CELEX: 62020CJ0597
Řízení o předběžné otázce
Letecká doprava
Nařízení (ES) č. 261/2004
Článek 16
Náhrada a pomoc cestujícím
Vnitrostátní subjekt odpovědný za prosazování uvedeného nařízení
Vnitrostátní právní úprava svěřující tomuto subjektu pravomoc uložit leteckému dopravci zaplacení náhrady dlužné cestujícímu
Listina základních práv Evropské unie
Článek 47
Právo na soudní přezkum

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 16 odst. 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (
Úř. věst. 2004, L 46, s. 1
; Zvl. vyd. 07/08, s. 10).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi leteckým dopravcem Polskie Linie Lotnicze „LOT“ S.A. (dále jen „LOT“) a Budapest Főváros Kormányhivatala (oddělení pro ochranu spotřebitelů správního úřadu hlavního města Budapešti, Maďarsko) (dále jen „oddělení pro ochranu spotřebitelů“) ve věci rozhodnutí, kterým tento úřad uložil LOT povinnost zaplatit náhradu škody podle článku 7 nařízení č. 261/2004.
Právní rámec
Unijní právo
Body 1, 2, 4, 21 a 22 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádějí:
„(1)
Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy měly [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele.
(2)
Odepření nástupu na palubu a zrušení nebo významné zpoždění letů způsobuje cestujícím závažné potíže a nepohodlí.
[…]
(4)
Společenství by proto mělo zvýšit úroveň ochrany stanovenou výše uvedeným nařízením v zájmu posílení práv cestujících a zajistit, aby letečtí dopravci působili v harmonizovaných podmínkách a v liberalizovaném trhu.
[…]
(21)
Členské státy by měly stanovit pravidla pro sankce použitelné při porušení tohoto nařízení a zajistit jejich používání. Sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.
(22)
Členské státy by měly zajistit a kontrolovat všeobecné dodržování tohoto nařízení jejich leteckými dopravci a určit vhodný orgán k provádění těchto kontrolních úkolů. Kontrola by se neměla dotýkat práv cestujících a leteckých dopravců žádat náhradu prostřednictvím soudů v souladu s vnitrostátními právními předpisy.“
Článek 5 tohoto nařízení, nadepsaný „Zrušení“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.   V případě zrušení letu:
[…]
c)
mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže
[…]
iii)
nejsou informování [informováni] o zrušení ve lhůtě kratší sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování jejich letu, které by jim umožnilo odletět nejpozději [nejdříve] jednu hodinu před plánovaným časem odletu a dosáhnout cílového místa určení nejpozději dvě hodiny po plánovaném čase příletu.“
[…]
3.   Provozující letecký dopravce není povinen platit náhradu v souladu s článkem 7, jestliže může prokázat, že zrušení je způsobeno mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata.“
Článek 7 uvedeného nařízení, nadepsaný „Právo na náhradu škody“, v odstavci 1 stanoví:
„1. Odkazuje-li se na tento článek, obdrží cestující náhradu ve výši:
a)
250 EUR u všech letů o délce nejvýše 1500 kilometrů;
b)
400 EUR u všech letů ve Společenství delších než 1500 kilometrů a u všech ostatních letů o délce od 1500 kilometrů do 3500 kilometrů;
c)
600 EUR u všech letů nespadajících pod písmeno a) nebo b).
Při určování vzdálenosti se vychází z posledního místa určení, kam cestující v důsledku odepření nástupu na palubu nebo zpoždění přiletí později než v plánovaném čase.“
Článek 12 téhož nařízení, nadepsaný „Další náhrady“, v odstavci 1 stanoví:
„Toto nařízení se použije, aniž jsou dotčena práva cestujících požadovat další náhrady. Náhrady poskytnuté podle tohoto nařízení mohou být od dalších náhrad odečteny.“
Článek 16 nařízení č. 261/2004, nadepsaný „Porušení předpisů“, zní takto:
„1.   Každý členský stát určí subjekt odpovědný za prosazování tohoto nařízení ve vztahu k letům z letišť nacházející[ch] se na jeho území a letům z třetí země na tato letiště. Tento subjekt v případě potřeby přijme nezbytná opatření, která zajistí, aby byla dodržována práva cestujících. Členské státy oznámí Komisi subjekt, který byl v souladu s tímto odstavcem určen.
2.   Aniž je dotčen článek 12, může si každý cestující u každého subjektu určeného podle odstavce 1 nebo u každého jiného příslušného subjektu určeného členským státem stěžovat na údajné porušení tohoto nařízení, ke kterému došlo na letišti nacházejícím se na území členského státu nebo které se týká letu z třetí země na letiště nacházející se na uvedeném území.
3.   Sankce stanovené členskými státy za porušení tohoto nařízení musí být účinné, přiměřené a odrazující.“
Maďarské právo
Ustanovení § 43/A odst. 2 a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény (zákon č. CLV z roku 1997 o ochraně spotřebitelů) ze dne 15. prosince 1997 (
Magyar Közlöny
, 1997/119, s. 9558, dále jen „zákon o ochraně spotřebitelů“) stanoví:
„Orgán na ochranu spotřebitelů odpovídá za uplatňování – v případě potřeby po konzultaci s orgánem civilního letectví – [nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/2394 ze dne 12. prosince 2017 o spolupráci mezi vnitrostátními orgány příslušnými pro vymáhání dodržování právních předpisů v oblasti ochrany spotřebitele a zrušení nařízení (ES) č. 2006/2004 (
Úř. věst. 2017, L 345, s. 1
)] v případě porušení nařízení č. 261/2004 v Evropské unii“.
Podle § 47 odst. 1 písm. c) a i) zákona o ochraně spotřebitelů má orgán na ochranu spotřebitelů možnost požadovat, aby dotčený podnik ukončil ve stanovené lhůtě zjištěná pochybení nebo nedostatky, a má i pravomoc uložit takzvanou pokutu „na ochranu spotřebitelů“.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
V důsledku zpoždění letů z New Yorku (Spojené státy americké) do Budapešti (Maďarsko) o více než tři hodiny se cestující obrátili na oddělení pro ochranu spotřebitelů, aby toto oddělení uložilo LOT z titulu náhrady škody za porušení čl. 5 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004 povinnost zaplatit náhradu škody ve smyslu článku 7 tohoto nařízení.
Rozhodnutím ze dne 20. dubna 2020 toto oddělení zjistilo porušení zejména čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004 a uložilo LOT povinnost zaplatit každému dotčenému cestujícímu náhradu škody ve výši 600 eur.
Vzhledem k tomu, že LOT měla za to, že oddělení pro ochranu spotřebitelů nemá pravomoc uložit povinnost zaplatit takovou náhradu škody, napadla toto rozhodnutí u Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti, Maďarsko), který je předkládajícím soudem v projednávané věci.
S odkazem na stanovisko generálního advokáta ve spojených věcech Ruijssenaars a další (
C‑145/15 a C‑146/15
,
EU:C:2016:12
), LOT tvrdí, že vztah mezi leteckým dopravcem a cestujícím je občanskoprávní povahy. Za těchto okolností maďarská praxe, která umožňuje oddělení pro ochranu spotřebitelů uložit leteckým dopravcům povinnost zaplatit náhradu škody na základě nařízení č. 261/2004, podle něj odnímá maďarským civilním soudům jejich pravomoc.
Oddělení pro ochranu spotřebitelů se naproti tomu považuje za příslušné na základě čl. 16 odst. 1 a 2 tohoto nařízení. Podle tohoto oddělení zákon o ochraně spotřebitelů stanoví, že v případě porušení ustanovení nařízení č. 261/2004 je pověřeno uplatňováním nařízení č. 2017/2394. Tvrdí, že v tomto rámci má přitom pravomoc uložit takzvanou pokutu „na ochranu spotřebitelů“.
Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda oddělení pro ochranu spotřebitelů může leteckému dopravci uložit povinnost zaplatit náhradu škody ve smyslu článku 7 nařízení č. 261/2004 za porušení ustanovení tohoto nařízení.
Podle tohoto soudu neumožňuje výrok rozsudku ze dne 17. března 2016, Ruijssenaars a další (
C‑145/15 a C‑146/15
,
EU:C:2016:187
) určit, zda se Soudní dvůr odchýlil od výkladu článku 16 nařízení č. 261/2004 navrženého generálním advokátem v jeho stanovisku ve věcech, v nichž byl vydán tento rozsudek. Podle tohoto výkladu nemůže vnitrostátní subjekt, k němuž cestující v letecké dopravě podá individuální stížnost, přijmout donucovací opatření vůči dotčenému leteckému dopravci s cílem přinutit jej k poskytnutí náhrady, na niž má tento cestující podle tohoto nařízení nárok.
Kromě toho má za to, že tento rozsudek nelze přímo přenést na věc v původním řízení. V Maďarsku totiž na rozdíl od situace, o kterou se jedná v uvedeném rozsudku, oddělení pro ochranu spotřebitelů soustavně ukládá leteckým dopravcům povinnost zaplatit náhradu škody stanovenou nařízením č. 261/2004, i když je možné obrátit se rovněž na civilní soudy.
Předkládající soud nicméně upřesňuje, že i když má oddělení pro ochranu spotřebitelů obecnou pravomoc rozhodovat o porušení ustanovení nařízení č. 261/2004, v maďarské právní úpravě neexistuje zvláštní ustanovení, které by tomuto oddělení umožňovalo přijmout donucovací opatření směřující k odškodnění cestujících v případě nedodržení tohoto nařízení.
Za těchto podmínek se Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 16 odst. 1 a 2 nařízení [č. 261/2004] vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní subjekt odpovědný za prosazování [tohoto] nařízení, k němuž cestující podali individuální stížnosti, nemůže dotčenému leteckému dopravci uložit povinnost poskytnout náhradu škody, která cestujícím podle [uvedeného] nařízení přísluší?“
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 16 nařízení č. 261/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní subjekt odpovědný za prosazování tohoto nařízení může leteckému dopravci uložit povinnost zaplatit cestujícím na základě uvedeného nařízení náhradu ve smyslu článku 7 téhož nařízení, pokud byla tomuto vnitrostátnímu subjektu podána individuální stížnost cestujícího.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora je pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí.
Pokud jde zaprvé o znění článku 16 nařízení č. 261/2004, ze znění odstavce 1 tohoto článku vyplývá, že každý členský stát je povinen určit subjekt odpovědný za prosazování uvedeného nařízení ve vztahu k letům z letišť nacházejících se na jeho území a letů z třetí země na tato letiště, přičemž tento subjekt v případě potřeby přijme nezbytná opatření, která zajistí, aby byla dodržována práva cestujících.
Článek 16 odst. 2 nařízení č. 261/2004 stanoví, že „každý cestující [si může] u každého subjektu určeného podle odstavce 1 nebo u každého jiného příslušného subjektu určeného členským státem stěžovat na údajné porušení tohoto nařízení, ke kterému došlo na letišti nacházejícím se na území členského státu nebo které se týká letu z třetí země na letiště nacházející se na uvedeném území.
S ohledem na znění těchto ustanovení Soudní dvůr rozhodl, že stížnosti uvedené v čl. 16 odst. 2 nařízení č. 261/2004 musí být považovány spíše za upozornění, jež mají přispívat obecně k řádnému uplatňování tohoto nařízení, aniž má určený subjekt povinnost na základě takových stížností jednat, s cílem zaručit každému jednotlivému cestujícímu právo na získání náhrady (rozsudek ze dne 17. března 2016, Ruijssenaars a další,
C‑145/15 a C‑146/15
,
EU:C:2016:187
, bod
).
Stejně tak, pokud jde o pojem „sankce“ obsažený v čl. 16 odst. 3 uvedeného nařízení, měl Soudní dvůr s ohledem na bod 21 odůvodnění téhož nařízení za to, že označuje opatření přijatá v odezvě na porušení, jež subjekt odhalí při výkonu všeobecného dohledu podle čl. 16 odst. 1 nařízení č. 261/2004, a nikoli jako správní donucovací opatření, jež mají být přijata v každém jednotlivém případě (rozsudek ze dne 17. března 2016, Ruijssenaars a další,
C‑145/15 a C‑146/15
,
EU:C:2016:187
, bod
).
Je však třeba konstatovat, že nic ve znění článku 16 nařízení č. 261/2004 nezakazuje členskému státu, aby takovou donucovací pravomoc svěřil subjektu odpovědnému za prosazování tohoto nařízení. Naopak, jak uvádí generální advokát v bodě 36 svého stanoviska, ze znění tohoto článku vyplývá, že členské státy mají určitý rozhodovací prostor ohledně pravomocí, které hodlají svěřit svým vnitrostátním subjektům za účelem ochrany práv cestujících.
Soudní dvůr ostatně uvedl, že s ohledem zejména na rozhodovací prostor, jež mají členské státy při udělování pravomocí, které hodlají svěřit subjektům uvedeným v čl. 16 odst. 1 nařízení č. 261/2004, mohou členské státy za účelem zhojení nedostatečnosti ochrany práv cestujících v letecké dopravě svěřit takovému subjektu pravomoc k přijímání opatření na základě individuálních stížností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2016, Ruijssenaars a další,
C‑145/15 a C‑146/15
,
EU:C:2016:187
, bod
).
Zadruhé kontext, jehož součástí je článek 16 nařízení č. 261/2004, svědčí rovněž ve prospěch takového výkladu.
V tomto ohledu z článku 12 a čl. 16 odst. 2 tohoto nařízení, vykládaných ve světle bodu 22 odůvodnění uvedeného nařízení, vyplývá, že jediným omezením pravomoci subjektů určených k zajištění uplatňování téhož nařízení je právo cestujících v letecké dopravě domáhat se u soudu dalších náhrad stanovených v článku 7 nařízení č. 261/2004.
Paušální částky stanovené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 261/2004 sice představují standardizovanou a okamžitou náhradu škody, která může zabránit nevýhodám spojeným s podáním žalob na náhradu škody u příslušných soudů, avšak další náhrada škody uvedená v článku 12 tohoto nařízení se týká újmy vlastní dotčenému cestujícímu v letecké dopravě, která má být posouzena individuálně a
a posteriori
(v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Rusu,
C‑354/18
,
EU:C:2019:637
, body
a
).
Naproti tomu paušální částky uvedené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 261/2004 mají za cíl nahradit pouze újmy, které jsou pro všechny dotčené cestující takřka totožné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Rusu,
C‑354/18
,
EU:C:2019:637
, bod
a citovaná judikatura).
Stanovení těchto částek nevyžaduje individuální posouzení rozsahu způsobené škody, jelikož částka paušální náhrady stanovená v článku 7 nařízení č. 261/2004 se určuje v závislosti na délce dotčeného letu s ohledem na poslední místo, kam cestující letí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2017, Bossen a další,
C‑559/16
,
EU:C:2017:644
, bod
), a pro výpočet této částky se nezohledňuje doba skutečného zpoždění při příletu překračující tři hodiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. října 2012, Nelson a další,
C‑581/10 a C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, bod
).
Jak zdůraznil generální advokát v bodě 46 svého stanoviska, jak cestující, tak dopravci mohou snadno určit výši dlužné náhrady škody. Totéž platí
a fortiori
pro subjekty určené na základě čl. 16 odst. 1 nařízení č. 261/2004.
Kromě toho, i když vyhrazení sporů spojených s náhradou škody podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 261/2004 jen soudům umožňuje, aby se při posuzování téže individuální situace předešlo jakémukoli odlišnému posouzení, jež by poškozovalo práva cestujících v letecké dopravě, učiněnému na jedné straně subjekty uvedenými v čl. 16 odst. 1 nařízení č. 261/2004 a na druhé straně vnitrostátními soudy, k nimž byly podány individuální žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2016, Ruijssenaars a další,
C‑145/15 a C‑146/15
,
EU:C:2016:187
, bod
), takové riziko může být odstraněno odpovídajícím propojením správních a soudních řízení.
Jak zdůraznil generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil procesní podmínky nezbytné za tímto účelem.
Za těchto podmínek uznání donucovací pravomoci vnitrostátního subjektu uvedeného v čl. 16 odst. 1 nařízení č. 261/2004 v každém případě nemůže zbavit cestující ani letecké dopravce možnosti podat žalobu k příslušnému vnitrostátnímu soudu (v tomto smyslu viz, pokud jde o cestující, rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Cuadrench Moré,
C‑139/11
,
EU:C:2012:741
, bod
).
Vzhledem k tomu, že žádost cestujícího v letecké dopravě o náhradu škody na základě čl. 7 odst. 1 nařízení č. 261/2004 je uplatněním práva zaručeného unijním právem, článek 47 Listiny základních práv Evropské unie přiznává takovému cestujícímu právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces před soudem, který má případně možnost obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou na základě článku 267 SFEU. Stejně tak musí mít letecký dopravce možnost podat žalobu proti rozhodnutí, kterým mu vnitrostátní subjekt uvedený v čl. 16 odst. 1 nařízení č. 261/2004, k němuž cestující podal individuální stížnost, uložil zaplatit tomuto cestujícímu náhradu škody, která uvedenému cestujícímu přísluší na základě tohoto nařízení.
Zatřetí výklad článku 16 nařízení č. 261/2004 uvedený v předchozích bodech je podpořen takovými cíli sledovanými tímto nařízením, jako jsou cíle uvedené v jeho bodech 1, 2 a 4 odůvodnění. Jedná se o cíl, který spočívá v zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících, při kterém by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele, a o cíl, jenž má posílit práva cestujících tím, že budou zmírněny potíže a nepohodlí způsobené zrušením nebo významným zpožděním letů.
Zvláštní cíl paušální náhrady poskytované na základě nařízení č. 261/2004 přitom směřuje k tomu, aby byla okamžitě a standardizovaným způsobem nahrazena újma spočívající ve ztrátě času odpovídající třem nebo více hodinám, kterou způsobilo takové zpoždění, a která je „nepohodlím“ ve smyslu tohoto nařízení, aniž jsou dotčení cestující vystaveni nevýhodám spojeným s podáváním žalob na náhradu škody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Rusu,
C‑354/18
,
EU:C:2019:637
, bod
).
Svěření donucovací pravomoci vnitrostátnímu subjektu určenému na základě čl. 16 odst. 1 uvedeného nařízení zajisté přispívá k tomu, že cestující nemusí snášet nevýhody, které jsou vlastní podávání žalob. Taková pravomoc umožňuje z důvodů jednoduchosti, rychlosti a účinnosti, uvedených generálním advokátem v bodě 48 jeho stanoviska, zajistit vysokou úroveň ochrany cestujících v letecké dopravě a zároveň zabránit přetížení soudů s ohledem na potenciálně vysoký počet žalob na náhradu škody.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 16 nařízení č. 261/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy mají možnost oprávnit vnitrostátní subjekt odpovědný za prosazování tohoto nařízení k tomu, aby leteckému dopravci uložil povinnost zaplatit náhradu ve smyslu článku 7 uvedeného nařízení dlužnou cestujícím na základě téhož nařízení, pokud je tomuto vnitrostátnímu subjektu podána individuální stížnost cestujícího za předpokladu, že je tomuto cestujícímu a uvedenému leteckému dopravci poskytnuta možnost soudního přezkumu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetího senátu) rozhodl takto:

Článek 16 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91,

musí být vykládán v tom smyslu, že

členské státy mají možnost oprávnit vnitrostátní subjekt odpovědný za prosazování tohoto nařízení k tomu, aby leteckému dopravci uložil povinnost zaplatit náhradu ve smyslu článku 7 uvedeného nařízení dlužnou cestujícím na základě téhož nařízení, pokud je tomuto vnitrostátnímu subjektu podána individuální stížnost cestujícího za předpokladu, že je tomuto cestujícímu a uvedenému leteckému dopravci poskytnuta možnost soudního přezkumu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: maďarština.