CELEX: 62019CJ0069
Överklagande
Ekonomiska och monetära unionen
Bankunionen
Återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag
Gemensamma resolutionsmekanismen för kreditinstitut och vissa värdepappersföretag
Gemensamma resolutionsnämnden
Gemensamma resolutionsfonden
Fastställande av förhandsbidrag för år 2016
Talan om ogiltigförklaring
Tidsfrist för väckande av talan
Talan har väckts för sent
Invändning om rättsstridighet
Uppenbart att talan ska avvisas

Klaganden, Credito Fondiario SpA (nedan kallat Credito Fondiario eller bolaget), har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 19 november 2018, Credito Fondiario/SRB (
T‑661/16
, ej publicerat,
EU:T:2018:806
) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut ogillade tribunalen Credito Fondiarios talan dels om ogiltigförklaring av Gemensamma resolutionsnämndens beslut vid verkställande session den 15 april 2016 om fastställande av förhandsbidragen till Gemensamma resolutionsfonden för år 2016 (SRB/ES/SRF/2016/06) (nedan kallat det första omtvistade beslutet) och av Gemensamma resolutionsnämndens beslut vid verkställande session den 20 maj 2016 om justering av förhandsbidragen till Gemensamma resolutionsfonden för år 2016, som kompletterade det första omtvistade beslutet (SRB/ES/SRF/2016/13) (nedan kallat andra omtvistade beslutet och, när det omnämns tillsammans med det första omtvistade beslutet, de omtvistade besluten), i den del dessa beslut rör bolaget, dels om fastställelse av att artikel 5.1 f i kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/63 av den 21 oktober 2014 om komplettering av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU avseende förhandsbidrag till finansieringsarrangemang för resolution (
EUT L 11, 2015, s. 44
) (nedan kallad förordning 2015/63) samt bilaga I till den förordningen, alternativt hela den förordningen, är rättsstridig.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 54.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (
EUT L 225, 2014, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 806/2014) föreskrivs följande:
”[Gemensamma resolutionsnämnden] ska i sin verkställande session
a)
förbereda alla beslut som ska antas av nämnden vid plenarsessionen,
b)
fatta alla beslut som behövs för att genomföra denna förordning, om inget annat anges i denna förordning.”
Artikel 70 i förordning nr 806/2014 har rubriken ”Förhandsbidrag”, och där föreskrivs följande i punkt 2:
”[Gemensamma resolutionsnämnden] ska varje år, efter att ha hört ECB eller den nationella behöriga myndigheten, och i nära samarbete med de nationella resolutionsmyndigheterna, beräkna de enskilda bidragen för att säkerställa att de bidrag som ska betalas in av alla institut auktoriserade på alla de deltagande medlemsstaternas territorier inte överstiger 12,5 % av målnivån.
Varje år ska beräkningen av de enskilda institutens bidrag baseras på
a)
ett fast bidrag, som ska vara proportionellt mot beloppet för ett instituts skulder, exklusive kapitalbas och garanterade insättningar, i förhållande till de totala skulderna, exklusive kapitalbas och garanterade insättningar, för alla institut auktoriserade på de deltagande medlemsstaternas territorier, och
b)
ett riskjusterat bidrag, som ska baseras på de kriterier som fastställs i artikel 103.7 i direktiv 2014/59/EU, med beaktande av proportionalitetsprincipen, utan att skapa snedvridningar mellan bankstrukturerna i medlemsstaterna.
Förhållandet mellan det fasta bidraget och det riskjusterade bidraget ska beakta en balanserad fördelning av bidragen mellan olika typer av banker.
Under inga omständigheter får det sammanlagda beloppet av de enskilda bidragen från alla institut auktoriserade på alla de deltagande medlemsstaternas territorier, beräknat enligt leden a och b, på årsbasis överstiga 12,5 % av målnivån.”
Artikel 5 i rådets genomförandeförordning (EU) 2015/81 av den 19 december 2014 om fastställande av enhetliga villkor för tillämpning av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 vad gäller förhandsbidrag till den gemensamma resolutionsfonden (
EUT L 15, 2015, s. 1
) har följande lydelse:
”1.   [Gemensamma resolutionsnämnden] ska till respektive berörd nationell resolutionsmyndighet meddela sina beslut om beräkning av årliga bidrag från de institut som är auktoriserade på respektive nationellt territorium.
2.   Efter att ha mottagit det meddelande som avses i punkt 1 ska varje nationell resolutionsmyndighet underrätta varje institut som är auktoriserat i dess medlemsstat om det beslut som nämnden har fattat om beräkning av det årliga bidraget från det institutet.”
I artikel 5.1 i förordning 2015/63 föreskrivs följande:
”De bidrag som avses i artikel 103.2 i direktiv [2014/59] ska beräknas med avdrag för följande skulder:
…
f)
När det gäller institut som sysslar med subventionerade lån, ett mellanvarande instituts skulder till den utvecklingsbank som är upphov till det subventionerade lånet eller en annan utvecklingsbank eller ett annat mellanvarande institut och skulder som den utvecklingsbank som är upphov till det subventionerade lånet har till sina finansierande parter i den utsträckning som beloppet av dessa skulder motsvaras av det institutets subventionerade lån.”
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten har beskrivits av tribunalen i punkterna 1–10 i det överklagade beslutet och kan med avseende på förevarande mål sammanfattas enligt följande.
Genom det första omtvistade beslutet godkände Gemensamma resolutionsnämnden, vid sin verkställande session den 15 april 2016, förhandsbidragen till Gemensamma resolutionsfonden för år 2016. Gemensamma resolutionsnämnden skickade en underrättelse om detta beslut till de nationella resolutionsmyndigheter som på sina respektive territorier ansvarade för insamlingen av de enskilda bidragen från berörda banker.
I detta sammanhang skickade Banca d’Italia (Italiens centralbank), i egenskap av italiensk nationell resolutionsmyndighet, genom meddelande nr 585762/16 av den 3 maj 2016, som mottogs samma dag, en underrättelse till Credito Fondiario om att Gemensamma resolutionsnämnden hade fastställt bolagets förhandsbidrag till Gemensamma resolutionsfonden för år 2016 och angav storleken på bidraget.
Genom det andra omtvistade beslutet justerade Gemensamma resolutionsnämnden, vid verkställande session den 20 maj 2016, förhandsbidragen till Gemensamma resolutionsfonden för år 2016 och höjde Credito Fondiarios bidrag.
De nationella resolutionsmyndigheterna underrättades även om detta andra beslut. Genom meddelande nr 709489/16 av den 27 maj 2016, som mottogs den 30 maj 2016, underrättade Italiens centralbank Credito Fondiario om att bolaget var skyldigt att betala den beslutade höjningen av bidraget.
Credito Fondiario begärde att Italiens centralbank skulle lämna förklaringar om hur storleken på bolagets bidrag hade beräknats och om vilka skäl som legat till grund för nämnda belopp.
Den 15 juni 2016 underrättade Credito Fondiario Italiens centralbank och Gemensamma resolutionsnämnden om att bolaget hade väckt talan vid Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien) och ansökt om interimistiska åtgärder samt yrkat att Italiens centralbanks meddelanden nr 585762/16 och 709489/16 skulle ogiltigförklaras. Italiens centralbank inkom med svaromål i nyss nämnda mål den 8 juli 2016 och bifogade då de omtvistade besluten.
Genom beslut av den 14 juli 2016 avslog Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) Credito Fondiarios ansökan om interimistiska åtgärder.
Talan vid tribunalen och det överklagade beslutet
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 19 september 2016 väckte Credito Fondiario den talan som avses i punkt 1 ovan.
Till stöd för sin talan åberopade Credito Fondiario sju grunder. Den första grunden avsåg underlåtenhet att delge de omtvistade besluten. Den andra grunden avsåg att dessa beslut saknade motivering och åsidosättande av den kontradiktoriska principen. Den tredje grunden avsåg felaktig tillämpning av artikel 5.1 f i förordning 2015/63. Den fjärde grunden avsåg åsidosättande av artikel 4.1 och artikel 6 i förordning 2015/63. Den femte grunden avsåg åsidosättande av artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Den sjätte grunden avsåg åsidosättande av proportionalitetsprincipen och rättssäkerhetsprincipen. Den sjunde grunden avsåg åsidosättande av artikel 16 i stadgan.
Genom det överklagade beslutet, som meddelades med stöd av artikel 126 i tribunalens rättegångsregler, avvisade tribunalen Credito Fondiarios talan utan att pröva de grunder som bolaget hade åberopat och förpliktade bolaget att ersätta rättegångskostnaderna.
Parternas yrkanden vid domstolen
Credito Fondiario har yrkat att domstolen ska
–
upphäva det överklagade beslutet och återförvisa målet till tribunalen,
–
förplikta Gemensamma resolutionsnämnden att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna, och,
–
i andra hand, upphäva det överklagade beslutet i den del tribunalen förpliktade Credito Fondario att ersätta Gemensamma resolutionsnämndens rättegångskostnader och besluta om rättegångskostnaderna i målet vid tribunalen i enlighet med vad som är skäligt.
Gemensamma resolutionsnämnden har yrkat att domstolen ska
–
delvis avvisa överklagandet och, under alla omständigheter, ogilla det i den del det kan tas upp till prövning, och
–
förplikta Credito Fondiario att ersätta rättegångskostnaderna i målet om överklagande och i målet vid tribunalen.
Republiken Italien har yrkat att domstolen ska bifalla överklagandet och upphäva det överklagade beslutet.
Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet i den del som avser frågan huruvida talan som väcktes vid tribunalen om ogiltigförklaring av det första omtvistade beslutet kunde tas upp till prövning,
–
avgöra frågan huruvida talan som väcktes vid tribunalen om ogiltigförklaring av det andra omtvistade beslutet kunde tas upp till prövning, och,
–
för det fall överklagandet ogillas, förplikta Credito Fondiario att ersätta rättegångskostnaderna i målet om överklagande och i målet vid tribunalen.
Prövning av överklagandet
Credito Fondiario har till stöd för sitt överklagande åberopat fem grunder. Den första grunden avser att tribunalen gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna vad gäller den tidpunkt då Credito Fondiario fick kännedom om de omtvistade besluten och en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna vad gäller bedömningen av huruvida Credito Fondiario hade underlåtit att agera inom rimlig tid. Den andra grunden avser att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vid tolkningen och tillämpningen av rättspraxis om begreppet rimlig tid när det gäller inom vilken tid en berörd person måste begära att få ta del av den akt som ska angripas i fall där denna akt inte har offentliggjorts eller delgetts. Den tredje grunden avser att tribunalen åsidosatte artikel 126 i tribunalens rättegångsregler och Credito Fondiarios rätt till försvar. Den fjärde grunden avser att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vid bedömningen av det yrkande som grundade sig på artikel 277 FEUF. Den femte grunden, som åberopats i andra hand för det fall domstolen skulle ogilla överklagandet, avser att det överklagade beslutet ska upphävas i den del tribunalen förpliktade Credito Fondiario att bära sina rättegångskostnader och ersätta Gemensamma resolutionsnämndens rättegångskostnader.
Den första och den andra grunden
Parternas argument
Domstolen finner att den första och den andra grunden ska prövas tillsammans. Genom dessa grunder har Credito Fondiario, med stöd av Republiken Italien, gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vid tolkningen och tillämpningen av rättspraxis om begreppet rimlig tid när det gäller inom vilken tid en berörd person måste begära att få ta del av den akt som ska angripas i fall där denna akt inte har offentliggjorts eller delgetts samt två felaktiga rättsliga kvalificeringar av de faktiska omständigheterna.
Credito Fondiario har för det första anfört att tribunalen, genom att grunda sig på felaktiga uppgifter, gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna vad gäller den tidpunkt då bolaget fick kännedom om de omtvistade besluten. Bolaget har vidare anfört att tribunalen inte angav varför det ”nära samarbetet” mellan Gemensamma resolutionsnämnden och de nationella regleringsmyndigheterna saknade betydelse i det avseendet och att det överklagade beslutet således är otillräckligt motiverat.
För det andra har bolaget anfört att den rättspraxis som tribunalen hänvisade till i det överklagade beslutet och som rör begreppet rimlig tid när det gäller inom vilken tid en berörd person måste begära att få ta del av den akt som ska angripas i fall där denna akt inte har offentliggjorts eller delgetts inte är relevant och att tribunalen gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna när den fann att Credito Fondiario inte hade agerat inom rimlig tid för att begära att få ta del av de omtvistade besluten.
Gemensamma resolutionsnämnden har gjort gällande att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den första och den andra grunden, eftersom Credito Fondiario har anfört samma argument till stöd för dessa grunder och har bestritt tribunalens bedömningar av de faktiska omständigheterna utan att göra gällande att de faktiska omständigheterna eller bevisningen har missuppfattats.
Gemensamma resolutionsnämnden har gjort gällande att överklagandet under alla omständigheter inte kan vinna bifall på nämnda grunder. Nämnden anser nämligen, utöver att tribunalen inte gjorde fel när den fann att Credito Fondiario hade fått kännedom om de omtvistade besluten genom Italiens centralbanks meddelanden nr 585762/16 och nr 709489/16, att det överklagade beslutet dessutom är tillräckligt motiverat i det avseendet. Härtill kommer att Credito Fondiario inte har påstått att bolaget begärde att få ta del av dessa beslut eller att det vidtog särskilda åtgärder för det ändamålet.
Enligt nämnden erinrade tribunalen på ett korrekt sätt om rättspraxis om begreppet rimlig tid när det gäller inom vilken tid en berörd person måste begära att få ta del av den akt som ska angripas, men tillämpade inte denna rättspraxis i det aktuella fallet och gjorde således inte något fel i det avseendet.
Kommissionen ansluter sig till vad Gemensamma resolutionsnämnden har anfört. I sak överlåter den dock åt domstolen att bedöma frågan om det andra omtvistade beslutet.
Domstolens bedömning
Vad gäller frågan huruvida överklagandet kan prövas såvitt avser den första och den andra grunden ska det påpekas att Credito Fondiario har anfört självständiga argument till stöd för påståendet om att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning. Vidare kan det konstateras att Credito Fondiario inte har bestritt tribunalens bedömningar av de faktiska omständigheterna i fråga om vilka tidpunkter som var relevanta. Bolaget har i stället i allt väsentligt gjort gällande att tribunalen inte kunde anse att dessa tidpunkter var de tidpunkter då bolaget fick kännedom om förekomsten av de omtvistade besluten och som därmed skulle beaktas med avseende på artikel 263 FEUF. Bolaget har följaktligen gjort gällande att tribunalen gjorde två felaktiga bedömningar vid den rättsliga kvalificeringen av de faktiska omständigheterna, vilket är en rättsfråga som kan prövas i ett mål om överklagande och som omfattas av domstolens kontroll (se dom av den 1 juni 1994, kommissionen/Brazzelli Lualdi m.fl.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, punkt
, och dom av den 23 november 2017, Bionorica och Diapharm/kommissionen,
C‑596/15 P och C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Härav följer att överklagandet kan prövas såvitt avser den första och den andra grunden.
I sak gör domstolen följande bedömning. I det överklagade beslutet fann tribunalen att talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten skulle avvisas. I skälen i beslutet angav tribunalen att nämnda beslut varken hade offentliggjorts eller delgetts Credito Fondiario, som inte var den som besluten riktade sig till, och att det följer av rättspraxis att fristen för att väcka talan i ett sådant fall inte börjar löpa förrän den berörda personen får exakt kännedom om innehållet i och skälen till den aktuella akten, under förutsättning att personen inom rimlig tid begär att få ta del av akten i dess helhet. Tribunalen konstaterade i samband med detta att Credito Fondiario hade fått kännedom om de omtvistade besluten den 3 respektive den 30 maj 2016 genom Italiens centralbanks meddelanden nr 585762/16 och nr 709489/16 och att bolaget inte hade begärt att få ta del av dessa beslut, och än mindre hade bolaget framställt en sådan begäran inom rimlig tid. Eftersom Credito Fondiario varken hade åberopat eller visat att det förelåg oförutsebara omständigheter eller force majeure som skulle kunna utgöra skäl för att avvika från talefristen fann tribunalen att det var uppenbart att talan enligt artikel 263 FEUF, som hade väckts den 19 september 2016, hade väckts för sent och därför skulle avvisas, eftersom det var uppenbart att den inte kunde prövas i sak.
Domstolen finner inledningsvis att prövningen av huruvida tribunalen gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna i fråga om vid vilka tidpunkter Credito Fondiario fick kännedom om de omtvistade besluten ska göras mot bakgrund av att tribunalen i punkterna 38 och 39 i det överklagade beslutet grundade sig på två omständigheter.
Tribunalen påpekade för det första att det i de handlingar och frågeformulär som Credito Fondiario hade erhållit för att bolaget skulle inkomma med uppgifter till ledning för beräkningen av dess individuella bidrag till Gemensamma resolutionsfonden angavs vilka rättsliga grunder som var tillämpliga och att bidraget skulle beräknas av Gemensamma resolutionsnämnden. För det andra hänvisade tribunalen till Italiens centralbanks meddelanden nr 585762/16 och nr 709489/16, vilka Credito Fondiario fick kännedom om den 3 respektive den 30 maj 2016. I dessa meddelanden angavs att bolagets bidrag, som beräknats av Gemensamma resolutionsnämnden, var avsett för Gemensamma resolutionsfonden.
Det var inte oriktigt av tribunalen att på grundval av dessa meddelanden – vilka översändes till Credito Fondiario när bolaget redan hade mottagit och fyllt i de handlingar och frågeformulär som krävdes för att Gemensamma resolutionsnämnden skulle kunna beräkna bolagets individuella bidrag – göra en rättslig bedömning som innebar att bolaget skulle anses ha fått kännedom om de omtvistade besluten den 3 respektive den 30 maj 2016.
De argument som Credito Fondiario anfört föranleder inte någon annan bedömning.
För det första kan det konstateras att Credito Fondiario visserligen inte fick full kännedom om skälen för de omtvistade besluten förrän den 8 juli 2016, det vill säga när Italiens centralbank i samband med handläggningen av det mål som Credito Fondiario inlett vid Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) gav in sitt svaromål, till vilket nämnda beslut var fogade. Denna omständighet kan emellertid inte anses innebära att Credito Fondiario inte hade fått kännedom om att dessa beslut förelåg före nyss nämnda datum.
För det andra saknar det betydelse att Italiens centralbank, i sina meddelanden nr 585762/16 och nr 709489/16, inte angav exakt när de omtvistade besluten hade fattats och inte heller angav tillämpliga unionsbestämmelser eller korrekta rättsliga grunder. Dessa omständigheter har nämligen ingenting att göra med Credito Fondiarios kännedom om de omtvistade beslutens existens, och framför allt innebär de inte att det kan uteslutas att Credito Fondiario kunde ha fått kännedom om beslutens existens genom de omständigheter som tribunalen nämnde i punkterna 38 och 39 i det överklagade beslutet.
För det tredje kan det konstateras att tribunalen, i punkt 30 i det överklagade beslutet, slog fast att det var Gemensamma resolutionsnämnden som skulle anses ha fattat de omtvistade besluten. Tribunalen drog emellertid av detta inte några slutsatser om vid vilken tidpunkt Credito Fondiario hade fått kännedom om besluten. Således saknar Credito Fondiarios påstående om att besluten saknar motivering relevans för tribunalens rättsliga kvalificering av de faktiska omständigheterna.
Härav följer att de slutsatser som tribunalen drog av sina egna bedömningar av de faktiska omständigheterna var korrekta och att den inte gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna när den fann att Credito Fondiario hade fått kännedom om de omtvistade beslutens existens den 3 respektive den 30 maj 2016.
Domstolen övergår därefter till att pröva Credito Fondiarios påstående om att tribunalen dels gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att göra en oriktig tolkning och tillämpning av rättspraxis om begreppet rimlig tid när det gäller inom vilken tid en berörd person måste begära att få ta del av den akt som ska angripas i fall där denna akt inte har offentliggjorts eller delgetts, dels gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna när den fann att Credito Fondiario inte hade begärt att få ta del av de omtvistade besluten inom rimlig tid.
I den delen gör domstolen följande bedömning. Det ska påpekas att tribunalen inte avvisade talan om ogiltigförklaring på grund av att Credito Fondiario inte hade begärt att få ta del av de omtvistade besluten inom rimlig tid och att den således inte tillämpade nyss nämnda rättspraxis. I punkt 47 i det överklagade beslutet påpekade tribunalen nämligen att Credito Fondiario, efter att ha fått kännedom om beslutens existens, inte hade begärt att få ta del av dem.
Av detta följer att tribunalen inte kan anses ha gjort en felaktig bedömning med avseende på nämnda rättspraxis.
Vid sådana förhållanden finner domstolen att överklagandet inte kan vinna bifall på den första och den andra grunden.
Den tredje grunden
Parternas argument
Den tredje grunden avser att tribunalen åsidosatte artikel 126 i tribunalens rättegångsregler och Credito Fondiarios rätt till försvar. Till utveckling av denna grund har Credito Fondiario anfört att tribunalen gjorde en oriktig bedömning när den fann att det var uppenbart att bolagets talan inte kunde tas upp till prövning. Credito Fondiario har vidare gjort gällande att talan avvisades utan att bolaget gavs möjlighet att yttra sig i frågan huruvida talan kunde tas upp prövning. Härtill kommer att Gemensamma resolutionsnämnden inte hade framställt en invändning om rättegångshinder.
Gemensamma resolutionsnämnden anser att det är tveksamt huruvida överklagandet kan prövas såvitt avser den tredje grunden och att överklagandet under alla omständigheter inte kan bifallas på den grunden. Kommissionen har gjort gällande att denna grund är verkningslös.
Domstolens bedömning
Vad gäller frågan huruvida överklagandet kan prövas såvitt avser den tredje grunden vill domstolen påpeka följande. För det första har Credito Fondiario anfört väl underbyggda argument till stöd för påståendet att det inte var uppenbart att bolagets talan inte kunde tas upp till prövning och att dess rätt till försvar hade åsidosatts. För det andra är frågan huruvida tribunalen åsidosatte artikel 126 i rättegångsreglerna en rättsfråga som ska prövas av domstolen (se, analogt, dom av den 1 juli 1999, Alexopoulou/kommissionen,
C‑155/98 P
,
EU:C:1999:345
, punkterna
–
; se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juni 2018, Apcoa Parking Holdings/EUIPO,
C‑32/17 P
, ej publicerad,
EU:C:2018:396
, punkterna
–
).
Härav följer att överklagandet kan prövas såvitt avser den tredje grunden.
I sak gör domstolen följande bedömning. Den första frågan som ska prövas är huruvida tribunalen åsidosatte artikel 126 i rättegångsreglerna. I det avseendet ska det påpekas att om tribunalen anser att den har tillräckligt underlag för avgörandet genom handlingarna i akten, får den med stöd av den bestämmelsen när som helst avgöra målet genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 29 oktober 2004, Ripa di Meana/parlamentet,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
, punkt
).
Det ska även påpekas att det, med avseende på tillämpningen av artikel 126 i tribunalens rättegångsregler, kan visa sig vara uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning inte bara i den meningen att detta har framgått i ett tidigt skede av förfarandet, mot bakgrund bland annat av innehållet i ansökan, utan även i den meningen att det, särskilt med hänsyn till domstolens fasta praxis, inte råder något tvivel om att uppenbarhetskravet är uppfyllt.
Vad beträffar det nu aktuella fallet finner domstolen att tribunalen, i punkterna 36 och 51 i det överklagade beslutet, grundade sig på fast rättspraxis när den slog fast att det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till prövning.
I det avseendet kan Credito Fondiario inte vinna framgång med argumentet att det förhållandet att bolagets talan inte kunde tas upp till prövning i första instans på grund av att talan väckts för sent, inte innebar att uppenbarhetskravet var uppfyllt, eftersom hindret mot upptagande till prövning inte berodde på en underlåtenhet att iaktta talefristen på två månader, utan på en bedömning av begreppet rimlig tid när det gäller inom vilken tid en berörd person ska begära att få ta del av den akt som ska angripas.
Det framgår nämligen klart av punkt 47 i det överklagade beslutet att tribunalen inte gjorde någon bedömning av begreppet rimlig tid i nyss nämnt avseende, eftersom Credito Fondiario inte hade begärt att få ta del av de omtvistade besluten.
I motsats till vad Credito Fondiario har gjort gällande finner domstolen dessutom att det förhållandet att målet bereddes av tribunalen, att den biföll interventionsansökningarna och att den vidtog åtgärder för processledning och bevisupptagning inte utgjorde hinder för att tribunalen med stöd av artikel 126 i rättegångsreglerna meddelade ett beslut om att det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till prövning. I det avseendet gäller i synnerhet att vidtagandet av åtgärder för processledning och bevisupptagning, vilka bland annat är avsedda att göra det möjligt att bereda målen och att genomföra förfarandena, inte i sig kan anses utgöra hinder för att tribunalen meddelar ett beslut med stöd av nyss nämnda bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 januari 2006, AIT/kommissionen,
C‑547/03 P
,
EU:C:2006:46
, punkterna
–
).
Till sist konstaterar domstolen att frågan huruvida talan kan tas upp till prövning utgör en grund avseende tvingande rätt som tribunalen ska pröva ex officio. Detta innebär att det inte krävs att svaranden bestrider att talan kan tas upp till prövning för att tribunalen ska kunna meddela ett beslut med stöd av artikel 126 i rättegångsreglerna. Vid bedömningen i det nu aktuella fallet av huruvida det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till prövning saknade det således betydelse att svaranden i målet vid tribunalen, det vill säga Gemensamma resolutionsnämnden, inte hade gjort en invändning om att talan hade väckts för sent (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 17 juli 2014, Melkveebedrijf Overenk m.fl./kommissionen,
C‑643/13 P
, ej publicerat,
EU:C:2014:2118
, punkt
).
Härav följer att tribunalen inte gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till prövning i den mening som avses i artikel 126 i tribunalens rättegångsregler.
Domstolen övergår därefter till att pröva Credito Fondiarios påstående om att tribunalen åsidosatte bolagets rätt till försvar. I det avseendet ska det erinras om att det av fast rättspraxis följer att tillämpningen av det förfarande som föreskrivs i artikel 126 i tribunalens rättegångsregler inte i sig utgör hinder för ett rättsenligt och effektivt domstolsförfarande, eftersom denna bestämmelse endast är tillämplig i mål där det är uppenbart att den talan som väckts vid tribunalen ska avvisas eller ogillas (se, analogt, dom av den 19 februari 2009, Gorostiaga Atxalandabaso/parlamentet,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Som framgår av punkterna 43 och 55 ovan gjorde tribunalen emellertid inte en oriktig bedömning när den slog fast att det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till prövning. Credito Fondiario kan således inte vinna framgång med argumentet att bolagets rätt till försvar åsidosattes genom att tribunalen meddelade ett beslut med stöd av artikel 126 i tribunalens rättegångsregler och att artikel 129 i tribunalens rättegångsregler utgjorde en lämpligare rättslig grund i det aktuella fallet, eftersom den bestämmelsen säkerställer att rätten till försvar iakttas.
Av det nyss anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den tredje grunden.
Den fjärde grunden
Parternas argument
Den fjärde grunden avser att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den avvisade det yrkande som Credito Fondiario framställt med stöd av artikel 277 FEUF av det skälet att det var uppenbart att talan enligt artikel 263 FEUF inte kunde tas upp till prövning.
Gemensamma resolutionsnämnden har, med stöd av kommissionen, bestritt denna grund.
Domstolens bedömning
Det kan konstateras att tribunalen i det överklagade beslutet först erinrade om att möjligheten att med stöd av artikel 277 FEUF göra gällande att en akt med allmän giltighet är rättsstridig inte utgör en självständig rätt att väcka talan och att den inte kan utövas om det inte samtidigt föreligger en rätt att väcka talan i huvudsaken. Därefter fann tribunalen att det var uppenbart att Credito Fondiarios yrkande om att tribunalen skulle fastställa att förordning 2015/63 till viss del eller i sin helhet är rättsstridig inte kunde tas upp till prövning, eftersom det inte förelåg någon självständig rätt att väcka talan i syfte att göra gällande att en akt med allmän giltighet är rättsstridig.
Tribunalen underströk dessutom att yrkandet enligt artikel 277 FEUF implicit, men otvivelaktigt, syftade till att utverka fastställelse av att förordning 2015/63 var rättsstridig i samband med en talan om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten och att den omständigheten att det var uppenbart att talan om ogiltigförklaring inte kunde tas upp till prövning i den del den avsåg ogiltigförklaring av nämnda beslut därför medförde att invändningen om rättsstridighet inte heller kunde tas upp till prövning.
Credito Fondiario har med hänvisning till vad bolaget anfört till utveckling av den första och den andra grunden avgränsat den fjärde grunden på sätt att den avser att tribunalen gjorde en oriktig bedömning när den slog fast att talan enligt artikel 263 FEUF inte kunde tas upp till prövning. Bolaget har därvid gjort gällande att tribunalen grundade sig på ett felaktigt antagande när den avvisade yrkandet enligt artikel 277 FEUF om fastställelse av att förordning 2015/63 till viss del eller i sin helhet är rättsstridig, på grund av att det var uppenbart att yrkandet inte kunde tas upp till prövning.
Domstolen har ovan kommit fram till att överklagandet inte kan vinna bifall på de tre första grunderna och av detta följer att fråga inte längre uppkommer huruvida tribunalens bedömning att det var uppenbart att talan enligt artikel 263 FEUF inte kunde tas upp till prövning var riktig. Domstolen finner således att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i enlighet med fast rättspraxis fann att den omständigheten att talan i huvudsaken inte kunde tas upp till prövning medförde att invändningen om rättsstridighet enligt artikel 277 FEUF inte heller kunde tas upp till prövning (se beslut av den 28 juni 1993, Donatab m.fl./kommissionen,
C‑64/93
,
EU:C:1993:266
, punkterna
och
, och beslut av den 8 december 2006, Polyelectrolyte Producers Group/kommissionen och rådet,
C‑368/05 P
, ej publicerat,
EU:C:2006:771
, punkt
).
Av det nyss anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den fjärde grunden.
Den femte grunden
Parternas argument
Credito Fondiario har i andra hand, för det fall domstolen skulle ogilla överklagandet, yrkat att domstolen ska upphäva det överklagade beslutet i den del tribunalen beslutade att bolaget skulle bära sina rättegångskostnader och ersätta Gemensamma resolutionsnämndens rättegångskostnader. Credito Fondiario har gjort gällande att Gemensamma resolutionsnämndens agerande medförde att beredningen av målet vid tribunalen tog längre tid än normalt och att rättegångskostnaderna ökade. Enligt bolaget borde tribunalen därför ha använt sig av de möjligheter som föreskrivs i artikel 135 i rättegångsreglerna.
Gemensamma resolutionsnämnden och kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den femte grunden. Gemensamma resolutionsnämnden har även anfört att överklagandet under alla omständigheter inte kan bifallas på den grunden.
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis ska domstolen, om den har funnit att överklagandet inte kan vinna bifall på någon av de övriga grunder som åberopats till stöd för det, avvisa överklagandet i den del det avser att tribunalens beslut om rättegångskostnader är rättsstridigt. Detta följer av artikel 58 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, där det anges att ett överklagande inte får avse endast rättegångskostnadernas storlek och fördelning (dom av den 30 januari 2020, České dráhy/kommissionen,
C‑538/18 P och C‑539/18 P
, ej publicerad,
EU:C:2020:53
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Vad beträffar det nu aktuella fallet har domstolen ovan funnit att överklagandet inte kan vinna bifall på de fyra första grunderna. Således kan överklagandet inte prövas såvitt avser den femte och sista grunden rörande fördelningen av rättegångskostnaderna.
Av det ovan anförda följer att överklagandet ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Gemensamma resolutionsnämnden har yrkat att Credito Fondiario ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Credito Fondiario har tappat målet ska bolaget bära sina rättegångskostnader och ersätta Gemensamma resolutionsnämndens rättegångskostnader.
Enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna ska medlemsstater och institutioner som har intervenerat bära sina rättegångskostnader. Republiken Italien och kommissionen ska därför bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Credito Fondiario SpA ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Gemensamma resolutionsnämndens rättegångskostnader.

3)
Republiken Italien och Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.