CELEX: 62017CJ0589
Predhodno odločanje
Uvoz tekstilnih izdelkov, ki so bili napačno deklarirani, kot da so jamajškega porekla
Naknadna izterjava uvoznih dajatev
Zahteva za odpust dajatev
Uredba (EGS) št. 2913/92
Carinski zakonik Skupnosti
Člen 220(2)(b) in člen 239
Zavrnilna odločba Evropske Komisije v posebnem primeru
Veljavnost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se na eni strani nanaša na veljavnost odločbe Komisije C(2008) 6317 final z dne 3. novembra 2008, v kateri je bilo ugotovljeno, da je treba naknadno vknjižiti uvozne dajatve in da odpust teh dajatev v posebnem primeru ni upravičen (zadeva REM 03/07) (v nadaljevanju: odločba REM 03/07) ter na drugi strani na razlago člena 220(2)(b) in člena 239 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 239) (v nadaljevanju: carinski zakonik), ter člena 905(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1335/2003 z dne 25. julija 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 13, str. 463) (v nadaljevanju: izvedbena uredba).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Prenatal SA in Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (regijsko gospodarsko-upravno sodišče Katalonije, Španija) (v nadaljevanju: TEARC) v zvezi z zahtevo te družbe za povračilo uvoznih dajatev.
Pravni okvir
Sporazum iz Cotonouja
Sporazum o partnerstvu med članicami skupine afriških, karibskih in pacifiških držav na eni strani ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na drugi, podpisan v Cotonouju dne 23. junija 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 35, str. 3), je bil odobren v imenu Evropske Skupnosti s Sklepom Sveta 2003/159/ES z dne 19. decembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 46, str. 121) (v nadaljevanju: Sporazum iz Cotonouja). Sporazum iz Cotonouja, ki je začel veljati 1. aprila 2003, se je začel predčasno uporabljati 2. avgusta 2000 v skladu s Sklepom Sveta ministrov AKP‑ES št. 1/2000 z dne 27. julija 2000 o prehodnih ukrepih, ki se uporabljajo od 2. avgusta 2000 do začetka veljavnosti Sporazuma o partnerstvu AKP‑ES (
UL 2000, L 195, str. 46
), kakor je bil podaljšan s Sklepom Sveta ministrov AKP‑ES št. 1/2002 z dne 31. maja 2002 (
UL 2002, L 150, str. 55
).
V skladu s členom 3 Sporazuma iz Cotonouja „[p]ogodbenice sprejmejo […] vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz tega sporazuma, in za lažje doseganje ciljev sporazuma.“
Člen 36(1) Priloge IV k navedenemu sporazumu določa:
„Komisijo v vsaki državi [skupine afriških, karibskih in pacifiških držav (AKP)] ali vsaki regionalni skupini, ki to izrecno zahteva, predstavlja delegacija pod vodstvom vodje delegacije ob odobritvi posamezne države AKP ali držav AKP. Če je vodja delegacije imenovan za skupino držav AKP, se sprejmejo ustrezni ukrepi za zagotovitev, da vodjo delegacije zastopa rezidentni namestnik v vsaki državi, kjer vodja delegacije ni rezident. Vodja delegacije zastopa Komisijo na vseh področjih njenih pristojnosti in v vseh njenih dejavnostih.“
Člen 1 Priloge V k navedenemu sporazumu določa preferencialno tarifno obravnavo pri uvozu izdelkov „po poreklu iz držav AKP“ v Evropsko unijo, tako, da se ti izdelki v Unijo uvažajo brez plačila carine in dajatev z enakim učinkom.
Protokol št. 1, ki je sestavni del Priloge V (v nadaljevanju: Protokol št. 1), se nanaša na opredelitev pojma „izdelki po poreklu“ in na načine upravnega sodelovanja. Vsebuje člen 15, naslovljen „Postopek izdaje potrdila o gibanju blaga EUR.1“, ki določa:
„1.   Potrdilo o gibanju blaga EUR.1 izda carinski organ izvozne države na pisno zahtevo izvoznika ali, na izvoznikovo odgovornost, njegovega pooblaščenega zastopnika.
2.   Za ta namen izvoznik ali njegov pooblaščeni zastopnik izpolni potrdilo o gibanju blaga EUR.1 in zahtevek, katerih vzorca sta prikazana v Prilogi IV. Ta obrazca se izpolnita v skladu z določbami tega protokola. Če sta napisana na roko, ju je treba izpolniti s črnilom in tiskanimi črkami. Izdelke je treba opisati v temu namenjenemu polju, pri čemer ne sme ostati prazen prostor. Če polje ni popolnoma zapolnjeno, je treba pod zadnjo vrstico opisa potegniti vodoravno črto, prazni prostor pa prečrtati.
3.   Izvoznik, ki zaproša za izdajo potrdila o gibanju blaga EUR.1, mora biti pripravljen kadar koli, na zahtevo carinskih organov izvozne AKP države, v kateri se izda potrdilo o gibanju blaga EUR.1, predložiti vse ustrezne dokumente, ki dokazujejo, da imajo zadevni izdelki status izdelkov s poreklom in da so izpolnjen[i] drug[i] pogoji tega protokola.
4.   Potrdilo o gibanju blaga EUR.1 izda carinski organ izvozne države AKP, če se za zadevne izdelke lahko šteje, da so izdelki po poreklu iz držav AKP držav ali iz ene izmed drugih držav iz člena 6, in če so izpolnjeni drugi pogoji iz tega protokola.
5.   Carinski organi, ki izdajo potrdilo, naredijo vse potrebno, da preverijo, ali imajo izdelki status izdelkov s poreklom in ali so izpolnjeni drugi pogoji iz tega protokola. V ta namen imajo pravico zahtevati dokaze in pregledati izvoznikove računovodske evidence ali opraviti kakršen koli drug ustrezen pregled. […]“
Člen 31 navedenega protokola, naslovljen „Medsebojna pomoč“, v odstavku 2 določa:
„Za zagotovitev pravilne uporabe tega protokola si Skupnost, [čezmorske države in ozemlja (ČDO)] in države AKP medsebojno pomagajo prek pristojnih carinskih uprav pri preverjanju verodostojnosti potrdil o gibanju blaga EUR.1, izjav na računu in dobaviteljevih izjav ter doslednosti informacij iz teh dokumentov.
Organi, ki se jih zaprosi za pomoč, zagotovijo ustrezne informacije glede pogojev, pod katerimi je bil proizvod izdelan, pri čemer zlasti navedejo pogoje, pod katerimi so bila v različnih posameznih državah AKP, državah članicah Skupnosti in ČDO upoštevana pravila o poreklu.“
Člen 32 istega protokola, naslovljen „Preverjanje dokazil o poreklu“, v odstavkih 1, 3 in 7 določa:
„1.   Kasnejše preverjanje dokazil o poreklu se opravi naključno ali kadar koli carinski organ uvozne države utemeljeno dvomi v verodostojnost takih dokumentov, statusu izdelkov po poreklu teh izdelkov ali izpolnjevanju drugih pogojev iz tega protokola.
[…]
3.   Preverjanje opravi carinski organ izvozne države. Za ta namen ima pravico zahtevati kakršne koli dokaze in pregledati izvoznikove evidence ali opraviti kakršen koli drug ustrezen pregled.
[…]
7.   Če je videti, da postopek preverjanja ali kakršna koli druga informacija kaže na kršenje določb protokola, države AKP na lastno pobudo ali na predlog Skupnosti opravijo ustrezne poizvedbe ali poskrbijo za izvajanje takih poizvedb, ki je dovolj hitro za prepoznavanje in preprečevanje takih kršitev, pri čemer lahko država AKP v ta namen povabi Skupnost k sodelovanju pri teh poizvedbah.“
Člen 37 Protokola št. 1 določa:
„1.   Ustanovi se Odbor za carinsko sodelovanje, v nadaljevanju imenovan ‚Odbor‘, ki je odgovoren za izvajanje upravnega sodelovanja s ciljem pravilne in enotne uporabe tega protokola in za izvajanje katere koli druge zaupane mu naloge na carinskem področju.
2.   Odbor redno proučuje učinek uporabe pravil o poreklu na države AKP, zlasti na najmanj razvite države AKP, in Svetu ministrov priporoča ustrezne ukrepe.
3.   Odbor sprejema odločitve glede kumulacije pod pogoji iz člena 6.
4.   Odbor sprejema odločitve glede odstopanj od tega protokola pod pogoji iz člena 38.
[…]
6.   Odbor na eni strani sestavljajo izvedenci držav članic in uslužbenci Komisije, odgovorni za carinska vprašanja, ter na drugi strani izvedenci, ki zastopajo države AKP in uslužbenci regionalnih skupin držav AKP, odgovorni za carinska vprašanja. Odbor lahko po potrebi predlaga ustrezno strokovno pomoč.“
Carinski zakonik
Člen 220(2)(b) Carinskega zakonika določa:
„Razen v primerih iz drugega in tretjega pododstavka člena 217(1) se naknadna vknjižba ne opravi, če:
[…]
(b)
znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu, ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi s carinsko deklaracijo.
Če se preferencialni status blaga ugotovi na podlagi upravnega sodelovanja, v katero so vključeni organi tretje države, ki izdajo potrdilo, in se za to potrdilo izkaže, da je nepravilno, velja, da gre za napako, ki je ni bilo mogoče odkriti v smislu prvega pododstavka.
Izdaja nepravilnega potrdila kljub temu ne pomeni zmote, če so bili podlaga za potrdilo nepravilna dejstva, ki jih je predložil izvoznik, razen če je več kakor očitno, da so se organi, ki so ga izdali, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.
[…]“
Člen 239 tega zakonika določa:
„1.   Uvozne ali izvozne dajatve se lahko povrnejo ali odpustijo v drugih primerih, kot so predvideni v členih 236, 237 in 238:
–
ki se morajo določiti skladno s postopkom odbora,
–
ki izhajajo iz okoliščin, pri katerih ne gre niti za malomarnost niti za goljufivo ravnanje udeleženega. Primeri, v katerih je mogoče uporabiti to določbo, in podrobnosti postopka, ki jih je treba v ta namen upoštevati, se določijo skladno s postopkom odbora. Povračilo ali odpust sta lahko odvisna od izpolnjevanja posebnih pogojev.
2.   Povračilo ali odpust dajatev zaradi razlogov, opisanih v odstavku 1, se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka dvanajstih mesecev, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila teh dajatev dolžniku.
[…]“
Izvedbena uredba
V delu IV izvedbene uredbe, ki se nanaša na carinski dolg, je naslov III, naslovljen „Izterjava zneska carinskega dolga“. Ta naslov vsebuje člene od 868 do 876a, ki urejajo zahtevke na podlagi člena 220(2)(b) carinskega zakonika. Člen 871 navedene uredbe določa:
„1.   Carinski organ mora primer posredovati Komisiji, da se uredi v skladu s postopkom, določenim v členih od 872 do 876, če meni, da so izpolnjeni pogoji, določeni v členu 220(2)(b) Zakonika in če:
–
meni, da je Komisija storila napako v smislu člena 220(2)(b) Zakonika,
–
če so okoliščine primera povezane z ugotovitvami preiskave, ki jo je Skupnost opravila na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 515/97 z dne 13. marca 1997 o medsebojni pomoči med upravnimi organi držav članic in sodelovanju med njimi in Komisijo zaradi zagotavljanja pravilnega izvajanja carinske in kmetijske zakonodaje [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 8, str. 217)] ali na podlagi druge zakonodaje Skupnosti oziroma drugega sporazuma, ki ga je Skupnost sklenila z državo ali skupino držav, v katerih je predvideno, da Skupnost izvaja tovrstne preiskave, ali
[…]
2.   Vendar se primeri, navedeni v odstavku 1 ne posredujejo takrat, kadar:
[…]
–
Komisija že proučuje nek primer, ki je primerljiv glede na dejstva in zakonodajo.
3.   Dokumentacija, predložena Komisiji, mora vsebovati vse podatke, ki so potrebni za celostno obravnavo. […]
[…]
6.   Če pride do ene od naslednjih situacij, mora Komisija carinskemu organu vrniti dokumentacijo. Šteje se, da se postopek, naveden v členih od 872 do 876, nikoli ni začel:
[…]
–
če na podlagi odstavkov 1 in 2 dokumentacije ne bi smeli posredovati,
[…]“
Člen 873, prvi odstavek, izvedbene uredbe določa:
„Po posvetovanju s skupino strokovnjakov, ki jo sestavljajo predstavniki vseh držav članic, ki se sestanejo v okviru Odbora, da bi obravnavali zadevni primer, se mora Komisija odločiti, ali so obravnavane okoliščine takšne, da zadevnih dajatev ni treba vknjižiti.“
V poglavju 3 izvedbene uredbe, naslovljenem „Posebne določbe za izvajanje člena 239 zakonika“, umeščenim pod naslov IV dela IV navedene uredbe, člen 905 določa:
„1.   Če je vloga za povrnitev ali opustitev, ki je bila predložena po členu 239(2) Zakonika, podprta z dokazi, ki lahko pomenijo posebno situacijo kot posledico okoliščin, v katerih je zadevno osebo mogoče obdolžiti prevare ali očitne malomarnosti, mora država članica, v kateri je carinski organ, ki sprejema odločitev, primer posredovati Komisiji, da ga obravnava v skladu s postopkom, določenim v členih od 906 do 909:
[…]
–
če so okoliščine primera povezane z ugotovitvami preiskave Skupnosti, ki je bila opravljena v skladu z Uredbo (ES) št. 515/97, ali drugim predpisom Skupnosti ali kakršnim koli sporazumom, ki ga je Skupnost sklenila z državami ali skupinami držav, ki vsebuje določbo za opravljanje preiskav Skupnosti, ali
[…]
2.   Vendar primerov, navedenih v odstavku 1, ni treba posredovati,:
[…]
–
če Komisija že obravnava primer, ki zadeva primerljiva vprašanja dejstev in zakonodaje.
3.   Dokumentacija, ki se predloži Komisiji, mora vsebovati vse informacije, ki so potrebne za celovito obravnavo. […]
[…]
6.   Če pride do ene od naslednjih situacij, mora Komisija carinskemu organu vrniti dokumentacijo in se šteje, da se postopek, naveden v členih od 906 do 909, nikoli ni začel:
[…]
–
če na podlagi odstavkov 1 in 2 dokumentacije ne bi smeli posredovati,
[…]“
Člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe določa:
„Po posvetovanju s skupino strokovnjakov, ki jo sestavljajo predstavniki vseh držav članic, ki se sestanejo v okviru Odbora, da bi obravnavali zadevni primer, se mora Komisija odločiti, ali je obravnavana situacija takšna, da utemeljuje povrnitev ali opustitev.“
Odločba REM 03/07
Odločba REM 03/07 se nanaša na zahtevo za odpust uvoznih dajatev na tekstilne izdelke, za katere so jamajški carinski organi izdali potrdila o gibanju blaga EUR.1 (v nadaljevanju: potrdila EUR.1) in ki so bili v Unijo uvoženi v letih od 2002 do 2005.
Komisija je v tej odločbi opozorila, da so bili v času dejanskega stanja zadevni proizvodi upravičeni do uvoza v Unijo brez uvoznih dajatev, saj so bili zajeti s potrdili o EUR.1, ki dokazujejo njihovo jamajško poreklo. Po misiji za ugotavljanje njihovega porekla, opravljeni marca 2005, je Komisija presodila, da sta bila to poreklo in posledično preferencialna tarifna obravnava odobrena na podlagi nepravilno predstavljenih dejstev, ki so jih predložili jamajški izvozniki.
Komisija je s to odločbo ugotovila, prvič, da v obravnavanem primeru jamajški carinski organi niso storili nobene napake v smislu člena 220(2)(b) carinskega zakonika, in drugič, da ni bilo posebnega primera v smislu člena 239 carinskega zakonika. Zato je brez preučitve drugih pogojev iz teh določb odločila, da je treba naknadno vknjižiti uvozne dajatve in da odpust teh dajatev ni upravičen v posebnem primeru, ki je predmet te odločbe.
Zoper odločbo REM 03/07 je družba – ki je vložila zahtevo za odpust uvoznih dajatev v posebnem primeru, zaradi katere je bila sprejeta ta odločba – pri Splošnem sodišču Evropske unije vložila ničnostno tožbo. Splošno sodišče je s sklepom z dne 9. decembra 2013, El Corte Inglés/Komisija (
T‑38/09
, neobjavljen,
EU:T:2013:675
), odločilo, da se postopek v zvezi s to tožbo ustavi, ker je ugotovilo, da je ta postala brezpredmetna, ker je bila odločba o izterjavi uvoznih dajatev razglašena za nično in odločba REM 03/07 ni mogla imeti pravnih učinkov na pravni položaj te družbe.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba Prenatal je v letih od 2002 do 2004 v Španijo uvažala oblačila s potrdili EUR.1, ki so jih izdali jamajški organi in v katerih je bilo navedeno preferencialno poreklo „Jamajka“. Na podlagi teh potrdil so španski carinski organi za te uvoze odobrili preferencialno tarifno obravnavo na podlagi člena 1 Priloge V k Sporazumu iz Cotonouja.
Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je skupaj s predstavniki več držav članic marca 2005 izvedel preiskavo, da bi preveril poreklo oblačil, ki so se v Unijo uvažala s potrdili EUR.1. Urad OLAF je v poročilu o misiji (v nadaljevanju: poročilo urada OLAF iz leta 2005) ugotovil, da so bila oblačila, ki jih je uvažala družba Prenatal, izdelana z uporabo kosov iz Kitajske ali Hongkonga in da zato zanje ni mogoče šteti, da so jamajškega porekla v smislu pravil Sporazuma iz Cotonouja.
Na podlagi ugotovitev te preiskave so jamajški organi za zadevno obdobje odpravili zadevna potrdila EUR.1. Po odpravi teh potrdil so španski organi uvedli postopek naknadne izterjave zneskov carinskih dajatev, ki jih je družba Prenatal dolgovala v zvezi s temi uvozi.
Družba Prenatal je 10. maja 2006 pri Dependencia Regional de Aduanas de la Delegación Especial de Cataluña (regionalni carinski urad katalonske davčne uprave, Španija) (v nadaljevanju: regionalni carinski urad) vložila zahtevo za povračilo teh carinskih dajatev na podlagi člena 239 carinskega zakonika.
Ker je regionalni carinski urad ugotovil, da je družba Prenatal s trditvami v utemeljitev te zahteve izpodbijala ugotovitve iz poročila urada OLAF za leto 2005, je v skladu s členom 905(1) izvedbene uredbe navedeno zahtevo in z njo povezano dokumentacijo predložil Komisiji. Komisija je ugotovila, da je zadeva družbe Prenatal s pravnega in dejanskega vidika primerljiva z drugo zadevo, in sicer zadevo REM 03/07, in v skladu s členom 905(6) izvedbene uredbe dokumentacijo vrnila.
Po tem, ko je Komisija sprejela odločbo REM 03/07, je regionalni carinski urad zavrnil zahtevo družbe Prenatal za povračilo carinskih dajatev, prav tako pa je bila zavrnjena njena pritožba zoper to odločbo, ki jo je vložila pri TEARC. Zato je družba Prenatal vložila tožbo pri Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (vrhovno sodišče Katalonije, Španija).
Družba Prenatal je pred predložitvenim sodiščem izrazila dvome glede veljavnosti odločbe REM 03/07, ker naj bi Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je ugotovila, da jamajški carinski organi niso storili napake v smislu člena 220(2)(b) carinskega zakonika in da ni šlo za poseben primer v smislu člena 239 carinskega zakonika. TEARC je tem trditvam nasprotovalo.
V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (vrhovno sodišče Katalonije) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je [odločba REM 03/07], v kateri je bilo ugotovljeno, da je treba naknadno vknjižiti uvozne dajatve in da odpust teh dajatev ni upravičen v posebnem primeru […], v nasprotju s pravom Unije, zlasti s členoma 220(2)(b) in 239 [carinskega zakonika]?
2.
Kadar se zahteva odpust in Komisija sporoči svojo odločitev, da ima zadeva dejanske in pravne elemente, ki so primerljivi z dejanskimi in pravnimi elementi druge zadeve, o kateri je Komisija že odločila, ali odločitev, da obstaja primerljiva zadeva, ki je še v reševanju, ali je treba katero od navedenih odločitev šteti za akt s pravno vsebino, ki zavezuje organe države članice, v kateri se zahteva odpust, in jo torej oseba, ki zahteva odpust (člen 239 [carinskega zakonika]) oziroma to, da se dolgovani znesek ne vknjiži (člen 220(2)(b) [tega zakonika]), lahko izpodbija?
3.
Če se ti odločitvi ne štejeta za odločbo Komisije z zavezujočo pravno vsebino, ali je torej naloga nacionalnih organov, da presodijo, ali v zadevnem primeru obstajajo primerljivi dejanski in pravni elementi?
4.
V primeru pritrdilnega odgovora: če se je izvedla taka analiza in se je ugotovilo, da takih elementov ni, ali je treba uporabiti odstavek 1 člena 905 [izvedbene uredbe] in mora torej Komisija izdati odločbo s pravno vsebino, ki zavezuje navedene nacionalne organe?“
Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka
Družba Prenatal je v sodnem tajništvu Sodišča 15. februarja 2019 vložila predlog za ponovno odprtje ustnega postopka v skladu s členom 83 Poslovnika Sodišča, ker v sklepnih predlogih generalne pravobranilke niso upoštevana dejstva, ki so po mnenju te družbe odločilna za presojo veljavnosti odločbe REM 03/07.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu s členom 252, drugi odstavek, PDEU dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahteva njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti ti predlogi niti obrazložitev, ki generalnega pravobranilca pripelje do njih. Zato nestrinjanje zainteresirane stranke s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca ne glede na vprašanja, ki jih preizkusi v njih, kot tako ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega postopka (sodba z dne 21. marca 2019, Verkehrsbetrieb Hüttebräucker in Rhenus Veniro,
C‑266/17 in C‑267/17
,
EU:C:2019:241
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar pa lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali.
V obravnavani zadevi pa družba Prenatal s predlogom za ponovno odprtje ustnega dela postopka zgolj izraža svoje nestrinjanje s sklepnimi predlogi generalne pravobranilke in ne navaja nobene nove trditve, na podlagi katere bi bilo treba v tej zadevi odločiti. Tako Sodišče po opredelitvi generalne pravobranilke meni, da ima na voljo vse potrebne podatke, da lahko odloči o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki mu je bil predložen, in da zadeve ni treba obravnavati na podlagi trditve, o kateri se pred tem sodiščem ni razpravljalo.
Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka se zato zavrne.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišču v bistvu predlaga, naj preuči veljavnost odločbe REM 03/07 glede na člen 220(2)(b) carinskega zakonika in člen 239 istega zakonika.
Uvodoma je treba poudariti, da je Komisija z odločbo REM 03/07 zavrnila zahtevo za odpust uvoznih dajatev v posebnem primeru na podlagi carinskega zakonika in izvedbene uredbe, zlasti člena 220(2)(b) tega zakonika v povezavi s členoma 871 in 873 izvedbene uredbe na eni strani ter člena 239 navedenega zakonika v povezavi s členoma 905 in 907 navedene uredbe na drugi strani. Kadar se ta institucija na podlagi teh določb izreče o taki zahtevi, mora namesto carinskih organov države članice uvoza preučiti pogoje za uvoz določenega blaga in uporabo ustreznih carinskih pravil (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 2018, Komisija/Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba opozoriti, da se v skladu s členom 220(2)(b), prvi pododstavek, carinskega zakonika naknadna vknjižba uvozne ali izvozne dajatve ne opravi, če „znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu, ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi s carinsko deklaracijo“. Pogoji, določeni v tej določbi, so kumulativni (glej v tem smislu sodbi z dne 18. oktobra 2007, Agrover,
C‑173/06
,
EU:C:2007:612
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 15. decembra 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, točka
).
Člen 239 carinskega zakonika je v skladu s sodno prakso Sodišča splošna klavzula pravičnosti, ki nalaga odpust uvoznih dajatev, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer obstoj posebnega primera ter neobstoj očitne malomarnosti in goljufivega ravnanja zavezanca (sodba z dne 25. julija 2018, Komisija/Combaro,
C‑574/17 P
,
EU:C:2018:598
, točka
in navedena sodna praksa).
Komisija je v obravnavani zadevi menila, prvič, da jamajški carinski organi pri izdaji potrdil EUR.1 niso storili nobene napake v smislu člena 220(2)(b) navedenega zakonika, in drugič, da ne gre za poseben primer v smislu člena 239 tega zakonika, ki bi lahko upravičil odpust plačanih uvoznih dajatev. Zato je, ne da bi preučila druge pogoje iz teh določb, odločila, da se odpust uvoznih dajatev, ki je bil zahtevan v primeru, na katerega se nanaša odločba REM 03/07, ne odobri.
Družba Prenatal je pred predložitvenim sodiščem trdila, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je v tej odločbi odločila, da ni bila storjena napaka v smislu člena 220(2)(b) navedenega zakonika in da ni šlo za poseben primer v smislu člena 239 istega zakonika. Zato predložitveno sodišče Sodišče sprašuje o veljavnosti te odločbe glede na zahteve navedenih določb.
Obstoj napake v smislu člena 220(2)(b) carinskega zakonika
V skladu z drugim pododstavkom člena 220(2)(b), drugi pododstavek, carinskega zakonika velja, da to, da pristojni davčni organi tretje države izdajo nepravilno potrdilo EUR.1, načeloma pomeni „napako, ki je ni bilo mogoče odkriti“ v smislu prvega pododstavka te določbe. Tretji pododstavek navedene določbe določa, da „[i]zdaja nepravilnega potrdila kljub temu ne pomeni zmote, če so bil[a] podlaga za potrdilo nepravilna dejstva, ki jih je predložil izvoznik, razen če je več kakor očitno, da so se organi, ki so ga izdali, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.“
V zvezi z obstojem napake v smislu navedene določbe v primeru, kot je ta, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07, ni sporno, da so bila zadevna potrdila EUR.1, ki so jih izdali jamajški carinski organi, nepravilna, saj zadevni izdelki na Jamajki niso bili izdelani izključno iz preje, ampak iz oblačil iz Kitajske in zato niso izpolnjevali pogojev za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave za izdelke s poreklom iz držav AKP na podlagi Sporazuma iz Cotonouja. Prav tako ni sporno, da so bila navedena potrdila izdana na podlagi napačnih dejstev, ki sta jih predložila izvoznik in dobavitelj zadevnih izdelkov s sedežem v eni od jamajških prostih con.
V teh okoliščinah je treba preveriti, ali je bilo – kot je zahtevano v členu 220(2)(b), tretji pododstavek,
in fine
, tega zakonika – očitno, da so se jamajški carinski organi zavedali ali bi se morali zavedati, da zadevno blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave na podlagi Sporazuma iz Cotonouja.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu s sodno prakso tisti, ki se sklicuje na izjemo iz te določbe, dokazati, da so pogoji za njeno uporabo izpolnjeni (glej v tem smislu sodbo z dne 9. marca 2006, Beemsterboer Coldstore Services,
C‑293/04
,
EU:C:2006:162
, točka
, in sklep z dne 1. julija 2010, DSV Road/Komisija,
C‑358/09 P
, neobjavljen,
EU:C:2010:398
, točka
). Zato mora vsaka oseba, ki je upravičena izpodbijati zakonitost ali veljavnost odločbe Komisije na podlagi tretjega pododstavka člena 220(2)(b) carinskega zakonika, dokazati, da je bilo očitno, da so se organi, ki so izdali potrdilo EUR.1, zavedali ali bi se morali zavedati, da zadevno blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave.
V ta namen mora Komisija pri izvajanju pooblastil, ki ji jih je podelil zakonodajalec Unije, oceniti pogoje za izvoz zadevnega blaga in uporabo ustreznih carinskih predpisov s strani organov, ki so izdali potrdilo, na podlagi dokazov, ki so ji bili predloženi, da bi ugotovila, ali je bilo očitno, da so se ti organi tega zavedali ali bi se morali zavedati. Komisija ima pri tem ocenjevanju široko polje proste presoje (glede naknadnih preverjanj nacionalnih carinskih organov glej po analogiji sodbo z dne 26. oktobra 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah sodišče Unije presoje Komisije ne more nadomestiti s svojo, ampak se mora omejiti na preučitev, ali je ta institucija prekoračila meje svoje diskrecijske pravice s tem, da je na podlagi dokazov, ki so ji bili predloženi, ugotovila, da ni očitno, da so se organi, ki so izdali potrdilo, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora sodišče Unije, kadar ima Komisija široko polje proste presoje, zlasti preveriti ne le vsebinsko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in skladnost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletenega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene ugotovitve (glej v tem smislu sodbi z dne 15. marca 2017, Stichting Woonlinie in drugi/Komisija,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
, točka
, ter z dne 14. decembra 2017, EBMA/Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, točki
in
).
Ob upoštevanju navedenega je treba preučiti, ali je Komisija lahko – ne da bi napačno uporabila pravo – v odločbi REM 03/07 ugotovila, da jamajški carinski organi niso storili nobene napake v smislu tretjega pododstavka člena 220(2)(b) carinskega zakonika.
Na prvem mestu je družba Prenatal trdila, da je Komisija v tej odločbi napačno uporabila pravo s tem, da je menila, da ni očitno, da so se jamajški carinski organi zavedali, da zadevno blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave na podlagi Sporazuma iz Cotonouja.
Družba Prenatal se je – da bi pred predložitvenim sodiščem dokazala, da so se jamajški carinski organi tega zavedali – sklicevala na dokaze, predložene v postopku, v katerem je Komisija sprejela odločbo REM 03/07. Prvič, iz poročila vladne agencije Jamaica Promotions Corporation (v nadaljevanju: „Jampro“) naj bi bilo razvidno, da je ta leta 1998 po reviziji dveh proizvodnih obratov v eni od jamajških prostih con ugotovila znatno razliko med proizvodno zmogljivostjo teh tovarn in količino končnih izdelkov, ki so se nato izvozili v Unijo. Drugič, urad OLAF naj bi z dopisom iz septembra 2004 jamajške carinske organe obvestil o tem, da obstaja sum, da tekstilni izdelki, ki se izvažajo iz teh prostih con, niso skladni s pravili o preferencialnem poreklu. Tretjič, jamajški uradni statistični podatki o uvozu in izvozu naj bi pokazali, da uvoz preje na Jamajko ni zadostoval za proizvodnjo take količine končnih izdelkov, kot je bila izvožena v Unijo. Četrtič, jamajški carinski organi naj bi večkrat ugotovili neskladje med opisi izdelkov, uvoženih iz Kitajske, na uvoznih deklaracijah in dejansko vsebino zabojnikov. Petič, nekateri uradniki v teh prostih conah naj bi poročali, da izdelki, uvoženi iz Kitajske, pred nadaljnjim izvozom v Unijo na Jamajki niso bili ustrezno predelani.
Komisija je z odločbo REM 03/07 po preučitvi vseh teh dokazov sklenila, da z njimi ni bilo mogoče dokazati, da so bili jamajški carinski organi seznanjeni z zadevnimi nepravilnostmi.
Glede poročila Jampro je menila, da slednje, ki je bilo pripravljeno leta 1998, ni vključevalo podatkov o seznanjenosti teh organov iz obdobja od januarja 2002 do marca 2005, na katero se nanaša zadevni uvoz. Dopis iz septembra 2004, naslovljen na zadevne organe, naj bi te obvestil le o obstoju suma glede veljavnosti zadevnih potrdil EUR.1, ki ga je bilo treba z bodočo preiskavo še potrditi.
Komisija je glede jamajških uradnih statističnih podatkov o uvozu in izvozu opozorila, da blago v jamajških prostih conah ni bilo zajeto v statističnih podatkih, tako da na podlagi teh uradnih statističnih podatkov ni mogoče ugotoviti, da uvoz kitajske preje na Jamajko ni zadoščal za proizvodnjo take količine končnih izdelkov, kot je bila nato iz teh prostih con izvožena v Unijo. Da je urad OLAF prišel do take ugotovitve, naj bi uporabil kitajske uradne statistične podatke, s katerimi pa naj jamajški carinski organi ne bi bili seznanjeni.
Komisija je glede nepravilnosti, ki so jih ugotovili ti organi, poudarila, da čeprav so ti organi v nekaterih primerih dejansko ugotovili, da blago, navedeno na uvoznih deklaracijah, ni ustrezalo blagu, ki je bilo v zabojnikih, se te nepravilnosti niso nanašale na zadevnega uvoznika iz primera, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07, poleg tega pa so bile verodostojno pojasnjene v dopisu tega uvoznika o okoliščinah kršitve.
Nazadnje, Komisija je glede izjav uradnikov, ki so delali v eni od jamajških prostih con, poudarila, da sta jih podala dva varnostnika, ki sta bila odgovorna za nadzor pri vstopu in izstopu iz teh prostih con, na podlagi njunih izpovedb pa po njenem mnenju ni mogoče sklepati o dejanski seznanjenosti jamajških carinskih organov z dejansko dejavnostjo zadevnih podjetij. Pojasnila je tudi, da je tema izjavama oporekala oseba, odgovorna za eno od teh prostih con.
Najprej je treba ugotoviti, da v spisu, ki je bil predložen Sodišču, ni nobenega elementa, ki bi izpodbil ugotovitve Komisije, da se je poročilo Jampro nanašalo na drugo obdobje, ki ni to, ki je bilo obravnavano v postopku, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07, da se je dopis iz septembra 2004 nanašal zgolj na sume o morebitnih nepravilnostih ter da se jamajški uradni statistični podatki o uvozu in izvozu niso nanašali na blago v jamajških prostih conah.
Ker se je poročilo Jampro nanašalo na drugo obdobje, ki ni to, ki je bilo obravnavano v postopku, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07, Komisiji ni mogoče očitati, da je menila, da ugotovitev iz tega poročila ni mogoče uporabiti za obdobje iz zadeve v postopku v glavni stvari in da zato to poročilo samo po sebi ne vsebuje prepričljivih dokazov o dejanski seznanjenosti jamajških organov v obdobju, na katero se nanaša postopek v glavni stvari.
Dalje, glede ugotovitev Komisije, da je nepravilnosti, ki so jih odkrili ti organi, storil drug uvoznik, ki ni ta iz zadeve v postopku, v katerem je bila izdana ta odločba, in da jih je ta uvoznik verodostojno pojasnil, v spisu, ki je bil predložen Sodišču, ni nobenega elementa, ki bi njene ugotovitve ovrgel.
Nazadnje, enako velja tudi za ugotovitev Komisije, da je izjavama dveh varnostnikov, ki delata v eni od teh prostih con, oporekala oseba, zadolžena za neko drugo od teh prostih con.
Glede na navedene ugotovitve in presoje Komisije je treba ugotoviti, da v spisu, ki je bil predložen Sodišču, ni ničesar, kar bi dokazovalo, da je Komisija prekoračila polje proste presoje s tem, da je ocenila, da z dokazi, predloženimi v postopku, v katerem je bila sprejeta odločba REM 03/07, kot so povzeti v točki 49 te sodbe, niti s posameznim dokazom niti z dokazi, obravnavanimi skupaj, ni bilo mogoče očitno dokazati, da so jamajški carinski organi vedeli, da blago, na katero se nanaša ta odločba, ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave na podlagi Sporazuma iz Cotonouja.
Zato ni mogoče ugotoviti, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je menila, da ni bilo očitno, da so jamajški carinski organi vedeli, da blago, na katero se nanaša odločba REM 03/07, ne ustreza pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne tarifne obravnave na podlagi Sporazuma iz Cotonouja.
Na drugem mestu je družba Prenatal trdila, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da ni ugotovila, da bi jamajški carinski organi morali biti seznanjeni s temi nepravilnostmi, če bi izpolnili svojo obveznost izvajanja fizičnih pregledov.
Da bi pred predložitvenim sodiščem dokazala, da bi jamajški carinski organi morali biti seznanjeni s temi nepravilnostmi, se je družba Prenatal sklicevala na dokaze, predložene v postopku, v katerem je Komisija sprejela odločbo REM 03/07, v skladu s katerimi so jamajški carinski organi le v redkih primerih odpečatili zabojnike, v katerih so bile uvožene surovine, ali v podjetjih, ki izdelujejo tekstil v jamajških prostih conah, preverili, ali je bila preja dejansko stkana v podjetjih iz te cone.
Družba Prenatal je menila, da bi ugotovitve iz poročila Jampro, veliko število zahtev za naknadno preverjanje potrdil EUR.1 ter jamajški uradni statistični podatki o uvozu preje in izvozu končnih izdelkov morali te organe privesti do tega, da bi v skladu s členom 15(5) in členom 32 Protokola št. 1 izvedli fizične preglede in pripravili poročila o dejavnostih, ki se izvajajo v jamajških prostih conah. Vendar naj bi ugotovitve iz zapisnikov sestankov jamajške agencije Trade Board, ki so potekali januarja 2006, potrjevale, da ti organi še vedno niso vzpostavili sistema fizičnih pregledov za zagotavljanje, da so oblačila, ki se izvažajo iz teh prostih con, res oblačila s poreklom.
Komisija je po preučitvi vseh teh dokazov v odločbi REM 03/07 ugotovila, da s temi dokazi ni bilo mogoče dokazati, da jamajški carinski organi niso izpolnili obveznosti glede nadzora s tem, da so predvsem pregledovali dokumentacijo in le občasno opravili fizične preglede.
Za preveritev, ali je Komisija lahko pravilno prišla do te ugotovitve, je treba najprej preučiti obveznosti teh organov, ki izhajajo iz Protokola št. 1.
V zvezi s tem prvi stavek člena 15(5) tega protokola določa, da carinski organi, ki izdajo potrdilo EUR.1, „naredijo vse potrebno, da preverijo, ali imajo izdelki status izdelkov s poreklom in ali so izpolnjeni drugi pogoji iz tega protokola“, pri tem pa ne navaja okoliščin, v katerih je treba opraviti preverjanja, niti natančneje konkretnih ukrepov, ki jih je treba v ta namen sprejeti. V skladu z drugim stavkom te določbe imajo namreč ti organi „pravico zahtevati dokaze in pregledati izvoznikove računovodske evidence ali opraviti kakršen koli drug ustrezen pregled“. Navedeni organi imajo zato pri določanju potrebnih nadzornih ukrepov široko polje proste presoje.
Tako ta določba carinskim organom, ki izdajajo potrdila EUR.1, ne nalaga obveznosti sistematičnega izvajanja fizičnih pregledov, kar je potrjeno z njenim sobesedilom. V skladu s členom 15(1) in (2) Protokola št. 1 carinski organi države izvoznice izdajo potrdila EUR.1 „na pisno zahtevo“ izvoznika ali njegovega pooblaščenega zastopnika, ta zahteva pa mora vsebovati potrdilo EUR.1 in zahtevek, katerih vzorca sta prikazana v Prilogi IV k Sporazumu iz Cotonouja in ki ju mora izvoznik ali njegov pooblaščeni zastopnik pravilno izpolniti. Poleg tega odstavek 3 tega člena 15 določa, da mora biti izvoznik, ki zaproša za izdajo takega potrdila, pripravljen kadar koli na zahtevo navedenih carinskih organov predložiti „vse ustrezne dokumente, ki dokazujejo, da imajo zadevni izdelki status izdelkov s poreklom“.
Iz teh določb je razvidno, da je postopek izdaje potrdil EUR.1 v bistvu pisni postopek na podlagi predloženih dokumentov. Tako iz odstavkov od 1 do 3 v povezavi z odstavkom 5 člena 15 Protokola št. 1 izhaja, da se lahko organi, ki izdajajo potrdila EUR.1, omejijo na pregled dokumentacije, če menijo, da so predloženi dokumenti zadostni in ustrezni za dokaz, da imajo zadevni izdelki status s poreklom in da so izpolnjeni drugi pogoji iz Protokola št. 1. Zato od teh organov ni mogoče zahtevati, naj izvajajo sistematične fizične preglede vsega blaga, na katero se nanašajo zahteve za izdajo potrdila EUR.1.
V zvezi s členom 32 navedenega protokola je treba opozoriti, da v odstavku 1 določa, da se kasnejše preverjanje dokazil o poreklu opravi „naključno ali kadar koli carinski organ uvozne države utemeljeno dvomi v verodostojnost takih dokumentov, statusu izdelkov po poreklu teh izdelkov ali izpolnjevanju drugih pogojev iz tega protokola“. Vendar ta člen ne določa ukrepov, ki jih morajo v ta namen sprejeti organi države izvoznice, v odstavku 3 pa določa, da imajo ti organi „pravico zahtevati kakršne koli dokaze in pregledati izvoznikove evidence ali opraviti kakršen koli drug ustrezen pregled“. Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 51 sklepnih predlogov, s to določbo tem organom ni naložena obveznost izvajanja fizičnih pregledov niti ni določena pogostost njihovega izvajanja, če menijo, da so drugi nadzorni ukrepi, kot je pregled dokumentacije, zadostni in ustrezni za dokaz, da imajo zadevni izdelki status s poreklom in da so izpolnjeni drugi pogoji iz Protokola št. 1.
Vendar pa člen 32 navedenega protokola v odstavku 7 določa, da „[č]e je videti, da postopek preverjanja ali kakršna koli druga informacija kaže na kršenje določb protokola, države AKP na lastno pobudo ali na predlog [Unije] opravijo ustrezne poizvedbe ali poskrbijo za izvajanje takih poizvedb, ki je dovolj hitro za prepoznavanje in preprečevanje takih kršitev, pri čemer lahko država AKP v ta namen povabi [Unijo] k sodelovanju pri teh poizvedbah.“
Iz tega sledi, da mora izvozna država AKP opraviti ustrezne poizvedbe za ugotavljanje ali preprečevanje kršitev določb Protokola št. 1, če meni, da obstajajo indici, ki vzbujajo sum nepravilnosti v zvezi s poreklom zadevnega blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, točki
in
). Med temi potrebnimi preiskovalni ukrepi pa so lahko fizični pregledi.
Če pa takih indicev ni, se lahko organi, ki izdajajo potrdila EUR.1, omejijo predvsem na pregled dokumentacije, fizični pregled pa izvedejo zgolj izjemoma.
Ob upoštevanju navedenega je treba preučiti, ali je Komisija lahko – ne da bi napačno uporabila pravo – v odločbi REM 03/07 ugotovila, da so jamajški carinski organi izpolnili svoje obveznosti nadzora iz Protokola št. 1.
V zvezi s tem iz samega besedila člena 220(2)(b), tretji pododstavek, carinskega zakonika izhaja, da je nadzor Komisije omejen na preverjanje, ali predloženi dokazi dokazujejo obstoj očitnih indicev, da so jamajški carinski organi morebiti kršili določbe navedenega protokola.
Kar zadeva dokaze, povzete v točkah 62 in 63 te sodbe, je Komisija v odločbi REM 03/07 upoštevala ugotovitve iz poročila Jampro glede obstoja velikih razlik med proizvodno zmogljivostjo podjetij iz ene od jamajških prostih con, in ravnjo izvoza končnih oblačil. Vendar je ugotovila, da se te razlike nanašajo na drugo obdobje, ki ni obdobje iz obravnavane zadeve, in da zato teh razlik ni mogoče preslikati na to obdobje. Navedla je tudi, da so jamajški organi ocenili, da so te razlike posledica okoliščine, da dejanski delovni čas v zadevnih podjetjih v tem poročilu ni bil v celoti upoštevan.
Glede zahtev za naknadno preverjanje, naslovljenih na jamajške carinske organe, je Komisija poudarila, da se je veliko teh zahtev nanašalo na verodostojnost žigov na potrdilih EUR.1, in ne na uporabo pravil o preferencialnem poreklu. Komisija je pojasnila, da čeprav so bile v dveh primerih v odgovorih, ki so jih ti organi predložili v zvezi s temi zahtevami, omenjene razlike med proizvodno zmogljivostjo podjetij iz ene od jamajških prostih con, in ravnjo izvoza končnih oblačil, sta se ta odgovora nanašala na obdobje pred obdobjem iz zadeve v postopku, v katerem je bila sprejeta odločba REM 03/07. Nazadnje, Komisija je v odločbi REM 03/07 navedla razloge – ki so navedeni v točki 52 te sodbe – zaradi katerih na podlagi uradnih jamajških statističnih podatkov o uvozu in izvozu ni mogoče ugotoviti, da uvoz kitajske preje na Jamajko ni zadoščal za proizvodnjo take količine končnih izdelkov, kot je bila nato iz teh prostih con izvožena v Unijo.
Najprej je treba navesti, da – kot je razvidno iz točke 55 te sodbe – v spisu, ki je bil predložen Sodišču, ni nobenega elementa, ki bi izpodbil, da so se velike razlike med proizvodno zmogljivostjo zadevnih podjetij iz ene od jamajških prostih con in količino končnih oblačil, izvoženo iz te cone v Unijo, ugotovljene v poročilu Jampro, nanašale na drugo obdobje, ki ni to, ki je bilo obravnavano v postopku, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07. Komisije zato ni mogoče grajati, ker je menila, da teh razlik ni mogoče preslikati na zadevno obdobje iz tega postopka.
Poleg tega je možno, da te razlike niso izhajale iz okoliščine, da so bila končna oblačila, uvožena iz Kitajske na Jamajko, iz zadnjenavedene države z goljufivim ravnanjem izvožena kot izdelek s poreklom z Jamajke, ampak iz dejstva, da to poročilo ni upoštevalo dejanskega delovnega časa v teh podjetjih.
Dalje, v zvezi zahtevami za naknadno preverjanje, naslovljenimi na jamajške carinske organe, je treba ugotoviti, da v delu, v katerem se odgovori teh organov nanašajo na proizvodno zmogljivost nekaterih jamajških podjetij, z nobenim elementom iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ni mogoče ovreči ugotovitve Komisije, da se ta nanaša na drugo obdobje, ki ni to, ki je bilo obravnavano v postopku, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07.
Nazadnje, enako velja tudi glede ugotovitev, povzetih v točkah 52 in 76 te sodbe, v skladu s katerimi v uradnih jamajških statističnih podatkih ni nobenega indica glede blaga v jamajških prostih conah.
Ker družba Prenatal v zvezi z razlikami med proizvodno zmogljivostjo zadevnih podjetij in ravnjo izvoza končnih oblačil, ugotovljenimi v poročilu Jampro, pred Sodiščem zatrjuje, da teh razlik ni bilo mogoče pojasniti z neupoštevanjem dejanskega delovnega časa v teh podjetjih, je treba ugotoviti, da ta družba ne izpodbija tega, da se to poročilo nanaša na drugo obdobje, ki ni to, ki je bilo obravnavano v postopku, v katerem je bila izdana odločba REM 03/07, in da ni dokazala, da je to poročilo vendarle upoštevno za zadevno obdobje iz postopka v glavni stvari. Zato je treba to trditev zavrniti kot brezpredmetno.
Glede dokumentov, ki jih je družba Prenatal predložila v zvezi z odgovori jamajških carinskih organov na zahteve za naknadno preverjanje, je treba ugotoviti, da v teh dokumentih ni navedeno blago, za katero so ti organi potrdili jamajško poreklo, in zato na njihovi podlagi ni mogoče priti do zaključkov, ki bi bili upoštevni za preučitev odločbe REM 03/07.
Zato niti trditve družbe Prenatal niti dokazi – povzeti v točkah 62 in 63 te sodbe – na katere se sklicuje, niso taki, da bi bilo z njimi mogoče ovreči ugotovitve in presojo Komisije iz odločbe REM 03/07 oziroma dokazati – s posameznim dokazom ali z dokazi, obravnavanimi skupaj – obstoj očitnih indicev, ki bi kazali na to, da blago iz podjetij v teh prostih conah, na katero se nanaša odločba REM 03/07, ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave na podlagi Sporazuma iz Cotonouja.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da spis, ki je bil predložen Sodišču, ne izkazuje, da bi Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je ob izvrševanju diskrecijske pravice ugotovila, da ni bilo očitno, da jamajški carinski organi niso izpolnili obveznosti nadzora, ki jo imajo na podlagi člena 15(5) in člena 32 Protokola št. 1.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da pri preučitvi odločbe REM 03/07 na podlagi člena 220(2)(b) carinskega zakonika ni bi ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost te odločbe.
Obstoj posebnega primera v smislu člena 239 carinskega zakonika
V skladu z navedbami v predlogu za sprejetje predhodne odločbe družba Prenatal trdi, da Komisija ni izpolnila svoje obveznosti, da skrbi za pravilno izvajanje Sporazuma iz Cotonouja, ker ni uporabila v ta namen določenih instrumentov iz člena 31(2) in člena 37(2) Protokola št. 1, takšna neizpolnitev pa naj bi pomenila poseben primer v smislu člena 239 carinskega zakonika, kot je navedeno v točki 37 te sodbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko tak pomanjkljiv nadzor Komisije nad pravilnim izvajanjem Sporazuma iz Cotonouja pomeni poseben primer v smislu člena 239 carinskega zakonika. Kot namreč izhaja iz člena 17(1) PEU se mora Komisija kot varuhinja Pogodb in sporazumov, sklenjenih na njuni podlagi, prepričati, da tretja država pravilno izvaja obveznosti, ki jih je prevzela na podlagi sporazuma, sklenjenega z Unijo, in sicer z uporabo sredstev, ki so določena s sporazumom, ali s sklepi, sprejetimi na njegovi podlagi (glej po analogiji sodbo z dne 25. julija 2008, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, točki
in
).
Poleg tega ta obveznost izhaja tudi iz samega Sporazuma iz Cotonouja. Tako člen 3 tega sporazuma v povezavi s členom 17(1) PEU zahteva, da Komisija sprejme vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz navedenega sporazuma. Poleg tega je v skladu s členom 15(1) Sporazuma iz Cotonouja Komisija v Svetu ministrov in v različnih odborih, določenih s tem sporazumom, prisotna kot predstavnica Unije. Poleg tega to institucijo na podlagi člena 36(1) iz priloge IV tega sporazuma v vsaki državi AKP ali vsaki regionalni skupini, ki to izrecno zahteva, predstavlja delegacija, kar ji omogoča vsaj zanesljivo obveščenost v zvezi s pravnim razvojem v tej državi in zlasti v zvezi s stanjem izvajanja Sporazuma iz Cotonouja (glej po analogiji sodbo z dne 25. julija 2008, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, točke od 96 do 98).
Prvič, v zvezi s členom 31(2) Protokola št. 1 je v obravnavani zadevi treba opozoriti, da ta določba določa, da si Unija in države AKP „medsebojno pomagajo prek pristojnih carinskih uprav pri preverjanju verodostojnosti potrdil o gibanju blaga EUR.1, izjav na računu in dobaviteljevih izjav ter doslednosti informacij iz teh dokumentov“.
Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 56 sklepnih predlogov, se mora Komisija izredno skrbno prepričati, da države AKP pravilno izvajajo svoje obveznosti iz navedenega sporazuma, saj ta sporazum določa enostransko preferencialno tarifno obravnavo samo za izdelke s poreklom iz teh držav.
Vendar iz samega besedila člena 31(2) Protokola št. 1 izhaja, da si države AKP in Unija delijo odgovornost za preverjanje verodostojnosti takih dokumentov in točnosti informacij iz teh dokumentov. Za preverjanje statusa izdelkov s poreklom zaradi preverjanja točnosti informacij iz teh dokumentov iz člena 31(2) Protokola št. 1 je odgovorna predvsem izvozna država AKP, kar zadeva Unijo, pa v skladu s členom 32 Protokola št. 1 država članica uvoza. Vendar se mora Komisija pri teh državah informirati o razvoju položaja in po potrebi sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev pravilnega izvajanja Sporazuma iz Cotonouja.
V obravnavani zadevi je iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, razvidno, da so nemški organi leta 2003 Komisijo opozorili na elemente, ki so po njihovem mnenju kazali na to, da potrdila EUR.1, ki so jih jamajški carinski organi izdali za oblačila, morda niso bila v skladu s Protokolom št. 1. Nato je urad OLAF marca 2004 začel preiskavo, jamajški organi so bili o morebitnih nepravilnostih obveščeni septembra 2004, obiski na kraju samem pa so bili na povabilo teh organov opravljeni februarja in marca 2005.
Zato je očitno, da je Komisija v zvezi s tem komunicirala s carinskimi organi izvozne države AKP in države članice uvoza ter da je pravočasno sprejela ukrepe, ki so omogočili razkritje nepravilnosti, ugotovljenih v poročilu urada OLAF iz leta 2005. Poleg tega ni sporno, da so jamajški organi na podlagi tega poročila odpravili potrdila EUR.1, ki so bila izdana v zadevnem obdobju, in tako odpravili zadevne nepravilnosti. V teh okoliščinah ni mogoče trditi, da Komisija ni izpolnila svoje dolžnosti zagotavljanja pomoči, ki jo ima na podlagi člena 31(2) Protokola št. 1.
Drugič, v zvezi s členom 37 Protokola št. 1 je treba opozoriti, da čeprav Komisija sodeluje v Odboru za carinsko sodelovanje iz navedenega člena, iz samega besedila odstavka 1 tega člena izhaja, da je ta odbor odgovoren za izvajanje upravnega sodelovanja s ciljem pravilne in enotne uporabe tega protokola, in ne za to, da sam preverja njegovo uporabo.
To razlago vloge navedenega odbora potrjujejo tudi druge določbe navedenega člena 37. V skladu z odstavkom 2 tega člena namreč odbor za carinsko sodelovanje preučuje učinek uporabe pravil o poreklu, zlasti na najmanj razvite države AKP, po tej preučitvi pa ta odbor ne sprejme odločitev, ampak zgolj priporočila Svetu ministrov. Poleg tega, čeprav lahko v skladu z odstavkom 3 navedenega člena 37 v povezavi s členom 6 Protokola št. 1 navedeni odbor odloči o morebitni uporabi pravil o poreklu iz tega protokola za izdelke, ki vsebujejo materiale, ki kumulirajo različna porekla, ter v skladu s členom 37(4) in členom 38 navedenega protokola o odobritvi določenih odstopanj od Protokola št. 1, pa s temi določbami Odbor za carinsko sodelovanje ni pooblaščen za preverjanje, ali države AKP pravilno uporabljajo pravila o poreklu, niti za odločanje o nadaljnjih ukrepih v primeru neupoštevanja teh pravil. Zato se ni mogoče uspešno sklicevati na člen 37(1) Protokola št. 1, da bi se ugotovilo, da Komisija v okoliščinah, v katerih je bila sprejeta odločba REM 03/07, ni izpolnila svoje obveznosti, da skrbi za pravilno izvajanje Sporazuma iz Cotonouja.
Zato Komisiji ni mogoče očitati, da v položaju, v katerem je bila sprejeta odločba REM 03/07, ni izpolnila svoje obveznosti, da skrbi za pravilno izvajanje Sporazuma iz Cotonouja. Družba Prenatal tako ni uspela dokazati, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je v odločbi REM 03/07 odločila, da ni podan poseben primer v smislu člena 239 carinskega zakonika.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da pri preučitvi te odločbe na podlagi člena 220(2)(b) carinskega zakonika in člena 239 istega zakonika ni bi ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost te odločbe.
Drugo, tretje in četrto vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim, tretjim in četrtim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali v primeru, da Komisija nacionalnim carinskim organom vrne dokumentacijo v zvezi z zahtevo za povračilo carinskih dajatev, te organe zavezuje presoja Komisije, v skladu s katero je položaj iz te zahteve pravno in dejansko primerljiv s položajem iz zahteve v zadevi, ki jo Komisija že obravnava, ali pa lahko ti organi v nasprotju s presojo Komisije ugotovijo, da ta položaja nista primerljiva.
Komisija trdi, da drugo, tretje in četrto vprašanje niso dopustna, ker naj bi se španski carinski organi in predložitveno sodišče strinjali, da imata položaj iz zahteve za povračilo carinskih dajatev iz zadeve v postopku v glavni stvari in položaj iz zahteve, na podlagi katere je bila izdana odločba REM 03/07, primerljive dejanske in pravne elemente, tako da naj odgovor na ta vprašanja za rešitev spora v glavni stvari ne bi bil potreben. Družba Prenatal iz istih razlogov meni, da je četrto vprašanje hipotetično in zato nedopustno.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki ga to opredeli v okviru lastne odgovornosti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe nacionalnega sodišča le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja koristno odgovorilo (sodba z dne 28. marca 2019, Cogeco Communications,
C‑637/17
,
EU:C:2019:263
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je iz navedb v predlogu za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da so nacionalni carinski organi že odločili o zahtevi družbe Prenatal za vračilo carinskih dajatev upoštevaje presojo Komisije, v skladu s katero je položaj iz te zahteve dejansko in pravno primerljiv s položajem iz zahteve, na podlagi katere je bila izdana odločba REM 03/07, s to presojo pa sta se strinjala tako predložitveno sodišče kot družba Prenatal. Poleg tega iz nobenega elementa iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ne izhaja, da bi nacionalni carinski organi v okviru spora o glavni stvari lahko menili, da navedena položaja nista primerljiva.
V teh okoliščinah je očitno, da odgovori na drugo, tretje in četrto vprašanje za odločitev v sporu o glavni stvari niso potrebni in da je zato zahtevana razlaga prava Unije hipotetična v smislu sodne prakse iz točke 100 te sodbe.
Zato je treba drugo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje razglasiti za nedopustna.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Pri preučitvi odločbe Komisije C(2008) 6317 final z dne 3. novembra 2008, v kateri je bilo ugotovljeno, da je treba naknadno vknjižiti uvozne dajatve in da odpust teh dajatev v posebnem primeru ni upravičen (zadeva REM 03/07) na podlagi člena 220(2)(b) in člena 239 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, ni bi ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost te odločbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.