CELEX: 62019CJ0400
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Põllumajandustoodete ühine turukorraldus
Määrus (EL) nr 1308/2013
ELTL artikkel 34
Põllumajandustoodete müügihind
Nende toodete jaemüügile kohaldatavad minimaalsed kasumimarginaalid

Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et võttes vastu 2009. aasta XCV seaduse, mis käsitleb põllumajandustoodete ja toiduainetega seotud tarnijate ebaausate kaubandustavade kasutamise keeldu (a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló 2009. évi XCV. törvény; edaspidi „2009. aasta XCV seadus“), § 3 lõike 2 punkti u ja piirates seeläbi põllumajandustoodete ja toiduainete müügihindade kindlaksmääramise mehhanisme, ei ole Ungari täitnud oma kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 34 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusest (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (
ELT 2013, L 347, lk 671
).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1308/2013 põhjenduses 172 on kirjas:
„Võttes arvesse põllumajandussektori eripära ja selle sõltuvust terve toiduainete tarneahela nõuetekohasest toimimisest, sealhulgas konkurentsieeskirjade tulemuslikust kohaldamisest kõigile seotud sektoritele kogu toiduainete tarneahela puhul, mis võib olla äärmiselt kontsentreeritud, tuleks erilist tähelepanu pöörata [ELTL] artiklis 42 sätestatud konkurentsieeskirjade kohaldamisele. […]“.
Selle määruse artikli 83 lõikes 5 on sätestatud järgmist:
„Liikmesriigid võivad vastu võtta või jätta kehtima täiendavad riiklikud sätted toodete kohta, mille suhtes kehtib liidu turustamisstandard, kui kõnealused sätted on kooskõlas liidu õiguse ja eelkõige kaupade vaba liikumise põhimõttega ning kui Euroopa Parlamendi ja nõukogu [22. juuni 1998. aasta] direktiivist 98/34/EÜ[, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord (
EÜT 1998, L 204, lk 37
; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337),] ei tulene teisiti.“
Ungari õigus
2009. aasta XCV seaduse § 1 eesmärk on tagada, et põllumajandustoodete ja toiduainete turustamise alal tegutsevate üksuste ja nende tarnijate vahel valitseksid ausad kaubandustavad.
Selle seaduse § 2 lõiget 1 kohaldatakse esiteks ettevõtjatele, kes toodavad, töötlevad või müüvad töötlemata põllumajandustooteid või toiduaineid, ja teiseks ettevõtjatele, kes müüvad neid tooteid lõpptarbijatele. Viimati nimetatud kategooria hõlmab kõiki jaemüüjaid, olenemata nende suurusest, ning seetõttu kohaldatakse seda nii põllumajandustooteid ja toiduaineid müüvate hüpermarketite kui ka väikeste kaupluste suhtes.
Nimetatud seaduse § 3 lõike 2 punktis u on ette nähtud järgmist:
„Ebaausaks kaubandustavaks loetakse:
[…]
u)
lõpptarbijale müüdavate identse koostise ja identsete organoleptiliste omadustega toodete müügihinna diskrimineeriv kindlaksmääramine nende toodete päritoluriigi alusel.“
Kohtueelne menetlus
Komisjon saatis 12. jaanuaril 2015 Ungari ametiasutustele kirja, et saada teavet 2009. aasta XCV seaduse § 3 lõike 2 punkti u kohta. Ungari vastas sellele kirjale 23. märtsil 2015.
Leides, et tal on vaja täiendavat teavet, saatis komisjon Ungarile 7. juulil 2015 teabetaotluse, millele see liikmesriik vastas 22. juulil 2015.
Komisjon saatis Ungarile 16. veebruaril 2017 ametliku kirja, milles ta väljendas kahtlust selle üle, kas 2009. aasta XCV seaduse teatavad sätted on kooskõlas määrusega nr 1308/2013 ja ELTL artikliga 34.
Ungari vastas sellele ametlikule kirjale 7. juunil 2017, vaieldes etteheidetud rikkumisele vastu.
Komisjon esitas 9. märtsil 2018 põhjendatud arvamuse, milles ta jäi oma ametlikus kirjas väljendatud seisukoha juurde. Ta palus liikmesriigil võtta arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul, arvates selle kättesaamisest. Ungari vastas põhjendatud arvamusele 11. mail 2018, korrates oma seisukohta, et tema õigusnormid on liidu õigusega kooskõlas.
Kuna komisjoni see vastus ei rahuldanud, esitas ta käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi.
Hagi
Komisjon väidab oma hagi põhjenduseks, et kõnealune meede on vastuolus määrusega nr 1308/2013 ja ELTL artikliga 34. Kõigepealt tuleb käsitleda väidet, et on rikutud seda määrust, ja teiseks väidet, et on rikutud ELTL artiklit 34.
Esimene väide, et on eiratud määrust nr 1308/2013
Poolte argumendid
Komisjon tuletab meelde, et kõnealuses meetmes on sisuliselt ette nähtud, et konkreetsest riigist pärit põllumajandustoodete ja toiduainete jaemüügihind peab sisaldama sama kasumimarginaali kui see, mida kohaldatakse teisest riigist pärit identsete toodete puhul, nii et see keelab erinevate marginaalide kehtestamise eri riikidest pärit identsete toodete puhul, kuna mõiste „identsed tooted“ on määratletud toote koostise ja organoleptiliste omaduste kaudu (edaspidi „identsed tooted“).
See institutsioon märgib, et kuigi liikmesriikidele jääb põhimõtteliselt pädevus võtta teatavaid meetmeid, mida ei ole määruses nr 1308/2013 ette nähtud, ei tohi need meetmed siiski olla sellised, mis võiksid sellest määrusest kõrvale kalduda või kahjustada või takistada selle nõuetekohast toimimist.
Komisjon tuletab seoses sellega meelde esiteks, et hinnakujundusmehhanismi puudumisel on müügihinna vaba kujunemine vaba konkurentsi põhimõttel üks määruse nr 1308/2013 koostisosi ja väljendab kaupade vaba liikumise põhimõtet tõhusa konkurentsi tingimustes. Teiseks väidab ta, et mis tahes ühine turukorraldus (edaspidi „ühine turukorraldus“) põhineb avatud turu põhimõttel, millele igal tootjal on vaba juurdepääs tõhusa konkurentsi tingimustes.
Käesoleval juhul leiab komisjon esiteks, et kõnealune meede seab ohtu määruse nr 1308/2013 täitmise, kuna see on vastuolus põhimõttega, et põllumajandustoodete müügihinnad määratakse kindlaks vabalt ausa konkurentsi alusel, ning teiseks, et kasumimarginaal on jaehindade kindlaksmääramise lahutamatu osa. Sellega seoses väidab ta, et säte, mis keelab – nagu käesolevas asjas – identsete toodete jaemüügil erinevate kasumimarginaalide kindlaksmääramise, takistab importtoodetel siseneda atraktiivse jaemüügihinna abil konkreetsele riiklikule turule.
Kuigi komisjon möönab, et ebaausate kaubandustavade keelamise eesmärk võib olla üldist huvi pakkuv eesmärk, mis jääb ühise turukorralduse eeskirjade kohaldamisalast välja, tuletab ta meelde, et selle eesmärgi saavutamiseks võetud piiravad meetmed peavad siiski olema proportsionaalsed.
Seoses sellega väidab komisjon, et kõnealune meede ei ole ei sobiv ega proportsionaalne nimetatud eesmärgi saavutamise tagamiseks, mis seisneb ausa ärikäitumise tagamises ja tootjate olukorra parandamises toiduainete tarneahelas.
Sellega seoses väidab komisjon esiteks, et erinevate marginaalide kindlaksmääramise praktika ei ole tema arvates ebaaus kaubandustava. Teiseks leiab ta, et kõnealune meede kahjustab märkimisväärselt jaemüüjate tegutsemisruumi marginaalide kindlaksmääramisel, samas kui selle vabaduse kasutamist ei saa pidada võrdväärseks ostuhinnast madalama hinnaga müügiga, kuna viimati nimetatud praktika võib olla piiratud, ilma et liidu õigust oleks rikutud.
Lisaks ei ole kõnealune meede taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv, kuna jaemüügi kasumimarginaalide kindlaksmääramine ei taga mingil moel, et tarnijad saavad sellest kasu.
Komisjoni väitel läheb nimetatud meede igal juhul kaugemale sellest, mis on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks, ning sellel on praktikas diskrimineeriv mõju, millel on imporditud kaubale suurem negatiivne mõju.
Ungari väidab omalt poolt, et kõnealuse meetme eesmärk on tagada võrdsed konkurentsitingimused kodumaiste põllumajandustoodete ja toiduainete ning teistest liikmesriikidest pärit toodete puhul. Ta tuletab meelde, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiiv (EL) 2019/633 ebaausate kaubandustavade kohta ettevõtjatevahelistes suhetes põllumajandus- ja toiduahelas (
ELT 2019, L 111, lk 59
) lubab sõnaselgelt liikmesriikidel säilitada selle direktiiviga hõlmamata turutavade meetmed, tingimusel et need on kooskõlas siseturu toimimist käsitlevate eeskirjadega. Niisiis leiab see liikmesriik, et nimetatud meede, mis keelab jaemüüjatel kehtestada müügihinda diskrimineerivalt toodete päritoluriigi alusel selleks, et asjaomased tooted saaksid konkureerida liikmesriigi turul nende kulutõhususe suhte alusel, on määrusega nr 1308/2013 kooskõlas.
Ungari märgib, et 2009. aasta XCV seadus võeti vastu kontekstis, mida iseloomustab tarnijate sõltuvus suurtest kauplustest ja majanduslik haavatavus, mis väljendus ebavõrdses läbirääkimispositsioonis ja viis ebaausate kaubandustavadeni. See liikmesriik väidab, et enne selle seaduse jõustumist võisid jaemüüjad kehtestada tarnijatele oma toodete turustamise tingimused ja et praktikas nõudsid nad viimastelt lisakulude tasumist või neile kehtestatud
ad hoc
-nõuete täitmist, näidates seega üles kuritarvitavat käitumist. Ungari väitel on selle seaduse eesmärk kaitsta tarnijaid jaemüüjate eest, kes viivad tugevamat läbirääkimispositsiooni kuritarvitades ellu tegevust, mis kahjustab ausat konkurentsi asjaomasel turul, kuid mille eest ei saa siiski kohaldada sanktsioone konkurentsiõiguse alusel.
Ungari väidab, et mõiste „identne toode“ hõlmab põhitoiduaineid, mis on homogeensed ning mida ei saa koostise ja maitse poolest üksteisest eristada. Kõnealune meede puudutab üksnes kõigi nende omaduste poolest identseid tooteid, mistõttu see puudutab üldiselt madalama hinnakategooria ja vähem töödeldud põhitoiduaineid, kuid ei puuduta „kaubamärgiga“ tooteid. Ungari väidab, et kuna need kaubad on identsed, on tarbijate eelistused vähem olulised ning kaupade hinnaerinevus võib tarbijate valikul olla määrav. Kuna nimetatud toodete puhul põhineb konkurents toodete hindadel, siis leiab see liikmesriik, et kõnealune meede võimaldab tagada, et konkurents on aus.
Lisaks leiab Ungari, et nimetatud meede takistab seda, et konkurents põllumajandustoodete ja toiduainete tarnijate turul oleks mõjutatud jaemüüjatele omastest kriteeriumidest, sealhulgas subjektiivsetest eelistustest, mis neil võib tarnija või tema müüdavate toodete suhtes olla.
Samas rõhutab see liikmesriik, et tarnijal ja jaemüüjal on täielik vabadus määrata kindlaks toodete ostuhind, kuna kõnealune meede takistab konkurentsimoonutusi, keelates selle, et hind, mida maksab tarbija jaemüüja poolt identse toote omast madalama hinnaga ostetud toote eest, oleks kunstlikult kõrgem, kuna jaemüüja kasutab suuremat kasumimarginaali.
Lisaks rõhutab see liikmesriik, et kõnealune meede ei piira asjaomaste toodete müüki eriallahindlusega.
Mis puudutab nimetatud meetme kooskõla määrusega nr 1308/2013, siis märgib Ungari, et komisjon ei too välja nimetatud määruse konkreetset sätet, mida on rikutud.
Ungari väidab aga, et kõnealune meede jätab täieliku vabaduse määrata kindlaks hinnad jaemüüjate poolt põllumajandustoodete ja toiduainete ostmisel, mistõttu sellega ei rikuta väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt liidu õigusega on vastuolus sellised liikmesriigi meetmed, mis kahjustavad konkurentsisuhteid, takistades osadel tootjatel või importijatel saada madalamast omahinnast tulenevat eelist, et pakkuda atraktiivsemat jaemüügihinda. See liikmesriik lisab, et määruse nr 1308/2013 aluseks olev põhimõte ei puuduta mitte hindade kehtestamist, vaid kaupade vaba liikumise tagamist, mistõttu kõnealune meede, mille eesmärk on tagada konkurentsi tõhusus, ei riku seda määrust.
Sellega seoses märgib Ungari, et kõnealune meede on formaalselt kohaldatav turustusahela lõpus jaemüüja ja tarbija vahelise suhte etapis, kuid see avaldab mõju tarnija ja jaemüüja vahelise suhte etapis, mistõttu põhineb see samal põhimõttel kui direktiiv 2019/633. See liikmesriik väidab, et kõnealune meede on seatud eesmärgi saavutamiseks sobiv, kuna see kaitseb tootjaid, takistades seda, et jaemüüja saaks oma toodete konkurentsivõimet tarbijate silmis neutraliseerida diskrimineeriva hinnakujunduse tehnikaga.
Ungari lisab, et nimetatud meede ei võta jaemüüjalt valikuvabadust, kuivõrd nad säilitavad võimaluse alandada uute toodete turuletoomisel hindu ja kasutada üleminekuperioodil hinna alandamisel põhinevaid turustusvahendeid, tingimusel et toodete suhtes kohaldatavad hinnamarginaalid võrdsustatakse kuue kuu lõikes.
Lõpuks leiab Ungari, et komisjon ei ole suutnud tõendada esiteks seda, et asjaomane meede teeb vahet teistest liikmesriikidest imporditud toodete ja kodumaiste toodete turustamisel, ja teiseks, et põhitoodete puhul mängib tarbijate valikul otsustavat rolli toote hind. Selles osas leiab see liikmesriik, et komisjoni argument, mille kohaselt nimetatud meede on kaudselt diskrimineeriv, kuna see seab imporditud tooted ebasoodsamasse olukorda, põhineb arutluskäigul, mille kohaselt tarbijad eelistavad üldiselt kodumaiseid tooteid, millega nad on juba harjunud, kuid ei tõenda siiski, kuidas saab seda arutluskäiku kohaldada toodetele, mis on oma koostiselt ja organoleptiliste omaduste poolest identsed.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et ühise põllumajanduspoliitika raames, mis on ELTL artikli 4 lõike 2 punkti d kohaselt valdkond, milles Euroopa Liit ja liikmesriigid oma pädevust jagavad, on viimati nimetatutel seadusandlik võim ELTL artikli 2 lõike 2 alusel teostada oma pädevust niivõrd, kuivõrd liit ei ole enda oma teostanud (13. novembri 2019. aasta kohtuotsus Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et liikmesriigid peavad teatavas sektoris turu ühist korraldust kehtestava määruse olemasolul hoiduma mis tahes selliste meetmete võtmisest, mis võiksid seda eirata või kahjustada. Sellise turu ühise korraldusega on samuti vastuolus sätted, mis takistavad turu nõuetekohast toimimist, isegi kui see turukorraldus ei reguleeri kõnealust küsimust ammendavalt (13. novembri 2019. aasta kohtuotsus Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle kohta tuleb esmalt meelde tuletada, et kuigi komisjon ei tugine mitte määruse nr 1308/2013 mõne konkreetse sätte rikkumisele, vaid kogu selle määruse rikkumisele, on hindade kindlaksmääramise mehhanismi puudumisel müügihinna vaba kujunemine vaba konkurentsi põhimõttel üks selle määruse koostisosi ning väljendab kaupade vaba liikumise põhimõtet tõhusa konkurentsi tingimustes (vt selle kohta 13. novembri 2019. aasta kohtuotsus Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellegipoolest ei takista põllumajandusturu ühise korralduse kehtestamine liikmesriikidel kohaldamast riigisiseseid eeskirju, millel on muu üldise huviga seotud eesmärk kui ühisel turukorraldusel, isegi kui need liikmesriigi eeskirjad võivad mõjutada ühisturu toimimist asjasse puutuvas sektoris, tingimusel et need eeskirjad on nendega taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 13. novembri 2019. aasta kohtuotsus Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul keelab vaidlusalune meede selle reguleerimisalasse kuuluvate põllumajandustoodete ja toiduainete puhul vastavalt 2009. aasta XCV seaduse § 2 lõikele 1 lõpptarbijale müümisel toote päritoluriigist sõltuvad diskrimineerivad hinnad, millega lõpptarbijale müüakse identseid tooteid.
Kuna kõnealune meede keelab erinevatest liikmesriikidest pärit identsete toodete jaemüügil erinevate kasumimarginaalide kohaldamise, mõjutab see jaemüüjate poolt tarbijatele müüdavate põllumajandustoodete ja toiduainete hindade kujunemist, mistõttu see piirab nende toodete jaemüügihindade kujundamise vabadust.
Nagu komisjon sisuliselt väidab, sekkub see meede jaemüüjate vabadusse kehtestada oma kasumimarginaale, takistades neil müümast erinevatest liikmesriikidest pärit identseid tooteid suurema või väiksema kasumimarginaaliga, ning seega saada teatavate, teiste toodetega identsete põllumajandustoodete ja toiduainete puhul tulu madalamast ostuhinnast või kompenseerida väiksemate kasumimarginaalide kohaldamisega konkurentsiolukorda, mis tuleneb selliste toodete kõrgemast ostuhinnast.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Ungari argument, et kõnealune meede ei keela reklaammüüki. Nimelt, nagu komisjon sisuliselt märkis, on selle meetme tagajärg see, et jaemüüjad jäetakse ilma müügiedendusmeetodist toodete puhul, mida nad soovivad esile tuua, sealhulgas eeskätt hiljuti turule viidud tooted. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 83 märkis, võib jaemüügiettevõtjal teatavatel asjaoludel osutuda vajalikuks kasutada hinnastrateegiat, et stimuleerida turule siseneva uue toote müüki pikas perspektiivis.
Seega tuleb tõdeda, et kõnealune meede on vastuolus põhimõttega, et müügihinnad määratakse vabalt kindlaks vaba konkurentsi alusel, mis – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 36 – on osa määrusest nr 1308/2013 ja võib seega seda määrust rikkuda.
Ungari väidab käesoleval juhul, et kõnealune meede on õigustatud võitlusega ebaausate kaubandustavade vastu, takistades seda, et jaemüüjad eelistaksid oma kasumimarginaali kindlaks määrates teatavaid tooteid ja sekkuksid seetõttu konkurentsi tootjate vahel. See liikmesriik leiab, et selline käitumine kujutab endast ebaausat kaubandustava, mis kahjustab põllumajandustoodete ja toiduainete tootjate huve, kellel peab olema võimalik pakkuda oma tooteid ausa konkurentsi tingimustes, mis tähendab, et jaemüüjad seda kaubandust ei moonutaks.
Ungari ei ole aga tõendanud, et liidu õigusega kooskõlas olev õiguspärane asjaolu, et jaemüüja kohaldab erinevaid kasumimarginaale erinevates liikmesriikides asuvatelt eri tarnijatelt pärit identsete toodete suhtes, kujutab endast ebaausat kaubandustava.
Jaemüüja valik muuta identsete põllumajandustoodete ja toiduainete kasumimarginaali võib nimelt tugineda erinevatele kaubanduslikele põhjustele, nagu uute toodete päritoluga seotud reklaam või uute klientide ligimeelitamine madalama jaemüügihinna abil.
Seega ei saa nõustuda Ungari esitatud vaidlusaluse meetme põhjendusega.
Esmalt tuleb nimetatud meetme proportsionaalsuse kontroll läbi viia, võttes konkreetselt arvesse ühise põllumajanduspoliitika eesmärke ja ühise turukorralduse ladusat toimimist, mis eeldab seda, et kaalutakse omavahel neid eesmärke ja nimetatud meetme eesmärki, milleks on ebaausa kaubandustava vastu võitlemine (vt selle kohta 13. novembri 2019. aasta kohtuotsus Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab seejärel küsimust, kas kõnealune meede on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on liikmesriigi õigusnormid konkreetse eesmärgi saavutamiseks sobivad üksnes juhul, kui need vastavad tõepoolest huvile saavutada see eesmärk järjekindlalt ja süstemaatiliselt (vt selle kohta 4. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa,
C‑377/17
,
EU:C:2019:562
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, nagu komisjon õigesti märkis, et see meede, millega sekkutakse põllumajandustoodete ja toiduainete tarneahela viimases etapis, st müügil tarbijatele, ei tugevda tootjate või tarnijate läbirääkimisvõimet, keda Ungari seadusandja pidas oma toodete jaemüüjatele müümisel kõige nõrgemateks poolteks.
Nimetatud meede ei keela seega põllumajandustoodete ja toiduainete tootjatel pakkuda hinnakonkurentsi, kasutades muid kaubandustavasid kui need, mis on vaidlusaluse meetmega keelatud ja mis võivad kujutada endast ebaausaid kaubandustavasid, nagu eelkõige nende toodete jaemüügihinna kindlaksmääramine omahinna või tootmiskulude marginaali põhjal, sõltumata nende tootmismeetodite tõhususest, mille edendamine oli sellegipoolest Ungari seadusandja eesmärk.
Lisaks, kuna kõnealune meede nõuab ainult, et identsetele kaupadele, mis pärinevad erinevatest riikidest, kohaldataks identset kasumimarginaali, ei takista see jaemüüjatel kasutada teistsugust kasumimarginaali samast riigist pärit identsetele toodetele, kahjustades seeläbi selle meetme enda ühtsust, kuna sel juhul ei ole võimalik saavutada nimetatud meetme eesmärki.
Neil asjaoludel ei saa nõustuda sellega, et kõnealune meede on sobiv, et saavutada eesmärk võidelda ebaausate kaubandustavade vastu ühtselt ja süstemaatiliselt.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et võttes vastu kõnealuse meetme ja piirates seeläbi põllumajandustoodete ja toiduainete müügihindade kindlaksmääramise mehhanisme, ei ole Ungari täitnud oma kohustusi, mis tulenevad määrusest nr 1308/2013.
Teine väide, mis käsitleb ELTL artikli 34 rikkumist
Eeltoodut arvestades ei ole vaja vaidlusaluseid õigusnorme analüüsida ELTL artikli 34 alusel.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on nõudnud kohtukulude hüvitamist ja Ungari on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Ungari kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Kuna Ungari võttis vastu 2009. aasta XCV seaduse, mis käsitleb põllumajandustoodete ja toiduainetega seotud tarnijate ebaausate kaubandustavade kasutamise keeldu (a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló 2009. évi XCV. törvény), § 3 lõike 2 punkti u ja piiras seeläbi põllumajandustoodete ja toiduainete müügihindade kindlaksmääramise mehhanisme, siis on Ungari rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusest (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007.

2.
Jätta Ungari kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.