CELEX: 62019CJ0302
Trimitere preliminară
Directiva 2011/98/UE
Drepturile lucrătorilor din țări terțe care dețin un permis unic
Articolul 12
Dreptul la egalitate de tratament
Securitate socială
Reglementare a unui stat membru care îi exclude, în scopul stabilirii drepturilor la o prestație familială, pe membrii familiei titularului unui permis unic care nu au reședința pe teritoriul acestui stat membru

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind o procedură unică de solicitare a unui permis unic pentru resortisanții țărilor terțe în vederea șederii și ocupării unui loc de muncă pe teritoriul statelor membre și un set comun de drepturi pentru lucrătorii din țările terțe cu ședere legală pe teritoriul unui stat membru (
JO 2011, L 343, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS) (Institutul național de asigurări sociale, Italia), pe de o parte, și WS, pe de altă parte, în legătură cu respingerea unei cereri de acordare a unei alocații familiale pentru perioade în care soția și copiii persoanei interesate au avut reședința în țara lor terță de origine.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentele (2), (19), (20), (24) și (26) ale Directivei 2011/98 au următorul cuprins:
„(2)
Consiliul European a recunoscut, în cadrul reuniunii speciale de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999, necesitatea armonizării legislațiilor naționale care reglementează condițiile de admisie și de ședere a resortisanților țărilor terțe. În acest context, Consiliul European a afirmat, în special, că Uniunea Europeană ar trebui să asigure un tratament echitabil resortisanților țărilor terțe cu ședere legală pe teritoriul statelor membre și o politică de integrare mai energică al cărei obiectiv ar trebui să fie acordarea unor drepturi și obligații comparabile cu cele ale cetățenilor Uniunii. În consecință, Consiliul European a solicitat Consiliului să adopte instrumentele juridice pe baza propunerilor Comisiei. Necesitatea atingerii obiectivelor stabilite la Tampere a fost reafirmată în cadrul Programului de la Stockholm, adoptat de Consiliul European la reuniunea din 10 și 11 decembrie 2009.
[…]
(19)
În absența unei legislații orizontale a Uniunii, drepturile resortisanților țărilor terțe variază în funcție de cetățenia acestora și de statele membre în care ocupă un loc de muncă. În vederea dezvoltării în continuare a unei politici coerente în domeniul imigrației și pentru a reduce discrepanțele dintre drepturile cetățenilor Uniunii și ale resortisanților țărilor terțe care lucrează în mod legal într‑un stat membru, precum și pentru a completa acquis‑ul existent în domeniul imigrației, ar trebui prevăzut un set de drepturi, în special pentru a menționa domeniile în care este prevăzută egalitatea de tratament între resortisanții unui stat membru și acei resortisanți din țările terțe care nu au dobândit încă statutul de rezidenți pe termen lung. Scopul acestor dispoziții este de a stabili condiții unitare minime în ansamblul Uniunii, de a recunoaște că resortisanții țărilor terțe respectivi contribuie la creșterea economiei Uniunii prin munca prestată și prin plata impozitelor, precum și de a reduce concurența neloială dintre resortisanții unui stat membru și resortisanții țărilor terțe, rezultată din eventuala exploatare a acestora din urmă. Lucrător dintr‑o țară terță, în sensul prezentei directive, ar trebui să însemne, fără a aduce atingere interpretării noțiunii de raport de muncă existentă în prevederi din legislația Uniunii, un resortisant al unei țări terțe care a fost admis pe teritoriul unui stat membru, care are dreptul de ședere legală și căruia i s‑a acordat dreptul de muncă, în cadrul unui raport de muncă plătit, în temeiul legislației naționale sau în conformitate cu practica națională.
(20)
Toți resortisanții țărilor terțe cu ședere legală și care lucrează în unul dintre statele membre ar trebui să beneficieze, cel puțin, de un set comun de drepturi, în temeiul egalității de tratament cu cetățenii respectivului stat membru gazdă, indiferent de scopul inițial sau motivul pentru care au fost admiși pe teritoriul statului membru. Dreptul la egalitatea de tratament în domeniile specificate de prezenta directivă ar trebui garantate nu numai acelor resortisanți ai țărilor terțe care au fost admiși pe teritoriul unui stat membru pentru a ocupa un loc de muncă, dar și celor admiși pentru alte scopuri și cărora li s‑a permis accesul la piața forței de muncă a respectivului stat membru, în conformitate cu alte prevederi din legislația Uniunii sau din legislația națională, inclusiv membrii de familie ai lucrătorilor din țările terțe care au fost admiși în statul membru, în conformitate cu Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei [
JO 2003, L 251, p. 12
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164)] […]
[…]
(24)
Lucrătorii din țările terțe ar trebui să beneficieze de tratament egal în ceea ce privește securitatea socială. Ramurile securității sociale sunt definite în Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială [(
JO 2004, L 166, p. 1
, rectificare în
JO 2004, L 200, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82)]. Dispozițiile prezentei directive privind egalitatea de tratament în domeniul securității sociale ar trebui să se aplice, de asemenea, lucrătorilor admiși într‑un stat membru direct dintr‑o țară terță. Cu toate acestea, prezenta directivă nu ar trebui să acorde lucrătorilor din țările terțe mai multe drepturi decât cele deja prevăzute de legislația Uniunii în vigoare în domeniul securității sociale pentru resortisanții țărilor terțe care se regăsesc în situații cu caracter transfrontalier. De asemenea, prezenta directivă nu ar trebui să acorde drepturi în legătură cu situații care nu intră sub incidența domeniului de aplicare al legislației Uniunii, de exemplu, pentru membrii de familie care își au reședința într‑o țară terță. Prezenta directivă ar trebui să acorde drepturi de ședere în orice stat membru doar pentru membrii de familie care se alătură lucrătorului din țara terță în scopul reîntregirii familiei, precum și drepturi pentru membrii de familie care au deja dreptul de ședere legală în statul membru în cauză.
[…]
(26)
Legislația Uniunii nu limitează competența statelor membre de a își organiza propriile regimuri de securitate socială. În lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii, fiecare stat membru stabilește condițiile în temeiul cărora sunt acordate prestațiile de securitate socială, precum și valoarea acestor prestații și perioada de timp pentru care sunt acordate. Cu toate acestea, atunci când își exercită această competență, statele membre trebuie să respecte legislația Uniunii.”
Articolul 1 din Directiva 2011/98, intitulat „Obiectul”, este redactat după cum urmează:
„(1)   Prezenta directivă stabilește:
[…]
(b)
un set comun de drepturi pentru lucrătorii din țările terțe cu ședere legală pe teritoriul unui stat membru, indiferent de scopul pentru care au fost admiși inițial pe teritoriul statului membru respectiv, bazat pe egalitatea de tratament cu resortisanții statului membru respectiv.
[…]”
Articolul 2 din această directivă, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
(a)
«resortisant al unei țări terțe» înseamnă orice persoană care nu este cetățean al Uniunii în sensul articolului 20 alineatul (1) [TFUE];
(b)
«lucrător dintr‑o țară terță» înseamnă un resortisant al unei țări terțe care a fost admis pe teritoriul unui stat membru, care are dreptul de ședere legală și căruia i s‑a acordat dreptul de muncă, în cadrul unui raport de muncă plătit, în temeiul legislației naționale și/sau în conformitate cu practica națională;
(c)
«permis unic» înseamnă un permis de ședere eliberat de autoritățile unui stat membru, care conferă unui resortisant al unei țări terțe dreptul de ședere legală pe teritoriul acestuia în scopul ocupării unui loc de muncă;
[…]”
Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică:
[…]
(c)
resortisanților din țări terțe care au foști admiși într‑un stat membru în scopul ocupării unui loc de muncă în temeiul legislației Uniunii sau al legislației naționale.”
Potrivit articolului 12 din directiva menționată, intitulat „Dreptul la egalitatea de tratament”:
„(1)   Lucrătorii din țările terțe menționați la articolul 3 alineatul (1) literele (b) și (c) beneficiază de egalitate de tratament în raport cu resortisanții statului membru în care își au reședința, în legătură cu:
[…]
(e)
ramurile securității sociale, astfel cum sunt definite în Regulamentul [nr. 883/2004];
[…]
(2)   Statele membre pot restrânge egalitatea de tratament:
[…]
(b)
prin limitarea drepturilor acordate lucrătorilor din țările terțe în temeiul alineatului (1) litera (e), dar fără restricționarea acestor drepturi pentru lucrătorii din țările terțe care au un loc de muncă sau care au avut un loc de muncă pe o perioadă de cel puțin șase luni sau care sunt înregistrați drept șomeri.
De asemenea, statele membre pot decide ca alineatul (1) litera (e), în ceea ce privește prestațiile familiale, să nu se aplice resortisanților din țări terțe care au fost autorizați să lucreze pe teritoriul unui stat membru pentru o durată maximă de șase luni, resortisanților din țări terțe care au fost admiși pentru studii sau resortisanților din țări terțe care au drept de muncă pe baza unei vize;
(c)
în temeiul alineatului (1) litera (f), în ceea ce privește beneficiile fiscale, prin limitarea aplicării acestei dispoziții la cazurile în care domiciliul înregistrat sau obișnuit al membrilor familiei unui lucrător dintr‑o țară terță, pentru care acesta solicită beneficii, se află pe teritoriul statului membru respectiv;
[…]”
Articolul 3 alineatul (1) litera (j) din Regulamentul nr. 883/2004, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 988/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 (
JO 2009, L 284, p. 43
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 883/2004), prevede că acesta din urmă se aplică tuturor legislațiilor privind prestațiile familiale. El nu se aplică, potrivit articolului 3 alineatul (5) litera (a) din acest regulament, asistenței sociale sau medicale.
Dreptul italian
Din decizia de trimitere reiese că decreto legge n. 69 – Norme in materia previdenziale, per il miglioramento delle gestioni delgli enti portuali ed altre disposizioni urgenti (Decretul‑lege nr. 69 privind dispoziții în materie de securitate socială, în vederea ameliorării gestionării organismelor portuare și alte măsuri urgente) din 13 martie 1988 (GURI nr. 61 din 14 martie 1988), devenit Legea nr. 153 din 13 mai 1988 (GURI nr. 112 din 14 mai 1988) (denumită în continuare „Legea nr. 153/1988”) a instituit alocația pentru gospodărie, al cărei cuantum depinde de numărul de copii cu vârsta sub 18 ani împliniți care formează gospodăria și de veniturile acesteia (denumită în continuare „alocația pentru gospodărie”).
Articolul 2 alineatul 6 din Legea nr. 153/1988 prevede:
„Gospodăria este formată din soți, cu excepția soțului separat de drept și de fapt, din copiii lor și din persoanele asimilate acestora […] cu vârsta sub 18 ani împliniți sau fără limită de vârstă în cazul în care, din cauza unei infirmități sau a unei deficiențe fizice sau mintale, se află în imposibilitate absolută și permanentă de a desfășura o activitate remunerată. Pot face parte de asemenea din gospodărie, în aceleași condiții cu copiii și persoanele asimilate acestora, frații, surorile și nepoții cu vârsta sub 18 ani împliniți sau fără limită de vârstă în cazul în care, din cauza unei infirmități sau a unei deficiențe fizice sau mintale, se află în imposibilitate absolută și permanentă de a desfășura o activitate remunerată, dacă sunt orfani de tată și de mamă și nu au dreptul la o pensie de urmaș.”
Potrivit articolului 2 alineatul 6a din Legea nr. 153/1988, nu fac parte din gospodărie, în sensul acestei legi, soțul, precum și copiii și persoanele asimilate acestora ai resortisantului unei țări terțe care nu au reședința pe teritoriul Republicii Italiene, cu excepția cazului în care statul din care provine resortisantul străin acordă un tratament reciproc cetățenilor italieni sau a fost încheiată o convenție internațională în materia prestațiilor familiale.
Directiva 2011/98 a fost transpusă în dreptul național prin decreto legislativo n. 40 – Attuazione della direttiva 2011/98/UE relativa a una procedura unica di domanda per il rilascio di un permesso unico che consente ai cittadini di Paesi terzi di soggiornare e lavorare nel territorio di uno Stato membro e a un insieme comune di diritti per i lavoratori di Paesi terzi che soggiornano regolarmente in uno Stato membro (Decretul legislativ nr. 40 de transpunere a Directivei 2011/98) din 4 martie 2014 (GURI nr. 68 din 22 martie 2014) (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 40/2014”), care a instituit un „permis de muncă unic”.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
WS este un resortisant al unei țări terțe care deține, începând cu 9 decembrie 2011, o autorizație de muncă pentru lucrătorii salariați și, începând cu 28 decembrie 2015, un permis unic de muncă potrivit Decretului legislativ nr. 40/2014. În perioadele cuprinse între luna ianuarie și luna iunie a anului 2014 și între luna iulie a anului 2014 și luna iunie a anului 2016, soția și cei doi copii ai lui WS au locuit în țara lor de origine, Sri Lanka.
Întrucât INPS a refuzat, în temeiul articolului 2 alineatul 6a din Legea nr. 153/1988, să îi plătească alocația pentru gospodărie în aceste perioade, WS a introdus o acțiune la Tribunale del lavoro di Alessandria (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Alessandria, Italia), în fața căruia a invocat o încălcare a articolului 12 din Directiva 2011/98 și caracterul discriminatoriu al acestui refuz. Instanța respectivă i‑a respins acțiunea.
Împotriva deciziei de respingere a acestei instanțe, WS a declarat apel la Corte d’appello di Torino (Curtea de Apel din Torino, Italia), care a admis apelul, considerând că articolul 12 din Directiva 2011/98 nu fusese transpus în dreptul intern și că articolul 2 alineatul 6a din Legea nr. 153/1988 nu era compatibil cu această directivă.
INPS a formulat recurs la instanța de trimitere, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), în fața căreia a invocat un motiv unic întemeiat pe aplicarea eronată a articolului 12 din Directiva 2011/98 și a Decretului legislativ nr. 40/2014.
Instanța de trimitere arată că soluționarea litigiului principal depinde de interpretarea articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98 și de aspectul dacă această dispoziție implică faptul că membrii de familie ai resortisantului unei țări terțe, titular al unui permis unic și al dreptului la plata alocației pentru gospodărie prevăzută la articolul 2 din Legea nr. 153/1988, intră în sfera membrilor de familie care beneficiază de această prestație, deși au reședința în afara teritoriului italian.
Ea precizează, în această privință, că gospodăria prevăzută la articolul 2 din Legea nr. 153/1988 nu constituie doar baza de calcul al alocației pentru gospodărie, ci și beneficiarul acesteia din urmă, prin intermediul titularului remunerației sau al pensiei pe care se grefează alocația respectivă. Aceasta din urmă constituie un supliment economic de care beneficiază în special toți prestatorii de muncă ce își desfășoară activitatea pe teritoriul italian, cu condiția să facă parte dintr‑o gospodărie ale cărei venituri nu depășesc un plafon determinat. Pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 2018 și 30 iunie 2019, cuantumul său, în cotă integrală, era de 137,50 euro pe lună pentru venituri anuale care nu depășesc 14541,59 euro. Plata acesteia este efectuată de angajator în același timp cu remunerația.
Instanța de trimitere arată de asemenea că Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) a avut deja ocazia să sublinieze, în jurisprudența sa, natura dublă a alocației pentru gospodărie. Pe de o parte, întrucât este legată de veniturile de orice natură ale gospodăriei și urmărește să garanteze un venit suficient familiilor care sunt lipsite de un asemenea venit, această alocație intră în sfera prestațiilor de securitate socială. În conformitate cu normele generale ale regimului de securitate socială în care se înscrie alocația menționată, protecția familiilor lucrătorilor în activitate este pusă în aplicare prin plata unui supliment la remunerația pentru munca prestată. Fiind finanțată din contribuțiile achitate de toți angajatorii, la care se adaugă un supliment plătit de stat, alocația pentru gospodărie este plătită de angajator, care o avansează și care este autorizat să efectueze o compensare cu contribuția datorată. Pe de altă parte, această alocație intră în sfera asistenței sociale, întrucât veniturile luate în considerare sunt majorate, după caz, pentru a le proteja pe persoanele care suferă de infirmitate sau de deficiență fizică sau mintală ori pe minorii care au dificultăți persistente în îndeplinirea obligațiilor și a atribuțiilor specifice vârstei lor. În orice caz, potrivit instanței de trimitere, este vorba despre o măsură care intră în domeniul de aplicare al articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98.
Instanța de trimitere subliniază că membrii gospodăriei au o importanță esențială în sistemul alocației pentru gospodărie și sunt considerați beneficiari ai acesteia. Cu toate acestea, având în vedere că legea îi desemnează pe membrii familiei care compun gospodăria drept beneficiari ai unei prestații economice pe care are dreptul să o primească titularul remunerației pe care se grefează această alocație, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98 se opune unei dispoziții precum articolul 2 alineatul 6a din Legea nr. 153/1988. Aceasta are îndoieli în special cu privire la interpretarea acestei directive în raport cu obiectivele enunțate în considerentele (20) și (24) ale directivei menționate.
În aceste condiții, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98[…] și principiul egalității de tratament între deținătorii unui permis unic de ședere și de muncă și cetățenii naționali trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale în temeiul căreia, contrar celor prevăzute pentru resortisanții statului membru, la stabilirea membrilor gospodăriei în vederea calculării alocației pentru gospodărie, sunt excluși membrii de familie ai lucrătorului care deține un permis unic și care este resortisant al unui stat terț, în cazul în care aceștia au reședința în țara terță de origine?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98 trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia, în vederea stabilirii dreptului la o prestație de securitate socială, nu sunt luați în considerare membrii de familie ai titularului unui permis unic, în sensul articolului 2 litera (c) din această directivă, care nu au reședința pe teritoriul statului membru respectiv, ci într‑o țară terță, în condițiile în care sunt luați în considerare membrii familiei resortisantului statului membru menționat care au reședința într‑o țară terță.
Trebuie amintit că, astfel cum se enunță în considerentul (26) al Directivei 2011/98, dreptul Uniunii nu limitează competența statelor membre de a‑și organiza sistemele de securitate socială. În lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii, fiecare stat membru stabilește condițiile în temeiul cărora sunt acordate prestațiile de securitate socială, precum și valoarea acestor prestații și perioada de timp pentru care sunt acordate. Totuși, atunci când își exercită această competență, statele membre trebuie să se conformeze dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, punctul
).
Articolul 12 alineatul (1) litera (e) din această directivă coroborat cu articolul 3 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată impune statelor membre să se asigure că resortisanții din țările terțe care au fost admiși într‑un stat membru în scopul ocupării unui loc de muncă în temeiul legislației Uniunii sau al legislației naționale beneficiază de egalitate de tratament în ceea ce privește ramurile securității sociale, astfel cum sunt definite în Regulamentul nr. 883/2004. Or, aceasta este situația unui resortisant al unei țări terțe care deține un permis unic în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 2011/98, deoarece, în temeiul dispoziției respective, acest permis îi dă dreptul unui astfel de resortisant să aibă în mod legal reședința pe teritoriul statului membru care l‑a eliberat, în scopul ocupării unui loc de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iunie 2017, Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punctul
).
Cu toate acestea, potrivit articolului 12 alineatul (2) litera (b) primul paragraf din Directiva 2011/98, statele membre pot restrânge drepturile conferite în temeiul articolului 12 alineatul (1) litera (e) din această directivă lucrătorilor din țări terțe, cu excepția celor care au un loc de muncă sau au avut un loc de muncă pe o perioadă de cel puțin șase luni și care sunt înregistrați ca șomeri. În plus, în conformitate cu articolul 12 alineatul (2) litera (b) al doilea paragraf din directiva menționată, statele membre pot decide ca articolul 12 alineatul (1) litera (e) din aceasta, referitor la prestațiile familiale, să nu se aplice resortisanților din țări terțe care au fost autorizați să lucreze pe teritoriul unui stat membru pentru o durată maximă de șase luni, precum și resortisanților din țări terțe care au primit drept de ședere pe acest teritoriu pentru studii sau resortisanților din țări terțe care au drept de muncă pe baza unei vize (Hotărârea din 21 iunie 2017, Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punctul
).
Astfel, în mod similar cu Directiva 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung (
JO 2004, L 16, p. 44
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 225), Directiva 2011/98 prevede un drept la egalitate de tratament în favoarea anumitor resortisanți din țări terțe, care constituie regula generală, și enumeră derogările de la acest drept pe care le pot stabili statele membre, care trebuie interpretate restrictiv. Aceste derogări nu pot fi invocate, prin urmare, decât dacă organele competente să aplice această directivă din statul membru în discuție au precizat în mod clar că intenționau să invoce aceste derogări (Hotărârea din 21 iunie 2017, Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punctul
).
În această privință, este necesar să se constate că din niciuna dintre derogările de la drepturile conferite de articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98, prevăzute la articolul 12 alineatul (2) din aceasta, nu reiese o posibilitate a statelor membre de a‑l exclude de la dreptul la egalitate de tratament pe lucrătorul titular al unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul statului membru în cauză, ci într‑o țară terță. Dimpotrivă, din modul clar de redactare a acestui articol 12 alineatul (1) litera (e), astfel cum a fost amintit la punctul 24 din prezenta hotărâre, rezultă că un asemenea lucrător trebuie să beneficieze de dreptul la egalitate de tratament.
În plus, în timp ce articolul 12 alineatul (2) litera (c) din directiva menționată prevede că statele membre pot restrânge egalitatea de tratament în ceea ce privește beneficiile fiscale, prin limitarea aplicării acestei dispoziții la cazurile în care domiciliul înregistrat sau obișnuit al membrilor familiei unui lucrător dintr‑o țară terță, pentru care acesta solicită beneficii, se află pe teritoriul statului membru respectiv, o astfel de derogare nu este prevăzută în ceea ce privește prestațiile de securitate socială. Rezultă astfel că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să îl excludă pe titularul unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul statului membru respectiv de la dreptul la egalitate de tratament prevăzut de Directiva 2011/98 și că a precizat cazurile în care acest drept poate fi, pentru acest motiv, restrâns de statele membre.
Întrucât instanța de trimitere are îndoieli cu privire la interpretarea articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98 în raport cu considerentele (20) și (24) ale acesteia, trebuie să se constate că considerentul (20) al Directivei 2011/98 enunță că dreptul la egalitate de tratament ar trebui garantat nu numai acelor resortisanți ai țărilor terțe care au fost admiși pe teritoriul unui stat membru pentru a ocupa un loc de muncă, ci și celor admiși pentru alte scopuri, inclusiv membrilor de familie în conformitate cu Directiva 2003/86 și cărora li s‑a permis accesul la piața forței de muncă a respectivului stat membru, în conformitate cu alte prevederi din legislația Uniunii sau din legislația națională.
Cu toate acestea, este necesar să se arate, pe de o parte, că din modul de redactare a considerentului (20) al Directivei 2011/98 reiese că acesta, evocând o listă a resortisanților țărilor terțe care au fost admiși în alte scopuri decât ocuparea unui loc de muncă și cărora li s‑a permis ulterior accesul la piața forței de muncă a respectivului stat membru în conformitate cu alte prevederi din legislația Uniunii sau din legislația națională, vizează printre altele, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 53 din concluziile sale, situația în care membrii de familie ai unui lucrător resortisant al unei țări terțe care deține un permis unic beneficiază în mod direct de dreptul la egalitate de tratament prevăzut la articolul 12 din directiva menționată. Astfel, dreptul respectiv este conferit acestor persoane în calitatea lor de lucrători, deși sosirea lor în statul membru gazdă s‑a datorat faptului că erau membri de familie ai unui lucrător resortisant al unei țări terțe.
Pe de altă parte, în ceea ce privește considerentul (24) al Directivei 2011/98, trebuie să se constate că acesta urmărește în special să precizeze că directiva menționată nu acordă ea însăși, dincolo de egalitatea de tratament cu resortisanții statului membru gazdă, drepturi în materie de securitate socială resortisanților țărilor terțe care dețin un permis unic. Prin urmare, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 55 din concluziile sale, aceasta nu impune în sine statelor membre să plătească prestații de securitate socială membrilor de familie care nu au reședința în statul membru gazdă. În orice caz, trebuie să se observe că conținutul acestui considerent și în special al ultimei teze a acestuia nu a fost reluat în niciuna dintre dispozițiile directivei menționate.
Or, preambulul unui act al Uniunii nu are valoare juridică obligatorie și nu poate fi invocat nici pentru a deroga de la înseși dispozițiile actului în cauză, nici pentru a interpreta aceste dispoziții într‑un sens vădit contrar modului de redactare a acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 1998, Nilsson și alții,
C‑162/97
,
EU:C:1998:554
, punctul
, precum și Hotărârea din 19 decembrie 2019, Puppinck și alții/Comisia,
C‑418/18 P
,
EU:C:2019:1113
, punctul
).
În consecință, din aceste considerente nu poate rezulta că Directiva 2011/98 trebuie interpretată în sensul că titularul unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul statului membru în cauză, ci într‑o țară terță este exclus de la dreptul la egalitate de tratament prevăzut de această directivă.
Pe de altă parte, întrucât INPS și guvernul italian susțin că excluderea titularului unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul statului membru în cauză ar fi conformă cu obiectivul de integrare urmărit de Directiva 2011/98, integrarea presupunând o prezență pe acest teritoriu, trebuie să se constate că, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 62 și 63 din concluziile sale, în special din considerentele (2), (19) și (20), precum și din articolul 1 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată reiese că aceasta urmărește să favorizeze integrarea resortisanților țărilor terțe asigurându‑le un set comun de drepturi întemeiat pe egalitatea de tratament cu resortisanții statului membru gazdă. Scopul urmărit de directiva menționată este și de a stabili condiții unitare minime în ansamblul Uniunii, de a recunoaște că resortisanții țărilor terțe respectivi contribuie la creșterea economiei Uniunii prin munca prestată și prin plata impozitelor, precum și de a reduce concurența neloială dintre resortisanții unui stat membru și resortisanții țărilor terțe, rezultată din eventuala exploatare a acestora din urmă.
În consecință, contrar celor susținute de INPS și de guvernul italian, excluderea titularului unui permis unic de la dreptul la egalitate de tratament, atunci când membrii familiei sale nu se află, pentru o perioadă care poate fi temporară, așa cum reiese din situația de fapt din cauza principală, pe teritoriul statului membru în cauză, nu poate fi considerată conformă acestor obiective.
INPS și guvernul italian susțin de asemenea că excluderea titularului unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul statului membru în cauză de la dreptul la egalitate de tratament prevăzut de Directiva 2011/98 ar fi confirmată de articolul 1 din Regulamentul (UE) nr. 1231/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de extindere a Regulamentului nr. 883/2004 și a Regulamentului (CE) nr. 987/2009 la resortisanții țărilor terțe care nu fac obiectul regulamentelor respective exclusiv pe motive de cetățenie (
JO 2010, L 344, p. 1
), care prevede că Regulamentul nr. 883/2004 și Regulamentul (CE) nr. 987/2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 883/2004 (
JO 2009, L 284, p. 1
) se aplică resortisanților țărilor terțe care nu fac deja obiectul regulamentelor respective exclusiv pe motive de cetățenie, precum și membrilor familiilor și urmașilor acestora, cu condiția să aibă reședința în mod legal pe teritoriul unui stat membru și să fie într‑o situație care nu este limitată din toate punctele de vedere la un singur stat membru.
Cu toate acestea, deși, astfel cum a subliniat domnul avocat general în esență la punctele 58 și 59 din concluziile sale, articolul 1 din Regulamentul nr. 1231/2010 are ca obiect crearea unui drept la egalitate de tratament în mod expres în favoarea membrilor de familie ai unui resortisant al unei țări terțe care au reședința pe teritoriul unui stat membru și care se află într‑o situație vizată de acest regulament, nu se poate nicidecum deduce de aici că legiuitorul Uniunii a intenționat să îl excludă de la dreptul la egalitate de tratament prevăzut de Directiva 2011/98 pe titularul unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul statului membru în cauză.
Contrar celor susținute de INPS și de guvernul italian, o astfel de excludere nu se poate întemeia nici pe simplul fapt că, în ceea ce îi privește pe resortisanții unor țări terțe care sunt rezidenți pe termen lung, care beneficiază de un statut privilegiat, Directiva 2003/109 prevede, la articolul 11 alineatul (2), posibilitatea statelor membre de a limita egalitatea de tratament, în ceea ce privește securitatea socială, în cazul în care, pe teritoriul lor, se află locul de reședință înregistrat sau obișnuit al membrilor de familie. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 26 din prezenta hotărâre, derogările de la dreptul la egalitate de tratament prevăzut de Directiva 2011/98 sunt de strictă interpretare. Or, derogarea cuprinsă la articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2003/109 nu este prevăzută de Directiva 2011/98. Rezultă că nu se poate admite ca derogările care figurează în Directiva 2011/98 să fie interpretate astfel încât să includă o derogare suplimentară pentru simplul motiv că aceasta figurează într‑un alt act de drept derivat.
Rezultă că, sub rezerva derogărilor permise de articolul 12 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2011/98, un stat membru nu poate refuza sau reduce beneficiul unei prestații de securitate socială titularului unui permis unic, pentru motivul că membrii familiei sale sau unii dintre ei nu au reședința pe teritoriul său, ci într‑o țară terță, în condițiile în care acordă acest beneficiu resortisanților săi independent de locul de reședință al membrilor familiei lor.
În ceea ce privește cauza principală, trebuie să se constate, în primul rând, că însăși instanța de trimitere arată că alocația pentru gospodărie are, în special, natura unei prestații de securitate socială care intră în domeniul de aplicare al articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98. Astfel, potrivit indicațiilor date de această instanță, este vorba despre o prestație în numerar acordată independent de orice apreciere individuală și discreționară a nevoilor personale ale solicitantului, pe baza unei situații definite de lege, care este destinată să acopere cheltuielile familiei. O astfel de prestație constituie o prestație de securitate socială care intră sub incidența prestațiilor familiale prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (j) din Regulamentul nr. 883/2004 (a se vedea în această privință Hotărârea din 21 iunie 2017, Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, punctele
-
).
În al doilea rând, instanța menționată arată că gospodăria constituie baza de calcul al cuantumului alocației respective. INPS și guvernul italian susțin, în această privință, că neluarea în considerare a membrilor familiei care nu au reședința pe teritoriul Republicii Italiene nu are nicio incidență asupra cuantumului menționat, întrucât acesta este zero – astfel cum a precizat INPS în ședință – dacă toți membrii familiei au reședința în afara teritoriului național.
Or, trebuie să se observe că atât neplata alocației pentru gospodărie, cât și reducerea cuantumului acesteia, după cum toți membrii familiei sau unii dintre aceștia nu au reședința pe teritoriul Republicii Italiene, sunt contrare dreptului la egalitate de tratament prevăzut la articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98, întrucât constituie o diferență de tratament între titularii unui permis unic și resortisanții italieni.
Contrar celor susținute de asemenea de INPS, o astfel de diferență de tratament nu poate fi justificată prin faptul că titularii unui permis unic și resortisanții statului membru gazdă s‑ar afla într‑o situație diferită ca urmare a legăturilor lor cu acest stat, o astfel de justificare fiind contrară articolului 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98, care, în conformitate cu obiectivele acesteia amintite la punctul 34 din prezenta hotărâre, impune o egalitate de tratament între ei în domeniul securității sociale.
De asemenea, după cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, eventualele dificultăți de control al situației beneficiarilor în raport cu condițiile de acordare a alocației pentru gospodărie în cazul în care membrii familiei nu au reședința pe teritoriul statului membru în cauză, invocate de INPS și de guvernul italian, nu pot justifica această diferență de tratament (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 mai 2016, Kohll și Kohll‑Schlesser,
C‑300/15
,
EU:C:2016:361
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În al treilea rând, instanța de trimitere subliniază că membrii gospodăriei sunt considerați, potrivit dreptului național, beneficiari ai alocației pentru gospodărie. Beneficiul acestei alocații nu poate fi însă refuzat pentru acest motiv titularului unui permis unic ai cărui membri de familie nu au reședința pe teritoriul Republicii Italiene. Astfel, deși membrii gospodăriei beneficiază de alocația menționată, ceea ce constituie însuși obiectul unei prestații familiale, din indicațiile furnizate de instanța amintită, expuse la punctele 18 și 19 din prezenta hotărâre, reiese că aceasta este plătită lucrătorului sau pensionarului, de asemenea membru al gospodăriei.
Rezultă că articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98 se opune unei dispoziții precum articolul 2 alineatul 6a din Legea nr. 153/1988, potrivit căreia nu fac parte din gospodărie, în sensul acestei legi, soțul, precum și copiii și persoanele asimilate acestora ai resortisantului unei țări terțe care nu au reședința pe teritoriul Republicii Italiene, cu excepția cazului în care statul din care provine resortisantul străin acordă un tratament reciproc cetățenilor italieni sau a fost încheiată o convenție internațională în materia prestațiilor familiale.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98 trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia, în scopul stabilirii drepturilor la o prestație de securitate socială, nu sunt luați în considerare membrii familiei titularului unui permis unic, în sensul articolului 2 litera (c) din această directivă, care nu au reședința pe teritoriul statului membru respectiv, ci într‑o țară terță, în condițiile în care sunt luați în considerare membrii familiei resortisantului statului membru menționat care au reședința într‑o țară terță.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Articolul 12 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2011/98/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind o procedură unică de solicitare a unui permis unic pentru resortisanții țărilor terțe în vederea șederii și ocupării unui loc de muncă pe teritoriul statelor membre și un set comun de drepturi pentru lucrătorii din țările terțe cu ședere legală pe teritoriul unui stat membru trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia, în scopul stabilirii drepturilor la o prestație de securitate socială, nu sunt luați în considerare membrii familiei titularului unui permis unic, în sensul articolului 2 litera (c) din această directivă, care nu au reședința pe teritoriul statului membru respectiv, ci într‑o țară terță, în condițiile în care sunt luați în considerare membrii familiei resortisantului statului membru menționat care au reședința într‑o țară terță.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.