CELEX: 62019CJ0644
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Smernica 2000/78/ES
Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní
Články 1, 2 a 3
Smernica 1999/70/ES
Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP
Doložka 4
Zásada nediskriminácie
Opatrenie prijaté univerzitným zariadením na základe vnútroštátneho práva
Zachovanie postavenia učiteľa v trvalom pomere nad rámec zákonného veku odchodu do dôchodku
Možnosť vyhradená učiteľom, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce
Učitelia, ktorí nie sú držiteľmi tohto titulu
Zmluvy na dobu určitú
Nižšia mzda v porovnaní so mzdou poskytovanou učiteľom v trvalom pomere

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1, článku 2 ods. 2 písm. b) a článku 3 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (
Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16
; Mim. vyd. 05/004, s. 79), ako aj doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá sa nachádza v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (
Ú. v. ES L 175, 1999, s. 43
; Mim. vyd. 05/003, s. 368).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi FT a Universitatea „Lucian Blaga“ Sibiu (ďalej len „univerzita“), GS a i. a HS, ako aj Ministerul Educaţiei Naţionale (Ministerstvo školstva, Rumunsko), vo veci pracovnoprávnych podmienok FT na pracovnom mieste na univerzite po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2000/78
Ako uvádza článok 1 smernice 2000/78, jej účelom je stanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnosti zaobchádzania.
Článok 2 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
2.   Na účely odseku 1:
a)
o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou,
b)
o nepriamu diskrimináciu ide, keď zdanlivo neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax by uviedla osoby určitého náboženstva alebo viery, s určitým zdravotným postihnutím, určitého veku alebo určitej sexuálnej orientácie do nevýhodného postavenia v porovnaní s inými osobami, iba ak:
i)
takýto predpis, kritérium alebo zvyklosť [takéto ustanovenie, kritérium alebo prax –
neoficiálny preklad
] sú objektívne odôvodnené oprávneným cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné…“
Podľa článku 3 ods. 1 uvedenej smernice:
„V rámci právomocí delegovaných na spoločenstvo sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:
…
c)
podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania;
…“
Smernica 1999/70
Odôvodnenie 17 smernice 1999/70 uvádza:
„pokiaľ ide o termíny, ktoré sú použité v rámcovej dohode, ale nie sú v nej výslovne vymedzené, táto smernica povoľuje členským štátom, aby takéto termíny vymedzili v súlade s vnútroštátnym právom alebo praxou, ako je tomu v prípade iných smerníc o sociálnych záležitostiach, v ktorých sa vyskytujú podobné termíny, a to za predpokladu, že príslušné vymedzenia zodpovedajú obsahu rámcovej dohody“.
Rámcová dohoda
Doložka 3 rámcovej dohody znie takto:
„1.
Na účely tejto dohody termín ‚pracovník na dobu určitú‘ sa vzťahuje na osobu, ktorá uzavrela pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah [na dobu určitú –
neoficiálny preklad
] priamo so zamestnávateľom, ktorých koniec platnosti je vymedzený objektívnymi podmienkami, ako napríklad určitým dátumom, splnením určitej úlohy alebo určitou udalosťou.
2.
Na účely tejto dohody termín ‚porovnateľný stály pracovník‘ sa vzťahuje na pracovníka, ktorý uzavrel pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu neurčitú v jednom a tom istom podniku, kde vykonáva stále rovnakú alebo podobnú prácu, resp. povolanie, pričom sa primerane zohľadňuje jeho kvalifikácia a odborná prax. V prípade, že v rovnakom podniku nepracuje porovnateľný stály pracovník, porovnáva sa na základe platnej kolektívnej dohody, alebo ak platná kolektívna dohoda neexistuje, tak v súlade s príslušným vnútroštátnym právom, kolektívnymi dohodami alebo podľa zaužívaného postupu.“
Doložka 4 rámcovej dohody, nazvaná „Zásada nediskriminácie“, v bode 1 stanovuje:
„Pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, pracovníci na dobu určitú nesmú byť voči porovnateľným stálym pracovníkom znevýhodňovaní len preto, že majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu určitú, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú objektívne dôvody.“
Rumunské právo
Článok 118 ods. 1 a 2 legea n
o
1/2011 a educației naționale (zákon č. 1/2011 o národnom vzdelávaní) z 5. januára 2011 (
Monitorul Oficial
, časť I, č. 18 z 10. januára 2011), v znení účinnom v čase, keď nastali skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „zákon č. 1/2011“), uvádzal:
„1.   Vnútroštátny systém vyššieho vzdelávania je založený na týchto zásadách:
a)
zásada univerzitnej autonómie;
…
2.   Vo vysokoškolskom vzdelávaní nie je prípustná diskriminácia na základe veku, etnického pôvodu, pohlavia, sociálneho pôvodu, politickej alebo náboženskej orientácie, sexuálnej orientácie alebo iný druh diskriminácie s výnimkou zákonom stanovených opatrení.“
Podľa článku 123 ods. 2 zákona č. 1/2011:
„Z univerzitnej autonómie vyplýva univerzitnému spoločenstvu právo stanoviť svoje vlastné poslanie, inštitucionálnu stratégiu, štruktúru, činnosti, svoju vlastnú organizáciu a fungovanie, riadenie materiálnych a ľudských zdrojov, a to za prísneho dodržiavania účinných právnych predpisov.“
Článok 289 zákona č. 1/2011 stanovuje:
„1.   Vek odchodu do dôchodku pedagogických a výskumných pracovníkov je 65 rokov.
…
3.   Akademické senáty štátnych, osobitných a cirkevných univerzít môžu na základe kritérií pracovného výkonu a finančnej situácie rozhodnúť, že pedagogický alebo výskumný pracovník môže pokračovať vo výkone svojej činnosti po odchode do dôchodku na základe zmluvy na dobu určitú na jeden rok s možnosťou jej každoročného obnovenia v súlade s univerzitnou chartou, a to bez vekovej hranice. Akademický senát univerzity môže rozhodnúť udeliť čestný titul emeritného profesora za výnimočne vynikajúcu pedagogickú a výskumnú činnosť pedagogickým pracovníkom, ktorí dosiahli vek odchodu do dôchodku. Pedagogickí pracovníci na dôchodku môžu byť odmeňovaní v rámci systému platieb na základe hodinových sadzieb.
…
6.   Odchylne od odseku 1 platí, že ak inštitúcie vyššieho vzdelávania nemôžu pokryť vyučovacie hodiny s učiteľmi v trvalom pomere, môžu rozhodnúť o zachovaní postavenia učiteľa v trvalom pomere v oblasti vzdelávania a/alebo výskumu so všetkými právami a povinnosťami, ktoré z toho vyplývajú, na základe každoročného hodnotenia akademických výkonov v súlade s metodikou stanovenou akademickým senátom univerzity.
7.   Opätovné zamestnanie učiteľov na dôchodku na pracovné miesto pedagogických pracovníkov sa vykonáva každoročne, pričom sa zachovajú práva a povinnosti, ktoré vyplývajú z pedagogickej činnosti vykonávanej pred odchodom do dôchodku, na základe schválenia akademickým senátom univerzity v súlade s metodikou uvedenou v odseku 6, pod podmienkou pozastavenia vyplácania starobného dôchodku počas obdobia opätovného zamestnania.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
V období od roku 1994 do roku 2015 bola FT na základe pracovnej zmluvy na dobu neurčitú zamestnaná na univerzite na pracovnom mieste vysokoškolského učiteľa v trvalom pomere.
Hoci FT dosiahla 11. júna 2015 zákonný vek odchodu do dôchodku, stanovený na 65 rokov, na základe rozhodnutia Univerzity si mohla zachovať svoje postavenie učiteľa v trvalom pomere v období od uvedeného dňa do 30. septembra 2015, v rámci univerzitného roka 2014/2015.
Následne správna rada Univerzity zamietla žiadosť FT o zachovanie jej postavenia učiteľa v trvalom pomere v univerzitnom roku 2015/2016 z dôvodu, že táto žiadosť nebola v súlade s „metodikou týkajúcou sa schválenia zachovania trvalých pomerov pre pedagogických pracovníkov, ktorí dosiahli vek 65 rokov“ (ďalej len „metodika“), ktorú prijal akademický senát univerzity rozhodnutím č. 3655 z 28. septembra 2015. Podľa metodiky bola možnosť zachovať si postavenie učiteľa v trvalom pomere po dosiahnutí uvedeného veku, ako je upravená v článku 289 ods. 6 zákona č. 1/2011, vyhradená len pre pedagogických pracovníkov, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce. V súlade so zmenou metodiky bola v prípade týchto posledných uvedených osôb táto možnosť od 1. októbra 2016 zrušená.
FT vzhľadom na zamietnutie jej žiadosti pristúpila od roku 2016 k uzatváraniu po sebe nasledujúcich zmlúv na dobu určitú s univerzitou na tie isté univerzitné činnosti, ktoré vykonávala predtým, pričom bola odmeňovaná podľa režimu „hodinových sadzieb“, z ktorého vyplývala nižšia mzda v porovnaní so mzdou, ktorá sa vypláca pedagogickým pracovníkom v trvalom pomere.
Svojou pracovnoprávnou žalobou podanou na Tribunalul Sibiu (Vyšší súd Sibiu, Rumunsko) FT napadla rozhodnutie univerzity, pričom poznamenala, že jej postavenie učiteľa v trvalom pomere skončilo 1. októbra 2015 z dôvodu, že dosiahla zákonom stanovený vek odchodu do dôchodku. Tento súd uvedenú žalobu zamietol, keďže nezistil žiadnu diskrimináciu na základe smernice 2000/78, ako proti nej namietala FT. Tento rozsudok bol potvrdený zo strany Curtea de Apel Alba Iulia (Odvolací súd Alba Iulia, Rumunsko), čím nadobudol právoplatnosť.
Okrem toho Tribunalul Alba (Vyšší súd Alba Iulia, Rumunsko) zamietol žalobu v rámci správneho súdnictva, ktorú podala FT a ktorou sa domáhala zrušenia správnych aktov, na základe ktorých univerzita odmietla vyhovieť jej žiadosti o zachovanie jej postavenia učiteľky v trvalom pomere.
Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania a ktorý rozhoduje o odvolaní proti tomuto zamietnutiu, uvádza, že spor vo veci samej sa týka okolnosti, že podľa metodiky je možnosť zachovať si po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku postavenie učiteľa v trvalom pomere vyhradená jedine pre pedagogických pracovníkov, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce. Tento súd sa konkrétne pýta, či stanovenie takéhoto obmedzujúceho kritéria predstavuje nepriamu diskrimináciu vzhľadom na skutočnosť, že dôsledkom uplatnenia tohto kritéria je tiež to, že to vedie k uzatváraniu po sebe nasledujúcich zmlúv na dobu určitú, ktoré sú spojené so mzdami na nižšej úrovni. V prípade kladnej odpovede chce vnútroštátny súd vedieť, či môže nezohľadniť účinky právoplatného rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ktorým rozhodol, že situácia vo veci samej nepredstavuje diskrimináciu v rozpore so smernicou 2000/78.
Za týchto podmienok Curtea de Apel Alba Iulia (Odvolací súd Alba Iulia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 1, článok 2 ods. 2 písm. b), článok 3 smernice 2000/78 a doložka 4 rámcovej dohody vykladať v tom zmysle, že diskrimináciu v zmysle uvedených ustanovení predstavuje opatrenie, aké je predmetom konania vo veci samej, ktoré zamestnávateľovi umožňuje stanoviť, že osoby, ktoré dovŕšili 65 rokov veku, možno ponechať v postavení pedagogických pracovníkov v trvalom pomere, a to pri zachovaní práv, ktoré požívali pred odchodom do dôchodku, iba ak sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, čím sú znevýhodnené ostatné osoby nachádzajúce sa v rovnakej situácii, ktoré by mali uvedenú možnosť v prípade voľných pracovných miest, a ak by spĺňali požiadavky týkajúce sa odbornej výkonnosti, pričom osoby, ktoré nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, musia na výkon rovnakej akademickej činnosti opakovane uzatvárať pracovné zmluvy na dobu určitú so systémom odmeňovania podľa „hodinových sadzieb, ktorý je nižší v porovnaní s odmeňovaním učiteľov v trvalom pomere?
2.
Možno prednosť pri uplatňovaní práva Únie (zásada prednosti práva Únie) vykladať v tom zmysle, že súdu členského štátu umožňuje neuplatniť právoplatné rozhodnutie vnútroštátneho súdu, v ktorom sa stanovilo, že za daných skutkových okolností sa dodržala smernica 2000/78 a nedošlo k diskriminácii?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Rumunská vláda vo svojich písomných pripomienkach spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Na jednej strane sa domnieva, že výklad práva Únie požadovaný vnútroštátnym súdom nie je nevyhnutný na rozhodnutie sporu vo veci samej, ktorý by mal byť vyriešený jedine na základe vnútroštátnych ustanovení preberajúcich toto právo, a na druhej strane, že uvedený súd dostatočne nevysvetlil výber ustanovení práva Únie, o ktorých výklad žiada, ani súvislosť, ktorú vidí medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatňujúcou sa v spore vo veci samej.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, prislúcha, aby s ohľadom na osobitné okolnosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť prejudiciálnych otázok, ktoré predkladá Súdnemu dvoru. V dôsledku toho platí, že ak sa položené otázky týkajú výkladu právnej normy Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť [rozsudok z 19. novembra 2019, A. K. a i. (Nezávislosť disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu),
C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, bod
a citovaná judikatúra].
Z toho vyplýva, že pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že výklad právnej normy Únie nijako nesúvisí s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi nevyhnutnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili [rozsudok z 19. novembra 2019, A. K. a i. (Nezávislosť disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu),
C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, bod
a citovaná judikatúra].
V prejednávanej veci nie je zjavné, že ustanovenia práva Únie uvedené v otázkach položených vnútroštátnym súdom, ktoré sa týkajú diskriminácie zakázanej v rámci zamestnania a pracovnoprávnych vzťahov, nijako nesúvisia so sporom vo veci samej. Naproti tomu otázka, či vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ako aj spôsob, akým bola uplatnená univerzitou, obsahujú takúto diskrimináciu, patrí do rámca veci samej.
Okrem toho, hoci je odôvodnenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania nepochybne stručné, nič to nemení na skutočnosti, že umožňuje pochopiť, že spor vo veci samej sa týka údajného rozdielneho zaobchádzania medzi pedagogickými pracovníkmi univerzity, ktorí naďalej pracujú aj po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, v závislosti od toho, či títo učitelia sú, alebo nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, a že od Súdneho dvora sa žiada odpoveď, či je takéto rozdielne zaobchádzanie v rozpore s ustanoveniami práva Únie citovanými v texte prvej prejudiciálnej otázky. Keďže uvedený návrh na začatie prejudiciálneho konania okrem toho dostatočne objasňuje relevantný skutkový a právny rámec, treba konštatovať, že v prejednávanej veci spĺňa požiadavky článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Z uvedeného vyplýva, že prejudiciálne otázky sú prípustné.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
O prvej časti prvej otázky
Prvou časťou svojej prvej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 1 a 2 smernice 2000/78 majú vykladať v tom zmysle, že bránia uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej spomedzi pedagogických pracovníkov univerzitného zariadenia, ktorí v ňom pokračujú vo výkone svojho povolania po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, si môžu zachovať svoje postavenie učiteľov v trvalom pomere len tí, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, zatiaľ čo učitelia, ktorí nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, môžu s týmito zariadeniami uzatvárať len pracovné zmluvy na dobu určitú spojené so systémom odmeňovania na nižšej úrovni, než je to v prípade pedagogických pracovníkov v trvalom pomere.
Z článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78 vyplýva, že táto smernica sa v rámci právomocí prenesených na Európsku úniu vzťahuje na všetky osoby, tak vo verejnom, ako i v súkromnom sektore vrátane verejných orgánov, vo vzťahu najmä k podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania.
Z toho vyplýva, že na situáciu FT, ktorá sa týka pracovných zmlúv, ktoré uzavrela s univerzitou, ako aj mzdy, ktorú dostávala na základe týchto zmlúv, sa vzťahuje toto ustanovenie.
Ako však vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, rozdielne zaobchádzanie v oblasti podmienok zamestnávania a pracovnoprávnych podmienok, ktoré viedlo k sporu vo veci samej, medzi pedagogickými pracovníkmi univerzity, ktorí tam naďalej vykonávajú svoje povolanie po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, vychádza zo skutočnosti, či sú, alebo nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, pričom pedagogickí pracovníci, ktorí nie sú v trvalom pomere, sú znevýhodnení v porovnaní s pedagogickými pracovníkmi v trvalom pomere.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora tak z názvu a odôvodnení, ako aj z obsahu a účelu smernice 2000/78 vyplýva, že táto smernica má stanoviť všeobecný rámec na to, aby každej osobe bola zaistená rovnosť zaobchádzania „v zamestnaní a povolaní“ tým, že jej dáva účinnú ochranu proti diskriminácii z niektorého z dôvodov uvedených v jej článku 1 (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júna 2009, Hütter,
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
, bod
, a z 15. januára 2019, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že v súlade s článkom 2 ods. 1 uvedenej smernice sú dôvody uvedené v jej článku 1 vymenované vyčerpávajúcim spôsobom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 2017, Milkova,
C‑406/15
,
EU:C:2017:198
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba však konštatovať, že rozdielne zaobchádzanie, o ktoré ide vo veci samej, nepatrí pod žiadny z dôvodov vymenovaných v uvedenom článku 1. Konkrétne, takéto rozdielne zaobchádzanie nemôže byť založené, a to ani nepriamo, na veku, keďže tak zvýhodnené osoby, ako aj osoby znevýhodnené vnútroštátnou právnou úpravou patria do rovnakej vekovej skupiny, teda do skupiny osôb, ktoré dosiahli zákonný vek odchodu do dôchodku.
Rozdielne zaobchádzanie, ktoré závisí od toho, či dotknutá osoba je, alebo nie je držiteľom titulu školiteľa dizertačnej práce, totiž vychádza z hľadiska povolania. Súdny dvor už pritom rozhodol, že smernica 2000/78 sa netýka diskriminácie na základe takéhoto kritéria (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. mája 2015, SCMD,
C‑262/14
, neuverejnený,
EU:C:2015:336
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že taká situácia ako vo veci samej nepatrí do všeobecného rámca stanoveného článkom 2 ods. 2 smernice 2000/78 na účely boja proti niektorým druhom diskriminácie na pracovisku.
V dôsledku toho treba na prvú časťou prvej otázky odpovedať tak, že články 1 a 2 smernice 2000/78 sa majú vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňujú na vnútroštátnu právnu úpravu, podľa ktorej spomedzi pedagogických pracovníkov univerzitného zariadenia, ktorí v ňom pokračujú vo výkone svojho povolania po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, si môžu zachovať svoje postavenie učiteľov v trvalom pomere len tí, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, zatiaľ čo učitelia, ktorí nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, môžu s týmito zariadeniami uzatvárať len pracovné zmluvy na dobu určitú spojené so systémom odmeňovania na nižšej úrovni, než je to v prípade pedagogických pracovníkov v trvalom pomere.
O druhej časti prvej otázky
Druhou časťou svojej prvej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má doložka 4 bod 1 rámcovej dohody vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej spomedzi pedagogických pracovníkov univerzitného zariadenia, ktorí v ňom pokračujú vo výkone svojho povolania po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, si môžu zachovať svoje postavenie učiteľov v trvalom pomere len tí, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, zatiaľ čo učitelia, ktorí nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, môžu s týmito zariadeniami uzatvárať len pracovné zmluvy na dobu určitú spojené s odmeňovaním na nižšej úrovni, než je to v prípade pedagogických pracovníkov v trvalom pomere.
Treba pripomenúť, že pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, doložka 4 bod 1 rámcovej dohody stanovuje zákaz znevýhodňovania pracovníkov na dobu určitú voči porovnateľným pracovníkom na dobu neurčitú len preto, lebo pracujú na dobu určitú, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú objektívne dôvody.
Účelom doložky 4 rámcovej dohody je zabezpečiť uplatňovanie zásady nediskriminácie vo vzťahu k pracovníkom na dobu určitú, aby sa zabránilo tomu, že zamestnávateľ bude pracovnoprávny vzťah takejto povahy využívať na to, aby týchto pracovníkov zbavil práv, ktoré sa priznávajú pracovníkom zamestnaným na dobu neurčitú (rozsudok z 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, bod
a citovaná judikatúra).
Zo znenia a cieľa uvedenej doložky 4 vyplýva, že sa netýka samotného rozhodnutia uzatvárať pracovné zmluvy na dobu určitú namiesto pracovných zmlúv na dobu neurčitú, ale pracovnoprávnych podmienok pracovníkov, ktorí uzavreli prvý uvedený typ zmluvy, v porovnaní s pracovnoprávnymi podmienkami pracovníkov zamestnaných na základe druhého uvedeného typu zmluvy, pričom pojem „pracovnoprávne podmienky“ zahŕňa opatrenia týkajúce sa pracovnoprávneho vzťahu založeného medzi zamestnancom a jeho zamestnávateľom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. júna 2019, Ustariz Aróstegui,
C‑72/18
,
EU:C:2019:516
, bod
a citovanú judikatúru).
Preto treba preskúmať, či vzhľadom na pracovnoprávne podmienky pedagogických zamestnancov, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce a vykonávajú svoje povolanie aj po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, predstavujú také pracovnoprávne podmienky, aké vyplývajú z pracovných zmlúv na dobu určitú uzavretých s FT, a najmä režim nižšieho odmeňovania, ktorý je s nimi spojený, rozdielne zaobchádzanie, ktoré je v rozpore s doložkou 4 bodom 1 rámcovej dohody.
V tejto súvislosti treba v prvom rade určiť, či sa na pedagogických pracovníkov, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce a s ktorými treba porovnať situáciu FT, vzťahuje pojem „porovnateľní stáli pracovníci“ v zmysle tohto ustanovenia. Podľa znenia doložky 3 bodu 2 rámcovej dohody sa tento pojem vzťahuje na pracovníkov, „ktorý uzavrel[i] pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu neurčitú v jednom a tom istom podniku, kde vykonáva[jú] stále rovnakú alebo podobnú prácu, resp. povolanie, pričom sa primerane zohľadňuje [ich] kvalifikácia a odborná prax“.
Keďže na jednej strane pojem „pracovná zmluva na dobu neurčitú“ nie je osobitne definovaný v rámcovej dohode, ako sa uvádza v odôvodnení 17 smernice 1999/70, majú ho definovať členské štáty v súlade so svojím vnútroštátnym právom a praxou pod podmienkou, že zvolená definícia je v súlade s obsahom rámcovej dohody (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2012, Sibilio,
C‑157/11
, neuverejnený,
EU:C:2012:148
, body
až
).
Komisia vo svojich písomných pripomienkach vyjadruje pochybnosti o tom, či pedagogickí pracovníci, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce a ktorí dosiahli zákonný vek odchodu do dôchodku, pracujú na základe pracovnej zmluvy na dobu neurčitú, keďže z príslušnej vnútroštátnej právnej úpravy vyplýva, že na zachovanie svojho postavenia pedagogických pracovníkov v trvalom pomere podliehajú každoročnému hodnoteniu a schvaľovaniu zo strany univerzity. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha posúdiť, či sú títo pedagogickí pracovníci zamestnaní na základe takejto zmluvy na dobu neurčitú, podľa kritérií uvedených v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
Za predpokladu, že by sa dospelo k záveru, že uvedení pedagogickí pracovníci sú zamestnaní na základe pracovnej zmluvy na dobu neurčitú, treba na druhej strane overiť, či sú „porovnateľnými“ stálymi pracovníkmi v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody. V tejto súvislosti je nutné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zásada nediskriminácie, ktorej osobitným vyjadrením je toto ustanovenie, vyžaduje, aby sa porovnateľné situácie neposudzovali rozdielne a rozdielne situácie neposudzovali rovnako, pokiaľ na takéto posudzovanie neexistujú objektívne dôvody (rozsudok z 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, bod
a citovaná judikatúra).
Rámcová dohoda tak zaviedla a konkretizovala zásadu nediskriminácie len v súvislosti s rozdielnym zaobchádzaním medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, ktorí sa nachádzajú v porovnateľnej situácii (rozsudok z 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, bod
a citovaná judikatúra).
Na posúdenie toho, či dotknuté osoby vykonávajú „rovnakú alebo podobnú prácu“ v zmysle rámcovej dohody, treba v súlade s doložkou 3 bodom 2 a doložkou 4 bodom 1 rámcovej dohody preskúmať, či vzhľadom na všetky okolnosti, akými sú povaha práce, podmienky vzdelávania a pracovnoprávne podmienky, možno tieto osoby považovať za nachádzajúce sa v porovnateľnej situácii (rozsudok z 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci vnútroštátnemu súdu, ktorý má jediný právomoc posudzovať skutkový stav, prislúcha určiť, či sa FT, keď bola prijatá do zamestnania na univerzite na základe série pracovných zmlúv na dobu určitú, nachádzala v porovnateľnej situácii so situáciou pedagogických pracovníkov, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce a boli prijatí do zamestnania na dobu neurčitú tým istým zamestnávateľom po tom, čo tiež dosiahli zákonný vek odchodu do dôchodku (pozri analogicky rozsudok z 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, bod
).
V tejto súvislosti treba predovšetkým overiť, či skutočnosť, že títo poslední menovaní pedagogickí pracovníci sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, znamená, že povaha ich práce, ako aj podmienky ich vzdelávania sa líšia od tých, ktoré sa týkajú pedagogických pracovníkov, ako je FT.
Ak by sa dospelo k záveru, že situácia týchto dvoch kategórií pedagogických pracovníkov je porovnateľná, bolo by potrebné v druhom rade preskúmať, či existuje objektívny dôvod v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody, ktorý môže opodstatniť rozdielne zaobchádzanie týkajúce sa najmä úrovne ich odmeňovania.
Podľa ustálenej judikatúry pojem „objektívne dôvody“ vyžaduje, aby konštatované rozdielne zaobchádzanie odôvodňovala existencia presných a konkrétnych skutočností charakterizujúcich konkrétne pracovnoprávne podmienky v osobitnom kontexte, do ktorého patrí, ako aj na základe objektívnych a transparentných kritérií, aby sa overilo, či táto nerovnosť zodpovedá skutočnej potrebe, či je spôsobilá dosiahnuť sledovaný cieľ a či je na tento účel nevyhnutná. Uvedené skutočnosti môžu vyplývať najmä z osobitnej povahy úloh, na ktoré boli zmluvy na dobu určitú uzavreté, a z charakteristických vlastností vnútorne spätých s týmito úlohami, alebo prípadne zo sledovania legitímneho cieľa sociálnej politiky členského štátu (rozsudky z 13. septembra 2007, Del Cerro Alonso,
C‑307/05
,
EU:C:2007:509
, bod
, a z 20. júna 2019, Ustariz Aróstegui,
C‑72/18
,
EU:C:2019:516
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že cieľom metodiky je podľa jej odôvodnenia čeliť znepokojujúcemu nárastu počtu vyučovacích miest profesorov a školiteľov dizertačných prác na univerzite vo vzťahu k počtu vyučovacích miest docentov a odborných asistentov, ako aj zaručiť finančnú rovnováhu medzi udržateľnosťou a rozvojom univerzity z krátkodobého a strednodobého hľadiska. Vnútroštátnemu súdu prislúcha overiť, či sú tieto dôvody skutočne cieľmi tejto metodiky.
S výhradou tohto overenia treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že takéto ciele, ktoré sa v zásade týkajú riadenia zamestnancov, ako aj rozpočtových dôvodov a ktoré navyše nevychádzajú z objektívnych a transparentných kritérií, nemožno považovať za objektívne dôvody opodstatňujúce také rozdielne zaobchádzanie, o aké ide v spore vo veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. apríla 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, bod
, ako aj uznesenie z 9. februára 2017, Rodrigo Sanz,
C‑443/16
,
EU:C:2017:109
, body
a
).
Rozpočtové dôvody síce môžu byť základom voľby sociálnej politiky členského štátu a môžu ovplyvňovať povahu a rozsah opatrení, ktoré chce členský štát prijať, avšak ako také nepredstavujú cieľ sledovaný touto politikou, a teda nemôžu odôvodniť uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy vedúcej k rozdielnemu zaobchádzaniu v neprospech zamestnancov na dobu určitú (uznesenie z 9. februára 2017, Rodrigo Sanz,
C‑443/16
,
EU:C:2017:109
, bod
a citovaná judikatúra).
Vzhľadom na uvedené treba na druhú časť prvej otázky odpovedať tak, že doložka 4 bod 1 rámcovej dohody sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej spomedzi pedagogických pracovníkov univerzitného zariadenia, ktorí v ňom pokračujú vo výkone svojho povolania po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, si môžu zachovať svoje postavenie učiteľov v trvalom pomere len tí, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, zatiaľ čo učitelia, ktorí nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, môžu s týmito zariadeniami uzatvárať len pracovné zmluvy na dobu určitú spojené s odmeňovaním na nižšej úrovni, než je to v prípade pedagogických pracovníkov v trvalom pomere, pokiaľ sa prvá uvedená kategória učiteľov skladá z pracovníkov na dobu neurčitú porovnateľných s tými, ktorí patria do druhej uvedenej kategórie, a rozdielne zaobchádzanie týkajúce sa najmä uvedeného režimu odmeňovania nie je opodstatnené objektívnym dôvodom, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.
O druhej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú časť prvej otázky nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

1.
Články 1 a 2 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňujú na vnútroštátnu právnu úpravu, podľa ktorej spomedzi pedagogických pracovníkov univerzitného zariadenia, ktorí v ňom pokračujú vo výkone svojho povolania po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, si môžu zachovať svoje postavenie učiteľov v trvalom pomere len tí, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, zatiaľ čo učitelia, ktorí nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, môžu s týmito zariadeniami uzatvárať len pracovné zmluvy na dobu určitú spojené so systémom odmeňovania na nižšej úrovni, než je to v prípade pedagogických pracovníkov v trvalom pomere.

2.
Doložka 4 bod 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999, ktorá sa nachádza v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej spomedzi pedagogických pracovníkov univerzitného zariadenia, ktorí v ňom pokračujú vo výkone svojho povolania po dosiahnutí zákonného veku odchodu do dôchodku, si môžu zachovať svoje postavenie učiteľov v trvalom pomere len tí, ktorí sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, zatiaľ čo učitelia, ktorí nie sú držiteľmi titulu školiteľa dizertačnej práce, môžu s týmito zariadeniami uzatvárať len pracovné zmluvy na dobu určitú spojené s odmeňovaním na nižšej úrovni, než je to v prípade pedagogických pracovníkov v trvalom pomere, pokiaľ sa prvá uvedená kategória učiteľov skladá z pracovníkov na dobu neurčitú porovnateľných s tými, ktorí patria do druhej uvedenej kategórie, a rozdielne zaobchádzanie týkajúce sa najmä uvedeného režimu odmeňovania nie je opodstatnené objektívnym dôvodom, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.