CELEX: 62015TJ0117
Žaloba na neplatnost
Zemědělství
Společná organizace trhů
Opatření, která mají být přijata v důsledku přistoupení nových členských států
Částka, která má být účtována za přebytečná množství cukru neodstraněná z trhu
Žádost o změnu konečného rozhodnutí Komise
Zamítnutí žádosti
Akt, který nelze napadnout žalobou
Potvrzující akt
Absence nových a podstatných skutečností
Nepřípustnost

Skutečnosti předcházející sporu
Primární právo
V rámci etapy rozšiřování Evropské unie, která byla završena dne 1. května 2004 přistoupením České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky (dále jen „nové členské státy“) k Unii (dále jen „přistoupení“), zahájila Unie s novými členskými státy jednání o řadě otázek rozdělených do vyjednávacích kapitol. Jednání v rámci kapitoly zemědělství se týkala mimo jiné právní situace zásob zemědělských produktů ve volném oběhu přesahujících množství, jež lze považovat za tvořící obvyklý převod zásob (dále jen „přebytečné zásoby“) na území nových členských států ke dni přistoupení.
Tato otázka se podle článku 22 aktu o podmínkách přistoupení a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (
Úř. věst. 2003, L 236, s. 33
, dále jen „akt o přistoupení“), řídí bodem 4 přílohy IV aktu o přistoupení, podle něhož:
„[…]
2.   Soukromé i veřejné zásoby [zemědělských produktů] ve volném oběhu na území nových členských států ke dni přistoupení přesahující množství, jež lze považovat za tvořící obvyklý převod zásob, musí být odstraněny na náklady nových členských států.
Pojem obvyklého převodu zásob bude vymezen pro každý produkt na základě kritérií a cílů specifických pro každou společnou organizaci trhu.
[…]
4.   Komise provede a uplatňuje úpravu vymezenou výše.
[…]“
Článek 2 odst. 3 smlouvy mezi Belgickým královstvím, Dánským královstvím, Spolkovou republikou Německo, Řeckou republikou, Španělským královstvím, Francouzskou republikou, Irskem, Italskou republikou, Lucemburským velkovévodstvím, Nizozemským královstvím, Rakouskou republikou, Portugalskou republikou, Finskou republikou, Švédským královstvím, Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska (členskými státy Evropské unie) a novými členskými státy o přistoupení (
Úř. věst. 2003, L 236, s. 17
, dále jen „smlouva o přistoupení“), podepsané v Aténách dne 16. dubna 2003, stanoví, že orgány Unie mohou před přistoupením přijmout opatření uvedená mimo jiné v článku 41 a příloze IV aktu o přistoupení. Článek 41 první pododstavec uvedeného aktu stanoví, že Evropská komise může po dobu tří let ode dne přistoupení přijímat přechodná opatření nezbytná k usnadnění přechodu ze stávajícího režimu v nových členských státech na režim vyplývající z uplatňování společné zemědělské politiky (SZP) za podmínek stanovených v tomto aktu, přičemž uplatňování těchto opatření musí být omezeno na toto období.
Opatření přijatá Unií před přistoupením
Komise na základě čl. 2 odst. 3 smlouvy o přistoupení a čl. 41 prvního pododstavce aktu o přistoupení přijala dne 10. listopadu 2003 nařízení (ES) č. 1972/2003 o přechodných opatřeních, která mají být přijata, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty v důsledku přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska (
Úř. věst. 2003, L 293, s. 3
; Zvl. vyd. 03/40, s. 474).
Z bodu 1 odůvodnění nařízení č. 1972/2003 vyplývá, že je třeba přijmout přechodná opatření, aby se zabránilo nebezpečí odklonu obchodu v důsledku z přistoupení ke škodě společné organizace zemědělských trhů. V bodě 3 odůvodnění uvedeného nařízení je uvedeno, že tyto odklony se často týkají produktů, které jsou uměle přemísťovány vzhledem k rozšíření, a tedy nejsou součástí obvyklých zásob dotyčného státu, ale že přebytečné zásoby mohou rovněž pocházet z národní produkce. Nakonec je v něm uvedeno, že je tedy třeba stanovit odstrašující poplatky za přebytečné zásoby nacházející se v nových členských státech.
Článek 4 nařízení č. 1972/2003, naposledy pozměněný nařízením Komise (ES) č. 735/2004 ze dne 20. dubna 2004 (
Úř. věst. 2004, L 114, s. 13
), stanoví systém výběru poplatků za přebytečné zásoby určitých zemědělských produktů, mezi které nepatří cukr, ve volném oběhu na území nových členských států ke dni přistoupení. Odstavec 1 tohoto článku stanoví, že aniž je dotčena příloha IV bod 4 aktu o přistoupení a pokud nejsou na vnitrostátní úrovni používány přísnější právní předpisy, nové členské státy vybírají od držitelů takových zásob poplatky. Článek 4 odst. 3 nařízení č. 1972/2003, ve znění pozdějších změn, upravuje výši poplatku a stanoví, že výnos z něj se převede do národního rozpočtu dotčeného nového členského státu. Konečně čl. 4 odst. 5 tohoto nařízení obsahuje seznam, jiný pro každý nový členský stát, zemědělských produktů, na které se vztahuje uvedené nařízení. Tyto zemědělské produkty jsou identifikovány pomocí kódů kombinované nomenklatury (KN) uvedených v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (
Úř. věst. 1987, L 256, s. 1
; Zvl. vyd. 02/02, s. 382), jež je aktualizována Komisí jednou ročně. K aktualizaci použitelné na skutkový stav projednávané věci došlo 1. ledna 2004, tj. dne, kdy nařízení Komise (ES) č. 1789/2003 ze dne 11. září 2003, kterým se mění příloha I nařízení č. 2658/87 (
Úř. věst. 2003, L 281, s. 1
; Zvl. vyd. 02/14, s. 3), vstoupilo v platnost.
Dne 14. ledna 2004 přijala Komise rovněž na základě čl. 2 odst. 3 smlouvy o přistoupení a čl. 41 prvního pododstavce aktu o přistoupení nařízení (ES) č. 60/2004, kterým se stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska (
Úř. věst. 2004, L 9, s. 8
; Zvl. vyd. 03/42, s. 125).
Podle čl. 6 odst. 1 nařízení č. 60/2004, ve znění nařízení Komise (ES) č. 651/2005 ze dne 28. dubna 2005 (
Úř. věst. 2005, L 108, s. 3
), Komise stanoví nejpozději do 31. května 2005 množství cukru v nezměněném stavu nebo ve formě zpracovaných výrobků, izoglukózy a fruktózy, která přesahují množství považované za běžnou zásobu převáděnou do následujícího období, existující na území každého nového členského státu (dále jen „přebytečné množství cukru“) k 1. květnu 2004. Toto ustanovení stanoví rovněž způsob, jakým Komise musí toto přebytečné množství cukru určit.
V souladu s článkem 4 nařízení č. 60/2004 jsou pro účely použití článků 4 až 7 uvedeného nařízení výrazy „cukr“, „izoglukóza“ a „fruktosa“ definovány pomocí různých kódů KN.
Článek 6 odst. 2 nařízení č. 60/2004, ve znění pozdějších změn, stanoví, že každý dotyčný nový členský stát zajistí bez intervence Unie, že bude z trhu odstraněno množství cukru nebo izoglukózy rovnající se jeho přebytečnému množství. Odstranění, a to nejpozději do 30. listopadu 2005, lze provést prostřednictvím vývozu tohoto přebytečného množství bez náhrady ze strany Unie, jeho použitím v odvětví paliv nebo jeho denaturací.
Podle čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004, ve znění pozdějších změn, musí mít každý nový členský stát ke dni 1. května 2004 k dispozici systém, který mu umožní zjišťovat přebytečná množství cukru v nezměněném stavu nebo ve formě zpracovaných výrobků, izoglukózy a fruktózy u dotyčných hlavních hospodářských subjektů a který musí použít k tomu, aby tyto subjekty přinutil odstranit z trhu na vlastní náklady množství cukru nebo izoglukózy odpovídající jejich přebytečným zásobám. Tyto hospodářské subjekty musí předložit důkaz o uvedeném odstranění nejpozději do 30. listopadu 2005. V opačném případě musí členský stát od těchto subjektů požadovat zaplacení finančního příspěvku odpovídajícího množství, které nebylo odstraněno, jež se převede do státního rozpočtu tohoto členského státu.
Článek 7 odst. 1 nařízení č. 60/2004, ve znění pozdějších změn, stanoví, že nové členské státy musí nejpozději do 31. března 2006 předložit Komisi důkaz o odstranění jejich přebytečného množství cukru. Odstavec 2 téhož článku stanoví, že každý nový členský stát musí zaplatit finanční příspěvek odpovídající části jeho přebytečného množství cukru, u níž nebyl předložen tento důkaz. Tato částka se připíše k rozpočtu Unie a vezme se v úvahu pro výpočet dávek z produkce na hospodářský rok 2004/2005.
Nařízení č. 1789/2003, č. 1972/2003 a č. 60/2004 byla zveřejněna v
Úředním věstníku Evropské unie
v estonštině dne 6. srpna 2004, 3. března 2005 a 4. července 2004.
Opatření přijatá Estonskou republikou před přistoupením
Dne 7. dubna 2004 přijala Estonská republika Üleliigse laovaru tasu seadus (zákon o poplatku za přebytečné zásoby RT I 2004, 30, 203). Rozsudkem ze dne 5. října 2006 prohlásil Riigikohus (nejvyšší soud, Estonsko) čl. 6 odst. 1 uvedeného zákona za neplatný, neboť byl v rozporu s nařízením č. 1972/2003. Uvedený soud měl za to, že povinnost uplatnit koeficient ve výši 1,2 při určování zásob převáděných do následujícího období, kterou dané ustanovení zavedlo, neumožňuje dostatečně diferenciované zacházení s jednotlivými hospodářskými subjekty. Aby vyhověl tomuto rozhodnutí, provedl Estonský parlament zákonem ze dne 25. ledna 2007 (RT I 2007, 12, 65) několik změn zákona o poplatku za přebytečné zásoby. Tento zákon, který byl takto změněn (dále jen „ÜLTS“), vstoupil v platnost dne 16. února 2007 a vztahuje se se zpětnou účinností na situace vzniklé počínaje dnem 1. května 2004.
Podle článku 4 ÜLTS musí estonské hospodářské subjekty zaplatit poplatek za přebytečné zásoby, které jsou v jejich držení a nebyly z trhu odstraněny ve stanovených lhůtách.
Podle článku 7 ÜLTS se „přebytečné zásoby“ každého hospodářského subjektu rovnají rozdílu mezi množstvím zásob držených ke dni 1. května 2004 a množstvím zásob převáděných do následujícího období.
Článek 6 ÜLTS vymezuje pojem „zásoba převáděná do následujícího období“ jako roční průměr stavu zásob držených každým hospodářským subjektem v posledních čtyřech letech před přistoupením, tj. letech 2000 až 2003, násobený koeficientem 1,2. Za účelem zmírnění přísnosti uvedeného pravidla ve vztahu k hospodářským subjektům, které v daných čtyřech referenčních letech nebyly činné v příslušné oblasti, stanoví mimoto uvedený článek 6 dvě zvláštní pravidla uvedená níže.
Podle článku 10 ÜLTS určí objem zásob převáděných do následujícího období a přebytečné zásoby estonské ministerstvo zemědělství na základě údajů, které hospodářský subjekt deklaroval. Ministerstvo zemědělství může na základě odůvodněné žádosti hospodářského subjektu zohlednit určité faktory, které umožňují objasnit nárůst zásob nezávislý na jakýchkoliv spekulacích.
Článek 12 ÜLTS ukládá hospodářským subjektům povinnost odstranit přebytečné zásoby cukru za použití metod stanovených nařízením č. 60/2004.
Opatření přijatá Unií po přistoupení
Dne 31. května 2005 Komise vypočetla přebytečné množství cukru u každého nového členského státu a přijala nařízení (ES) č. 832/2005, kterým se stanoví přebytečné množství cukru, izoglukózy a fruktózy pro Českou republiku, Estonsko, Kypr, Lotyšsko, Litvu, Maďarsko, Maltu, Polsko, Slovinsko a Slovensko (
Úř. věst. 2005, L 138, s. 3
). Článek 1 uvedeného nařízení stanovil množství cukru, které musí každý z pěti nových členských států, u nichž byla nakonec zjištěna existence přebytku, odstranit z vnitřního trhu.
Dne 13. listopadu 2006 přijala Komise rozhodnutí 2006/776/ES o částkách, které mají být účtovány za přebytečná množství cukru neodstraněná z trhu (
Úř. věst. 2006, L 314, s. 35
, dále jen „rozhodnutí o cukru“). V tomto rozhodnutí Komise uvedla, že tři z pěti nových členských států zmíněných v bodě 20 výše předložily ve lhůtě stanovené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 60/2004 důkaz o odstranění části přebytečného množství cukru konstatovaného v nařízení č. 832/2005. Poté vypočítala částku finančního příspěvku, která má být účtována dotyčným pěti členským státům v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 60/2004 za přebytečné zásoby, u nichž takový důkaz nebyl předložen. Tato částka byla vypočítána pro každý dotyčný členský stát vynásobením množství, jež nebylo odstraněno, nejvyšší vývozní náhradou platnou od 1. května 2004 do 30. listopadu 2005 pro bílý cukr kódu KN 1701 99 10. Podle článku 1 rozhodnutí o cukru tak byl Estonské republice uložena povinnost k finančnímu příspěvku ve výši 45686268 eur, který zaplatila do rozpočtu Unie v několika splátkách ve lhůtách stanovených v článku 2 tohoto rozhodnutí, přičemž poslední splátka byla zaplacena v prosinci 2009.
Dne 4. května 2007 přijala Komise na základě přílohy IV bodě 4 odst. 4 aktu o přistoupení rozhodnutí 2007/361/ES o stanovení přebytečných zásob zemědělských produktů jiných než cukr a o finančních důsledcích odstranění těchto zásob v souvislosti s přistoupením České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska (
Úř. věst. 2007, L 138, s. 14
, dále jen „rozhodnutí o zemědělských produktech“). V tomto rozhodnutí vypočítala přebytečné zásoby zemědělských produktů existující na území nových členských států ke dni přistoupení, jakož i částky finančních příspěvků, které mají být účtovány devíti členským státům, u kterých byly takové přebytečné zásoby konstatovány, za účelem pokrytí nákladů na jejich odstranění. Tyto částky, považované za příjmy do rozpočtu Unie, měly být zaplaceny ve čtyřech splátkách, přičemž poslední byla splatná 31. května 2010. Estonské republice tak byla uložena povinnost k finančnímu příspěvku ve výši 6584000 eur, který zaplatila do rozpočtu Unie ve stanovených lhůtách.
Dovolávané rozsudky
Rozsudky ze dne 29. března 2012 ve věci Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012 ve věci Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), které nebyly napadeny kasačním opravným prostředkem, Tribunál zrušil rozhodnutí o zemědělských produktech z důvodu, že metoda odstranění přebytečných zásob zemědělských produktů stanovená tímto rozhodnutím nebyla v souladu s přílohou IV bodem 4 odst. 2 aktu o přistoupení.
Rozsudkem ze dne 12. července 2012 ve věci Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) Soudní dvůr odpověděl na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podané Riigikohus (Nejvyšší soud) na základě článku 267 SFEU, která se týkala výkladu článku 288 SFEU, čl. 297 odst. 1 SFEU, jakož i článku 58 aktu o přistoupení. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi estonským podnikem a estonskými orgány ve věci výběru poplatku za přebytečné zásoby některých zemědělských produktů, které byly v jeho držení, jenž byl vypočten a vymáhán na základě ÜLTS. Jádrem sporu byla možnost uplatnit ÜLTS vůči dotyčnému podniku. Předkládající soud měl v tomto ohledu pochybnosti z důvodu, že ÜLTS odkazoval na několik ustanovení nařízení č. 1789/2003 a č. 1972/2003, a dále že k vyhlášení těchto nařízení v Úředním věstníku v estonštině došlo po 1. květnu 2004, avšak ještě před tím, než podnik obdržel platební výměr.
Soudní dvůr rozhodl, že Estonská republika tím, že přijala ÜLTS, splnila povinnosti vyplývající z nařízení č. 1972/2003, když zavedla poplatek za přebytečné zásoby zemědělských produktů a definovala způsob jeho výpočtu. Nicméně konstatoval, že zaprvé se jednotlivci nemohli seznámit s produkty podléhajícími tomuto poplatku prostřednictvím unijní právní úpravy, která by byla řádně vyhlášena v Úředním věstníku v estonštině, jelikož ÜLTS nabyl účinnosti dne 1. května 2004, zadruhé ÜLTS tyto produkty nedefinoval, ale odkazoval pouze na čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1972/2003 a zatřetí jednotlivci nemohli identifikovat tyto produkty prostřednictvím vnitrostátní právní úpravy, neboť estonská celní nomenklatura byla k 1. květnu 2004 zrušena. Na základě toho došel k závěru, že relevantní ustanovení nařízení č. 1789/2003 a č. 1972/2003 nebylo v Estonsku možné vůči jednotlivcům od 1. května 2004 uplatňovat, neboť tato nařízení nebyla řádně vyhlášena v Úředním věstníku v estonštině ani nebyla převzata do vnitrostátního práva tohoto členského státu (rozsudek ze dne 12. července 2012, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
, body
,
a
).
Soudní dvůr rozhodl, že tento závěr není vyvrácen ani skutečností, že podnik dotčený ve věci v původním řízení prakticky znal rozsah svých povinností od 1. května 2004, ani snahou o zaručení cíle nařízení č. 1972/2003 (rozsudek ze dne 12. července 2012, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
, body
až
).
Soudní dvůr tak na otázky položené předkládajícím soudem odpověděl konstatováním, že článek 58 aktu o přistoupení musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla v Estonsku vůči jednotlivcům uplatňována ustanovení nařízení č. 1972/2003, která k 1. květnu 2004 nebyla ani vyhlášena v Úředním věstníku v estonštině, ani převzata do vnitrostátního práva tohoto členského státu, a to i přesto, že se s nimi tito jednotlivci mohli seznámit jinými způsoby (rozsudek ze dne 12. července 2012, Pimix,
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
, bod
).
Žádost Estonské republiky o změnu rozhodnutí o cukru
Dopisem ze dne 2. srpna 2012 Estonská republika požádala generální ředitelství (GŘ) Komise pro zemědělství a rozvoj venkova, aby se vyjádřilo k plánovaným operacím ve světle rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ve věci vrácení částek finančních příspěvků zaplacených do rozpočtu Unie novými členskými státy z důvodu existence přebytečných zásob zemědělských produktů, a zejména z důvodu existence přebytečného množství cukru. Estonská republika a útvary Komise se ve dnech 17. září a 8. listopadu 2012 setkaly, aby diskutovaly o této otázce.
Dopisem ze dne 15. listopadu 2012 informovala Komise Estonskou republiku, že jí budou vráceny platby, které odvedla do rozpočtu Unie na základě rozhodnutí o zemědělských produktech. K vrácení došlo na konci prosince 2012.
Dne 21. února 2013 se Estonská republika a útvary Komise setkaly, aby diskutovaly o případném vrácení částek finančních příspěvků odvedených Estonskou republikou do rozpočtu Unie v souladu s rozhodnutím o cukru.
Vzhledem k tomu, že Estonská republika měla za to, že neobdržela úplnou odpověď na svůj dopis ze dne 2. srpna 2012, upřesnila dopisem ze dne 18. září 2013, zaslaným GŘ pro zemědělství a rozvoj venkova, jeho obsah, doplnila své odůvodnění a požádala Komisi o přezkum a změnu rozhodnutí o cukru ve světle rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), jejichž důsledkem je vrácení plateb odvedených do rozpočtu Unie v souladu s tímto rozhodnutím.
Dopisem ze dne 22. prosince 2014 (dále jen „napadený akt“) generální ředitel GŘ pro zemědělství a rozvoj venkova (dále jen „generální ředitel“) Estonské republice odpověděl, že není třeba měnit rozhodnutí o cukru.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 4. března 2015 podala Estonská republika na základě článku 263 SFEU žalobu znějící na zrušení napadeného aktu.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 1. července 2015 podala Lotyšská republika návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník v dané věci na podporu návrhových žádání Estonské republiky, což jí bylo povoleno předsedou prvního senátu Tribunálu dne 2. září 2015. Lotyšská republika však nepředložila spis vedlejšího účastníka.
Rozhodnutím ze dne 15. června 2016 předal Tribunál na základě návrhu prvního senátu věc k projednání a rozhodnutí prvnímu rozšířenému senátu podle čl. 28 odst. 1 až 3 jednacího řádu Tribunálu.
Tribunál (první rozšířený senát) se na základě návrhu soudce zpravodaje rozhodl, že zahájí ústní část řízení a dne 13. července 2016 v rámci organizačních procesních opatření podle článku 89 jednacího řádu vyzval účastnice řízení, aby odpověděly na některé otázky, což učinily ve stanovené lhůtě.
Řeči Estonské republiky a Komise a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání ze dne 7. září 2016, kterého se Lotyšská republika neúčastnila.
Estonská republika podporovaná Lotyšskou republikou navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadený akt;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl žalobu jako nepřípustnou;
—
podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
—
uložil Estonské republice náhradu nákladů řízení.
K přípustnosti
Komise, aniž formálně vznesla námitku nepřípustnosti samostatným podáním, tvrdí, že napadený akt není napadnutelným aktem, a žaloba je tudíž nepřípustná, s čímž Estonská republika nesouhlasí.
Komise předkládá v podstatě dvě námitky nepřípustnosti, vycházející zaprvé primárně z povahy napadeného aktu, jenž je podle ní pouhým vyjádřením názoru, a zadruhé podpůrně z potvrzující povahy tohoto aktu.
K první námitce nepřípustnosti
Komise uvádí, že zaprvé tento akt neměl právní důsledky, jelikož Estonská republika dlužila částky uvedené v rozhodnutí o cukru před přijetím napadeného aktu a dlužila je i poté, a zadruhé uvedený akt obsahuje pouze odbornou analýzu dopadu rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) na rozhodnutí o cukru. Komise ve své odpovědi na písemné otázky Tribunálu, jakož i na jednání posledně uvedený argument upřesnila. Uvedla, že napadený akt není skutečným rozhodnutím, kterým se odmítá změnit rozhodnutí o cukru, nýbrž pouhým vyjádřením názoru přičitatelným GŘ pro zemědělství a rozvoj venkova. V této souvislosti na jednání dodala, že Estonská republika jasně nepožádala o změnu rozhodnutí o cukru a naopak požádala o vyjádření názoru GŘ pro zemědělství a rozvoj venkova ohledně možnosti přezkoumat toto rozhodnutí. Napadený akt tak obsahuje požadovaný odborný názor.
Estonská republika zpochybňuje argumenty Komise.
V rámci žaloby na neplatnost podané členskými státy či orgány se za napadnutelné akty ve smyslu článku 263 SFEU považují všechna opatření přijímaná v jakékoliv formě unijními orgány, jejichž účelem je vyvolat závazné právní účinky (viz rozsudek ze dne 13. října 2011, Deutsche Post a Německo v. Komise,
C‑463/10 P a C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, bod
a citovaná judikatura). Tyto účinky se musí posuzovat podle takových objektivních kritérií, jako je obsah aktu, případně s přihlédnutím k souvislostem přijetí tohoto aktu (rozsudek ze dne 13. února 2014, Maďarsko v. Komise,
C‑31/13 P
,
EU:C:2014:70
, bod
).
Jakýkoliv dopis unijního orgánu zaslaný v odpověď na žádost podanou jeho adresátem nepředstavuje rozhodnutí ve smyslu článku 263 SFEU (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 27. ledna 1993, Miethke v. Parlament,
C‑25/92
,
EU:C:1993:32
, bod
). Konkrétně písemné vyjádření názoru unijního orgánu nemůže představovat rozhodnutí, které lze napadnout žalobou na neplatnost, je-li vyjádřen v oblasti, v níž uvedený orgán nemá žádnou rozhodovací pravomoc, nýbrž pouze možnost vyjádřit svůj názor, který nezavazuje příslušné orgány, a nevyplývá-li ani ze znění ani z obsahu vyjádření názoru, že tento názor má vyvolat jakékoli závazné právní účinky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. března 1980, Sucrimex a Westzucker v. Komise,
133/79
,
EU:C:1980:104
, body
až
).
Z informací uvedených v bodech 28 až 32 výše vyplývá, že napadeným aktem byla ukončena dlouhá řada dopisů mezi Komisí a Estonskou republikou a tento akt je odpovědí na dopis zaslaný Estonskou republikou Komisi dne 18. září 2013.
Dopis zaslaný dne 18. září 2013 Estonskou republikou Komisi začíná následovně: „Žádost o změnu [rozhodnutí o cukru]“. Sestává ze dvou částí. První část je věnována vylíčení skutkových okolností. Druh část, nadepsaná „Žádost [Estonské republiky]“, obsahuje podrobné odůvodnění, jehož cílem je dokázat, že rozhodnutí o cukru je neslučitelné s rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), vykládanými společně. Estonská republika v posledním odstavci této části uvádí, že „je třeba přezkoumat a změnit [rozhodnutí o cukru] na základě výkladu unijních právních aktů podaného v [rozsudcích ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
)] za účelem uvedení rozhodnutí do souladu s významem a dosahem [dotyčných aktů], jak měly být chápány a používány od svého vstupu v platnost“.
Je tedy třeba podotknout, že Estonská republika svým dopisem ze dne 18. září 2013 nezamýšlela obdržet pouhou odbornou analýzu od GŘ pro zemědělství a rozvoj venkova ohledně teoretické možnosti přezkoumání rozhodnutí o cukru. Jednalo se o žádost o přezkoumání a změnu tohoto rozhodnutí.
Znění napadeného aktu potvrzuje, že samotný generální ředitel považoval dopis ze dne 18. září 2013 za žádost o změnu rozhodnutí o cukru.
Napadený akt totiž začíná následovně:
„Věc: Vaše žádosti o změnu [rozhodnutí o cukru]“
Dále v napadeném aktu generální ředitel uvedl, že Estonská republika byla několikrát v kontaktu s Komisí, „aby se domohla změny rozhodnutí o cukru“.
Konečně generální ředitel upřesnil, že předkládá dva druhy argumentů „k nevyhovění žádosti [Estonské republiky] o změnu rozhodnutí o cukru“.
Poslední věta napadeného aktu, podle které vzhledem k tomu, co bylo uvedeno výše ve zmíněném aktu, nemůže GŘ pro zemědělství a rozvoj venkova učinit závěr, že je rozhodnutí o cukru stiženo vadou, a musí být proto změněno, tedy není vyjádřením pouhého odborného názoru, nýbrž na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, zamítnutím žádosti o změnu rozhodnutí o cukru.
Komise měla pravomoc k přezkumu, a případně ke změně rozhodnutí o cukru, které předtím přijala. Mimoto ze znění a obsahu napadeného aktu jasně vyplývá, že Komise tímto aktem zamýšlela konečně zamítnout žádost Estonské republiky o změnu rozhodnutí o cukru. Napadený akt tedy nelze považovat za pouhé vyjádření názoru bez právních účinků.
Tento závěr nemůže být vyvrácen okolností, na niž poukazuje Komise, že Estonská republika dlužila částky uvedené v rozhodnutí o cukru ještě před přijetím napadeného aktu a dlužila je i poté.
I když napadený akt nevedl k uložení jakékoli peněžité povinnosti k tíži Estonské republiky, neznamená to, že nutně postrádá právní účinek, jelikož v konečném výsledku zamítá odůvodněnou žádost Estonské republiky o změnu rozhodnutí o cukru, na kterou měla podle svého mínění nárok.
První námitka nepřípustnosti tak musí být zamítnuta.
Ke druhé námitce nepřípustnosti
Úvodní poznámky
Podle ustálené judikatury platí, že v případě, že je napadený akt čistě potvrzující, je žaloba přípustná pouze za podmínky, že byl potvrzený akt napaden ve stanovených lhůtách. Jestliže tak žalobce nechá uplynout lhůtu k napadení rozhodnutí, které stanovilo jednoznačně opatření s právními účinky, jimiž jsou dotčeny jeho zájmy, které se na něj závazně vztahuje, nemůže dosáhnout toho, aby tato lhůta začala běžet znovu tím, že autora dotčeného aktu požádá, aby změnil své rozhodnutí, a proti zamítavému rozhodnutí potvrzujícímu dříve přijaté rozhodnutí podá žalobu (viz rozsudky ze dne 15. března 1995, COBRECAF a další v. Komise,
T‑514/93
,
EU:T:1995:49
, bod
a citovaná judikatura; ze dne 10. července 1997, AssiDomän Kraft Products a další v. Komise,
T‑227/95
,
EU:T:1997:108
, bod
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 12. února 2010, Komise v. CdT,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
, bod
a citovaná judikatura).
Existence nových a podstatných skutečností však může odůvodnit podání žádosti o přezkoumání dřívějšího rozhodnutí, které se stalo konečným. Pokud akt přestavuje odpověď na žádost, v níž byly uvedeny takové skutečnosti a jejímž prostřednictvím byla administrativa požádána o provedení opětovného přezkumu dřívějšího rozhodnutí, nemůže být tento akt považován za akt s čistě potvrzujícím charakterem v rozsahu, v němž rozhoduje o těchto skutečnostech a ve vztahu k dřívějšímu rozhodnutí tedy obsahuje novou skutečnost. Po přezkoumání konečného rozhodnutí založeném na nových a podstatných skutečnostech musí tudíž dotyčný orgán přijmout nové rozhodnutí, jehož legalita může být případně napadena u unijního soudu. Naproti tomu, neexistují-li nové a podstatné skutečnosti, není orgán povinen provést přezkoumání svého dřívějšího rozhodnutí (rozsudky ze dne 7. února 2001, Inpesca v. Komise,
T‑186/98
,
EU:T:2001:42
, body
až
, a ze dne 13. listopadu 2014, Španělsko v. Komise,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, body
a
).
Z této judikatury vyplývá, že akt je považován za přijatý po přezkoumání situace, což vylučuje, aby byl považován za čistě potvrzující akt, je-li přijat buď na žádost dotčené osoby, nebo z vlastního podnětu jeho autora na základě podstatných okolností, které nebyly zohledněny v době přijetí předchozího aktu. Tyto skutečnosti jsou nové právě z důvodu, že nebyly zohledněny. Naproti tomu, pokud se skutkové a právní okolnosti, na kterých je založen nový akt, neodlišují od okolností odůvodňujících přijetí předchozího aktu, tento nový akt je čistě potvrzujícím aktem předchozího aktu (rozsudek ze dne 13. listopadu 2014, Španělsko v. Komise,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, body
a
).
V projednávaném případě Komise tvrdí, že kdyby měl být napadený akt považován za rozhodnutí, a nikoli za pouhé vyjádření názoru bez právních účinků, byl by rozhodnutím potvrzujícím rozhodnutí o cukru. Estonská republika se ve skutečnosti snaží obejít zákaz podání žaloby proti tomuto rozhodnutí po uplynutí lhůty stanovené článkem 263 SFEU. Pro odůvodnění tohoto obejití se přitom nemůže opírat o existenci rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), které pouze objasňují působnost některých ustanovení, jak měla být chápána od okamžiku jejich vstupu v platnost. Nejedná se tudíž podle Komise o novou skutečnost, která by mohla odůvodnit přezkum rozhodnutí.
Kromě toho Komise předkládá několik vyjádření týkajících se věci samé, z nichž je podle ní patrné, že rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nemohou být považovány za podstatné skutečnosti ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše.
Estonská republika Komisi odpovídá, že napadený akt není potvrzujícím aktem, jelikož zkoumá dopad tří nových skutečností na rozhodnutí o cukru, a sice rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
). Estonská republika dodává, že toto rozhodnutí nenapadla, neboť neměla žádný důvod pochybovat o jeho zákonnosti před vyhlášením uvedených rozsudků. Konzultace mezi Estonskou republikou a Komisí, které následovaly po žádosti o změnu rozhodnutí o cukru, dokazují, že Komise nepřijala konečné stanovisko před přijetím napadeného aktu.
Mimoto Estonská republika zpochybňuje vyjádření Komise usilující o prokázání, že rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) nejsou podstatnými skutečnostmi ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše.
Je tudíž třeba zkoumat, zda rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) mohou být považovány za nové a podstatné skutečnosti ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše.
K otázce, zda dovolávané rozsudky mohou být považovány za nové skutečnosti
Je nesporné, že rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) byly vyhlášeny po přijetí rozhodnutí o cukru. Uvedené rozsudky tedy nemohly být zohledněny při přijímání rozhodnutí o cukru. Okolnost, že tyto rozsudky byly vydány až po rozhodnutí o cukru, nestačí k tomu, aby byly považovány za nové skutečnosti ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše.
Je totiž třeba poukázat na to, že se Estonská republika na podporu své žádosti o změnu rozhodnutí o cukru opírá nikoli o vyhlášení rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) jako takových, nebo o skutečnost odhalenou těmito rozsudky, nýbrž o obdobné použití právních vývodů zastávaných unijním soudem ve zmíněných rozsudcích.
Pokud jde přitom o rozsudek ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), je třeba připomenout, že výklad pravidla unijního práva, který Soudní dvůr podává při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 267 SFEU, objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto pravidla tak, jak musí být nebo jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy vstoupilo v platnost, takže rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce není konstitutivní, ale čistě deklaratorní s tím důsledkem, že jeho účinky sahají v zásadě k datu, kdy vykládané pravidlo vstoupilo v platnost (viz rozsudek ze dne 12. února 2008, Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, bod
a citovaná judikatura).
Rozsudek ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) tedy pouze objasňuje existující právní stav, jak mohl a měl být chápán Komisí, jakož i Estonskou republikou v okamžiku přijetí rozhodnutí o cukru.
Pokud jde o rozsudky ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), je nutno poukázat na to, že vady, kterými bylo stiženo rozhodnutí o zemědělských produktech, konstatované v těchto rozsudcích a odůvodňující jeho zrušení, a kterými bylo podle Estonské republiky stiženo rovněž rozhodnutí o cukru, již existovaly při přijímání tohoto rozhodnutí a že nic Estonské republice nebránilo v tom, aby se jich dovolávala v rámci žaloby na neplatnost tohoto rozhodnutí.
Kromě toho právní vývody Tribunálu v rozsudcích ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) spočívaly pouze v konstatování existence vad, kterými bylo stiženo rozhodnutí o zemědělských produktech. Je přitom třeba připomenout, že jediným účelem zohlednění odůvodnění, které ukazuje přesné důvody nezákonnosti konstatované unijním soudem ve zrušujícím rozsudku, je určení přesného smyslu toho, co bylo ve výroku rozhodnuto, a proto odůvodnění zrušujícího rozsudku nemá závazné účinky na situaci osob, které nebyly účastníky řízení, a ohledně nichž tudíž nemohlo být rozsudkem jakkoliv rozhodnuto. Ačkoli článek 263 SFEU za těchto podmínek vyžaduje, aby dotčený orgán zabránil tomu, aby jakýkoliv akt určený k nahrazení zrušeného aktu byl stižen týmiž vadami, které byly identifikovány ve zrušovacím rozsudku, toto ustanovení neznamená, že je tento orgán na žádost dotčených osob povinen přezkoumat totožná nebo podobná rozhodnutí, která jsou údajně stižena stejnou vadou, určená jiným adresátům než žalobci (rozsudek ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, body
a
).
Rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) tedy nemohou být považovány za nové skutečnosti ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše. V této souvislosti je třeba konstatovat, jak správně tvrdí Komise, že se Estonská republika ve skutečnosti snaží obejít zákaz podání žaloby proti rozhodnutí o cukru po uplynutí lhůty stanovené za tímto účelem článkem 263 SFEU, což by vedlo k tomu, že se adresátovi aktu umožní požádat o jeho změnu kdykoli na základě pozdější judikatury, a tedy k tomu, že by unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány. Lhůta stanovená článkem 263 SFEU má přitom právě za cíl zajistit právní jistotu tím, že zamezí takovému nekonečnému zpochybňování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. října 1978, Komise v. Belgie,
156/77
,
EU:C:1978:180
, bod
). Pouhá okolnost, že ani administrativa při přijímání rozhodnutí, ani adresát tohoto rozhodnutí nezohlednili nebo neuplatnili před uplynutím lhůty pro podání žaloby proti tomuto rozhodnutí právní výklad nebo právní vývody zastávané unijním soudem v pozdějším rozsudku, nemůže zpochybnit konečnou povahu dotyčného rozhodnutí.
K tomuto bodu Estonská republika ve své odpovědi na písemné otázky Tribunálu uvádí, že „zásada […] právní jistoty nemůže vyloučit přezkum správního rozhodnutí, vyjde-li najevo, že je v rozporu s unijním právem“, což potvrzují zejména úvahy Soudního dvora v rozsudku ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor (
C‑392/04 a C‑422/04
,
EU:C:2006:586
, bod
). I když Soudní dvůr v tomto rozsudku uznal, že existují meze zásady právní jistoty ve vztahu ke správním rozhodnutím, která jsou v rozporu s unijním právem a stala se konečnými, jež za určitých okolností mohou odůvodnit jejich změnu, uvedl, že tyto meze se neuplatní, pokud žadatel o přezkum konečného rozhodnutí nevyčerpal opravné prostředky, které má proti tomuto rozhodnutí k dispozici (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor,
C‑392/04 a C‑422/04
,
EU:C:2006:586
, body
a
).
Vzhledem k nedostatku nových skutečností ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše, dovolávaných Estonskou republikou v žádosti o přezkum a ke kterým se Komise vyjádřila, musí být napadený akt považován za akt potvrzující rozhodnutí o cukru.
Otázku, zda rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) mohou být považovány za podstatné skutečnosti, je tedy třeba zkoumat jen pro úplnost.
K otázce, zda dovolávané rozsudky mohou být považovány za podstatné skutečnosti
Skutečnost musí být kvalifikována jako podstatná ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše, pokud je způsobilá podstatně změnit právní situaci, která byla zohledněna autory dřívějšího aktu, jako je zejména skutečnost vedoucí k pochybnostem o opodstatněnosti řešení přijatého uvedeným aktem (viz rozsudek ze dne 13. listopadu 2014, Španělsko v. Komise,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, bod
a citovaná judikatura).
Je tedy třeba zkoumat, zda rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) vedou k pochybnostem o opodstatněnosti rozhodnutí o cukru.
Estonská republika a Komise o této otázce nediskutovaly specificky z hlediska přípustnosti žaloby. Na podporu prvního žalobního důvodu však Estonská republika předložila řadu argumentů směřujících k prokázání, že protiprávnost rozhodnutí o cukru vyplývá z výkladu rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), přičemž Komise tyto argumenty zpochybňuje.
V této souvislosti Estonská republika v podstatě uvádí, že výklad rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ve spojení s rozsudkem ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a rozsudkem ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) ukazuje, že rozhodnutí o cukru je v rozporu s ustanoveními přílohy IV bodě 4 odst. 2 aktu o přistoupení a článkem 58 uvedeného aktu. Zaprvé tvrdí, že cílem systému odstranění přebytečného množství cukru přijatého s výhledem na přistoupení bylo vyhnout se jakémukoli narušení mechanismů stanovených společnou organizací trhu s cukrem. Právě za účelem dosažení tohoto cíle uložilo nařízení č. 60/2004 novým členským státům povinnost mít k 1. květnu 2004 k dispozici systém, který jim umožní zjišťovat přebytečné zásoby cukru u hlavních hospodářských subjektů, a dále přimět tyto hospodářské subjekty, aby předložily důkaz o odstranění uvedených zásob před 30. listopadem 2005, nebo zaplatily finanční příspěvek za neodstraněné množství. Estonská republika tuto povinnost splnila přijetím ÜLTS. Kromě toho z rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) vyplývá, že podle článku 58 aktu o přistoupení nebylo nařízení nevyhlášené v estonštině uplatnitelné vůči estonským hospodářským subjektům, i když byly informovány o povinnostech, které z něho vyplývaly a splnily je. ÜLTS, který odkazuje na ustanovení nařízení č. 60/2004, jakož i na kód KN pro cukr vyplývající z nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. 1992, L 302, s. 1
; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), zveřejněná v estonštině dne 6. srpna a 4. července 2005, tudíž nemohl být vůči estonským hospodářským subjektům uplatňován. Estonská republika uvádí, že z tohoto důvodu vrátila po vyhlášení rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) dotyčným estonským hospodářským subjektům částky zaplacené v souladu s ÜLTS. Její povinnost odstranit přebytečné zásoby vyplývající z nařízení č. 60/2004 byla tudíž omezena prakticky pouze na zaplacení finančního příspěvku do rozpočtu Unie. To je přitom v souladu s rozsudky ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) neslučitelné s přílohou IV bodem 4 odst. 2 aktu o přistoupení.
Komise argumenty Estonské republiky zpochybňuje.
Je třeba poznamenat, že argumenty Estonské republiky jsou založeny na dvou kumulativních tvrzeních, a sice zaprvé na tvrzení, že z rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) vyplývá, že pro ni bylo nemožné získat od estonských hospodářských subjektů částky uvedené v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004, a zadruhé na tvrzení, že z rozsudků ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) vyplývá, že vzhledem k této nemožnosti po ní Komise nemohla požadovat zaplacení finančního příspěvku podle čl. 7 odst. 2 uvedeného nařízení.
Je tudíž třeba se zabývat každým z těchto tvrzení, přičemž zamítnutí jednoho z nich stačí ke konstatování, že argumenty Estonské republiky nejsou opodstatněné, a tedy neprokázala, že rozsudky ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
) musí být považovány za podstatné skutečnosti ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše.
Na podporu prvního tvrzení, podle kterého bylo nemožné získat od estonských hospodářských subjektů částky uvedené v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004, Estonská republika uvádí, že povinnost hospodářských subjektů podle ÜLTS zaplatit finanční příspěvek do jejího státního rozpočtu v případě, že jejich přebytečné zásoby cukru nebudou odstraněny, nebylo možné vůči těmto subjektům uplatnit, i když datum, ke kterému měly zaplatit takový příspěvek, bylo pozdější ve vztahu k datu zveřejnění nařízení č. 60/2004 v estonštině. Datum vzniku povinností hospodářských subjektů je 1. květen 2004, tj. datum, ke kterému jejich přebytečné zásoby byly stanoveny a nové členské státy měly mít k dispozici systém zjišťování. To v podstatě potvrzuje rozsudek ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ve kterém byly platební výměry založené na ÜLTS shledány neuplatnitelnými vůči hospodářským subjektům, přestože byly vydány po zveřejnění nařízení č. 1972/2003 v estonštině. Kromě toho je v souladu s judikaturou neodůvodněné vycházet pro účely použití přechodných opatření s výhledem na přistoupení z jiného data, než 1. května 2004.
V této souvislosti stačí poukázat na to, že na rozdíl od toho, co tvrdí Estonská republika, skutečností vedoucí ke vzniku povinnosti zaplatit poplatek, který estonské hospodářské subjekty měly zaplatit do estonského státního rozpočtu v souladu s čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004, ve znění pozdějších změn, nebyla držba přebytečných zásob ke dni přistoupení. Z tohoto ustanovení totiž jasně vyplývá, že skutečností vedoucí ke vzniku povinnosti zaplatit poplatek bylo neodstranění přebytečných zásob do 30. listopadu 2005. Nařízení č. 1789/2003 a č. 60/2004 přitom byla zveřejněna v Úředním věstníku v estonštině více než patnáct měsíců před tímto datem (viz bod 13 výše). Je tudíž třeba učinit závěr, že nezveřejnění těchto nařízení v Úředním věstníku v estonštině ke dni přistoupení nebránilo Estonské republice v uplatnění ÜLTS na estonské hospodářské subjekty za účelem získání platby dotčeného poplatku.
Tento závěr není vyvrácen argumentem Estonské republiky, podle kterého byly v rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) platební výměry založené na ÜLTS shledány neuplatnitelnými vůči hospodářským subjektům, přestože byly vydány po zveřejnění nařízení č. 1789/2003 a č. 1972/2003 v Úředním věstníku v estonštině.
V rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) totiž Soudní dvůr rozhodl, že povinnost zaplatit poplatek za přebytečné zásoby zemědělských produktů, stanovená v článku 4 nařízení č. 1972/2003, je stanovena v závislosti na držených zásobách ke dni přistoupení, a tudíž datum vydání platebního výměru nemá vliv na skutečnost vedoucí ke vzniku povinnosti zaplatit uvedený poplatek. Tento závěr není použitelný v projednávaném případě, jelikož povinnost zaplatit poplatek za přebytečné zásoby stanovená v článku 4 nařízení č. 1972/2003 a povinnost stanovená v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004 vznikly v různých časových okamžicích. Zatímco poplatek uvedený v nařízení č. 1972/2003 byl splatný z důvodu pouhé držby přebytečných zásob ke dni přistoupení, poplatek uvedený v nařízení č. 60/2004 nemohl být vymáhán pouze z důvodu této držby k uvedenému dni. Hospodářský subjekt měl možnost vyhnout se platbě poplatku odstraněním přebytečných zásob, které měl ve svém držení. Povinnost zaplatit tento poplatek byla ve skutečnosti důsledkem porušení povinnosti hospodářského subjektu odstranit uvedené zásoby.
Tvrzení Estonské republiky, podle kterého bylo nemožné získat od estonských hospodářských subjektů částky uvedené v čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004, tudíž nemá v rozsudku ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
) žádnou oporu, a musí být tedy zamítnuto.
Vzhledem ke kumulativnímu charakteru obou tvrzení uplatněných Estonskou republikou na podporu tvrzení, podle kterého protiprávnost rozhodnutí o cukru vyplývá z výkladu rozsudků ze dne 12. července 2012, Pimix (
C‑146/11
,
EU:C:2012:450
), ze dne 29. března 2012, Česká republika v. Komise (
T‑248/07
,
EU:T:2012:170
), a ze dne 29. března 2012, Litva v. Komise (
T‑262/07
,
EU:T:2012:171
), stačí zamítnutí jednoho z nich k zamítnutí uvedeného tvrzení (viz bod 82 výše), a tudíž je třeba konstatovat, že tyto rozsudky nemohou být považovány za podstatné skutečnosti ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše, aniž je třeba se zabývat druhým tvrzením.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že skutečnosti, na kterých byla založena žádost o změnu rozhodnutí o cukru zaslaná Komisi Estonskou republikou, nemohou být považovány za nové ani podstatné ve smyslu judikatury citované v bodech 59 a 60 výše. Za těchto okolností musí být napadený akt považován za rozhodnutí potvrzující rozhodnutí o cukru a žaloba musí být odmítnuta jako nepřípustná.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Estonská republika neměla ve věci úspěch, je třeba jí uložit náhradu nákladů řízení v souladu s návrhovými žádáními Komise.
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. Lotyšská republika tedy ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

2)
Estonská republika ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

3)
Lotyšská republika ponese vlastní náklady řízení.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. března 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: estonština.