересованото лице узнае точното съдържание и мотивите на въпросния акт, при условие че поиска целия му текст в разумен срок. Във връзка с това Общият съд констатира, че жалбоподателят узнал за съществуването на спорните решения съответно на 3 и 30 май 2016 г. от известия № 585762/16 и № 709489/16 на Централната банка на Италия и че не е поискал да бъде уведомен за тези решения, а още по-малко в разумен срок. При положение че жалбоподателят нито твърди, нито доказва наличие на случайно събитие или непреодолима сила, което е основание да не се приложи срокът за обжалване, Общият съд приема, че подадената на 19 септември 2016 г. жалба на основание член 263 ДФЕС е явно просрочена и трябва да бъде отхвърлена като явно недопустима.
На първо място, за да се определи дали Общият съд е допуснал грешка в правната квалификация на фактите, що се отнася до датите, на които жалбоподателят узнал за съществуването на спорните решения, е важно да се припомни, че в точки 38 и 39 от обжалваното определение Общият съд се основава на две обстоятелства.
Така, от една страна, Общият съд подчертава, че документите и въпросниците, получени от жалбоподателя, за да предостави данните, въз основа на които може да се изчисли индивидуалната му вноска в ЕФП, посочват приложимите правни основания и го информират, че тази вноска се изчислява от ЕСП. От друга страна, Общият съд се позовава на известия № 585762/16 и № 709489/16 на Централната банка на Италия, за които жалбоподателят е уведомен съответно на 3 и 30 май 2016 г., където се посочва, че неговата вноска, изчислена от ЕСП, е предназначена за ЕФП.
Без да допуска грешка обаче, Общият съд е имал право от тези известия — изпратени на жалбоподателя, когато той вече е получил и попълнил документите и въпросниците, необходими на ЕСП, за да изчисли индивидуалната му вноска — да стигне до извода, че жалбоподателят е узнал за съществуването на спорните решения съответно на 3 и 30 май 2016 г.
Доводите на жалбоподателя не оборват тази преценка.
Първо, обстоятелството, че жалбоподателят се запознал изцяло с мотивите на спорните решения едва на 8 юли 2016 г., т.е. когато в производството, образувано по негово искане от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио), Централната банка на Италия представила писмената си защита, към която били приложени тези решения, изобщо не означава, че преди тази дата той не е знаел за съществуването им.
Второ, няма значение че в своите известия № 585762/16 и № 709489/16 Централната банка на Италия не уточнила на кои дати са приети спорните решения, нито посочила приложимата правна уредба на Съюза и правилните правни основания. Всъщност тези обстоятелства не само че не се отнасят до това дали жалбоподателят е узнал за съществуването на спорните решения, но и най-вече не са пречка той да е узнал — от посоченото от Общия съд в точки 38 и 39 от обжалваното определение — че тези решения съществуват.
Трето, при положение че в точка 30 от обжалваното определение Общият съд установил, че ЕСП е автор на спорните решения, без да прави никакъв извод относно датата, на която жалбоподателят е узнал за тези решения, твърдяната от жалбоподателя липса на мотиви е без значение за правната квалификация на фактите.
Следователно Общият съд извел правилните изводи от собствените си фактически констатации и не е допуснал грешка в правната квалификация на фактите, като е приел, че жалбоподателят узнал за съществуването на спорните решения на 3 и 30 май 2016 г.
На второ място, жалбоподателят поддържа, че Общият съд допуснал, от една страна, грешка при прилагане на правото, тъй като тълкувал и приложил неправилно съдебната практика относно разумния срок, в който, ако обжалваният акт не бъде публикуван или съобщен на заинтересованото лице, то трябва да поиска да бъде уведомено за него, и от друга страна, че допуснал грешка в правната квалификация на фактите, тъй като приел, че жалбоподателят не е поискал да бъде уведомен за спорните решения в разумен срок.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че Общият съд не е основал извода си за недопустимост на жалбата за отмяна на обстоятелството, че жалбоподателят поискал да бъде уведомен за спорните решения извън разумен срок, и следователно Общият съд не е прилагал тази съдебна практика. Всъщност в точка 47 от обжалваното определение той подчертава, че след като узнал за съществуването им, жалбоподателят не е поискал да бъде уведомен за тези решения.
Ето защо Общият съд не е допуснал грешки с оглед на посочената съдебна практика.
При тези условия твърденията по първото и второто основание на жалбата трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По третото основание
Доводи на страните
В третото основание, което е за нарушение на член 126 от Процедурния правилник на Общия съд и на правото на жалбоподателя на защита, последният не се съгласява с извода, че жалбата му в първоинстанционното производство е явно недопустима, и добавя, че тя е отхвърлена, без да е успял да вземе отношение по недопустимостта, въпрос, който освен това ЕСП не е поставял.
ЕСП се съмнява в допустимостта на твърденията по това основание и счита, че при всички положения те са неоснователни. Според Комисията посоченото основание е безпредметно.
Съображения на Съда
Що се отнася до допустимостта на твърденията по третото основание, следва да се отбележи, от една страна, че жалбоподателят е изтъкнал подробни доводи в подкрепа на твърдението, че жалбата му в първоинстанционното производство не е явно недопустима, и че е нарушено правото му на защита, а от друга страна, въпросът дали Общият съд е нарушил член 126 от своя процедурен правилник е правен въпрос, който подлежи на контрол от Съда (вж. по аналогия решение от 1 юли 1999 г., Alexopoulou/Комисия,
C‑155/98 P
,
EU:C:1999:345
, т.
—
; вж. в този смисъл решение от 6 юни 2018 г., Apcoa Parking Holdings/EUIPO,
C‑32/17 P
, непубликувано,
EU:C:2018:396
, т.
—
).
Следователно твърденията по основанието са допустими.
По същество, що се отнася, на първо място, до твърдяното нарушение на член 126 от Процедурния правилник на Общия съд, важно е да се подчертае, че след като намери, че разполага с достатъчно данни от преписката по делото, Общият съд може във всеки един момент да реши да се произнесе с мотивирано определение на основание на тази разпоредба (вж. в този смисъл определение от 29 октомври 2004 г., Ripa di Meana/Парламент,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
, т.
).
Следва също да се отбележи, че явната недопустимост в рамките на прилагането на член 126 от Процедурния правилник на Общия съд може да е очевидна не само в смисъл, че е установена на ранен етап от производството с оглед по-специално на акта за неговото образуване, но и в смисъл, че тя не буди съмнение, по-конкретно с оглед на постоянната практика на Съда.
Налага се обаче изводът, че в случая, за да обяви жалбата за явно недопустима, в точки 36 и 51 от обжалваното определение Общият съд се основава на постоянната съдебна практика.
В това отношение не може да се приеме доводът на жалбоподателя, че недопустимостта на първоинстанционната жалба, поради просрочието ѝ, не е явна, тъй като не се дължи на това, че не е спазен двумесечният срок за обжалване, а на преценката дали срокът, в който заинтересованото лице трябва да поиска да бъде уведомено за обжалвания акт, е разумен.
Всъщност от точка 47 от обжалваното определение ясно личи, че тъй като жалбоподателят не е поискал да бъде уведомен за спорните решения, Общият съд не е преценявал дали срокът в конкретния случай е бил разумен.
Освен това, противно на поддържаното от жалбоподателя, обстоятелството, че делото е било разгледано от Общия съд, че той е уважил молбите за встъпване и че е прибягнал до процесуално-организационни действия и действия по събиране на доказателства, не му е попречило да приеме определение за явна недопустимост на основание член 126 от своя процедурен правилник. По-конкретно използването на такива мерки, които целят по-специално да се осигури подготвянето на делата за разглеждане и развитието на производствата, само по себе си не може да възпрепятства приемането на определение на такова основание (вж. в този смисъл решение от 19 януари 2006 г., AIT/Комисия,
C‑547/03 P
,
EU:C:2006:46
, т.
—
).
Накрая, тъй като допустимостта на жалбата е абсолютна процесуална предпоставка, която Общият съд трябва да разгледа служебно, приемането на определение на основание член 126 от Процедурния правилник не зависи от това дали ответникът е оспорил допустимостта на жалбата. Така в конкретния случай, за да се прецени дали недопустимостта е явна, няма значение дали ЕСП, ответник в производството по обжалване пред Общия съд, не е изтъкнал, че жалбата е просрочена (вж. в този смисъл определение от 17 юли 2014 г., Melkveebedrijf Overenk и др./Комисия,
C‑643/13 P
, непубликувано,
EU:C:2014:2118
, т.
).
Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че жалбата е явно недопустима по смисъла на член 126 от своя процедурен правилник.
На второ място, що се отнася до твърдяното нарушение на правото на жалбоподателя на защита, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика прилагането на процедурата, предвидена в член 126 от Процедурния правилник на Общия съд, сама по себе си не засяга надлежния и ефективен съдебен процес, тъй като тази разпоредба се прилага само по делата, по които подадената до Общия съд жалба явно подлежи на отхвърляне (вж. по аналогия решение от 19 февруари 2009 г., Gorostiaga Atxalandabaso/Парламент,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
, т.
и цитираната съдебна практика).
От точки 43 и 55 от настоящото решение обаче следва, че Общият съд не е допуснал грешка, като е постановил, че жалбата е явно недопустима. Ето защо не могат да се приемат доводите на жалбоподателя, че от една страна, приемането на определение на основание член 126 от Процедурния правилник на Общия съд е довело до нарушаване на правото му на защита, и от друга страна, че член 129 от Процедурния правилник на Общия съд представлява по-подходящо правно основание в случая, доколкото гарантира спазването на правото на защита.
Предвид предходните съображения третото основание следва да се отхвърли по същество.
По четвъртото основание
Доводи на страните
С четвъртото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че искането на основание член 277 ДФЕС е недопустимо, тъй като жалбата по член 263 ДФЕС е явно недопустима.
ЕСП, подкрепян от Комисията, оспорва основателността на твърденията по това основание.
Съображения на Съда
След като припомня, че предвидената в член 277 ДФЕС възможност да се изтъкне незаконосъобразността на акт с общо приложение не представлява самостоятелно право за започване на съдебно производство и не може да бъде упражнена при липсата на право на иск или жалба, Общият съд приема, че искането на жалбоподателя за установяване на частична или пълна незаконосъобразност на Делегиран регламент 2015/63 е явно недопустимо, тъй като липсва самостоятелно право за започване на съдебно производство, в което да се изтъкне незаконосъобразността на акт с общо приложение.
Освен това Общият съд подчертава, че след като целта на такова искане имплицитно, но несъмнено е да се установи незаконосъобразност в контекста на искане за отмяна на спорните решения, явната недопустимост на жалбата за отмяна, доколкото е насочена срещу тези решения, води до недопустимост на възражението за незаконосъобразност.
В рамките на четвъртото основание жалбоподателят само изтъква, препращайки към доводите, посочени в подкрепа на първите му две основания, че е неправилен изводът на Общия съд за недопустимост на искането на основание член 263 ДФЕС. От това той заключава, че Общият съд се е основал на погрешна предпоставка, за да отхвърли като явно недопустимо искането на основание член 277 ДФЕС за установяване на частична или пълна незаконосъобразност на Делегиран регламент 2015/63.
От отхвърлянето на първите три основания за обжалване обаче следва, че изводът на Общия съд за явна недопустимост на жалбата по член 263 ДФЕС не е поставен под въпрос. Така Общият съд правилно приема, в съответствие с постоянната съдебна практика, че недопустимостта на иска или жалбата води до недопустимост на възражението за незаконосъобразност на основание член 277 ДФЕС (вж. определения от 28 юни 1993 г., Donatab и др./Комисия,
C‑64/93
,
EU:C:1993:266
, т.
и
, и от 8 декември 2006 г., Polyelectrolyte Producers Group/Комисия и Съвет,
C‑368/05 P
, непубликувано,
EU:C:2006:771
, т.
).
Поради това твърденията по четвъртото основание трябва да бъдат отхвърлени.
По петото основание
Доводи на страните
При условията на евентуалност и в случай че Съдът отхвърли настоящата жалба, жалбоподателят иска отмяна на обжалваното определение в частта, в която Общият съд го осъжда да понесе направените от него съдебни разноски, както и тези на ЕСП. Всъщност, тъй като поведението на ЕСП е допринесло за удължаване на разглеждането на делото от Общия съд и за увеличаване на съдебните разноски, последният трябвало да използва възможностите, предвидени в член 135 от своя процедурен правилник.
Според ЕСП и Комисията твърденията по това основание са недопустими. ЕСП добавя, че при всички положения те са неоснователни.
Съображения на Съда
Съгласно постоянната съдебна практика, когато всички други основания за обжалване пред Съда са отхвърлени, исканията във връзка с твърдяната неправилност на решението на Общия съд в частта за съдебните разноски трябва да бъдат отхвърлени като недопустими на основание член 58, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, съгласно който размерът на присъдените разноски или страната, на която се възлагат, не подлежат на отделно обжалване (решение от 30 януари 2020 г., České dráhy/Комисия,
C‑538/18 P и C‑539/18 P
, непубликувано,
EU:C:2020:53
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В случая, при положение че твърденията по първите четири основания за обжалване са отхвърлени, твърденията по петото и последно основание, свързано с разпределянето на съдебните разноски, трябва да се обявят за недопустими.
От всички изложени по-горе съображения следва, че настоящата жалба трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като ЕСП е поискал жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски и последният е загубил делото, той следва да понесе наред с направените от него съдебни разноски и тези на ЕСП.
В съответствие с член 140, параграф 1 от посочения правилник, съгласно който държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски, Италианската република и Комисията понасят направените от тях съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Credito Fondiario SpA да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Единния съвет за преструктуриране.

3)
Италианската република и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.