CELEX: 62017CJ0654
Apelācija
Valsts atbalsts
Reģionālais ieguldījumu atbalsts
Atbalsts lielam ieguldījumu projektam
Daļēji ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts
LESD 107. panta 3. punkts
Atbalsta nepieciešamība
LESD 108. panta 3. punkts
Regula (EK) Nr. 800/2008
Atbalsts, kas pārsniedz individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību
Paziņošana
Grupālā atbrīvojuma piemērojamība
Pretapelācija
Iestāšanās lietā Eiropas Savienības Vispārējā tiesā pieļaujamība
Pieņemamība

Apelācijas sūdzībā
Bayerische Motoren Werke AG
(turpmāk tekstā – “
BMW
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 12. septembra spriedumu
Bayerische Motoren Werke
/Komisija (T‑671/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2017:599
), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja
BMW
prasību daļēji atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2016/632 (2014. gada 9. jūlijs) par valsts atbalstu SA. 32009 (2011/C) (ex 2010/N), ko Vācijas Federatīvā Republika plāno piešķirt
BMW
par lielu ieguldījumu projektu Leipcigā (
OV 2016, L 113, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Eiropas Komisija iesniedza pretapelācijas sūdzību, kurā lūdz atcelt Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2015. gada 11. maija rīkojumu
Bayerische Motoren Werke
/Komisija (T‑671/14, nav publicēts, turpmāk tekstā – “2015. gada 11. maija rīkojums”,
EU:T:2015:322
), ar kuru tas apmierināja
Freistaat Sachsen
iesniegto pieteikumu par iestāšanos lietā, kā arī lēmumu par šīs iestāšanās lietā pieņemamību un
Freistaat Sachsen
izvirzīto argumentu ņemšanu vērā pārsūdzētajā spriedumā papildus apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 659/1999
Atbilstoši 1. pantam Padomes Regulā (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta piemērošanai (
OV 1999, L 83, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (ES) Nr. 734/2013 (2013. gada 22. jūlijs) (
OV 2013, L 204, 15. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 659/1999”):
“Šajā regulā:
[..]
b)
“pastāvošais atbalsts” ir:
[..]
ii)
atļauts atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai [Eiropas Savienības] Padome;
[..]
c)
“jauns atbalsts” ir atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša atbalsta grozījumi.
[..]”
Šīs regulas 2. panta “Paziņojums par jaunu atbalstu” 1. punktā ir noteikts:
“Ja regulās, kas pieņemtas saskaņā ar [LESD 109. pantu] vai citiem attiecīgiem tā noteikumiem, nav paredzēts kas cits, tad par visiem projektiem piešķirt jaunu atbalstu attiecīgā dalībvalsts laikus paziņo Komisijai. [..]”
Šīs regulas 7. pantā “Komisijas lēmumi izbeigt formālo izmeklēšanas procedūru” ir paredzēts:
“[..]
2.   Ja Komisija konstatē, ka – attiecīgos gadījumos, pēc attiecīgās dalībvalsts veikta grozījuma – paziņotais pasākums nav atbalsts, [tā] nostiprina minēto konstatējumu ar lēmumu.
3.   Ja Komisija konstatē, ka – attiecīgos gadījumos, pēc attiecīgās dalībvalsts veikta grozījuma – šaubas par paziņotā pasākuma saderību ar [iekšējo] tirgu ir novērstas, tā nolemj, ka atbalsts ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu (turpmāk – “pozitīvs lēmums”). Minētajā lēmumā norāda, kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro.
[..]”
Regulas Nr. 659/1999 10. panta “Informācijas izskatīšana, lūgums sniegt informāciju un rīkojums sniegt informāciju” 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 20. pantu, Komisija pēc savas iniciatīvas var izskatīt no jebkura avota iegūtu informāciju par iespējami nelikumīgu valsts atbalstu.
Komisija bez liekas kavēšanās izskata ikvienu sūdzību, ko iesniegusi jebkura ieinteresētā persona saskaņā ar 20. panta 2. punktu, un nodrošina, ka attiecīgā dalībvalsts tiek pilnībā un regulāri informēta par pārbaudes norisi un rezultātiem.”
Regula (EK) Nr. 800/2008
Komisijas Regulas (EK) Nr. 800/2008 (2008. gada 6. augusts), kas atzīst noteiktas atbalsta kategorijas par saderīgām ar [iekšējo] tirgu, piemērojot [LESD 107. un 108.] pantu (vispārējā grupu atbrīvojuma regula (
OV 2008, L 214, 3. lpp.
), kura ir aizstāta ar Komisijas Regulu (ES) Nr. 651/2014 (2014. gada 17. jūnijs), ar ko noteiktas atbalsta kategorijas atzīst par saderīgām ar iekšējo tirgu, piemērojot [LESD] 107. un 108. pantu (
OV 2014, L 187, 1. lpp.
), 2.–4. un 7. apsvērums ir formulēti šādi:
“(2)
Komisija daudzos lēmumos ir piemērojusi [LESD] [107.] un [108.] pantu, un tai ir pietiekama pieredze, lai noteiktu vispārējus saderības kritērijus atbalstam par labu [maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU)] [..]
(3)
Komisija tāpat ir guvusi pietiekamu pieredzi attiecībā uz [LESD] [107.] un [108.] panta piemērošanu mācību atbalstam, nodarbinātības atbalstam, vides atbalstam, atbalstam pētniecībai un attīstībai un inovācijai, un reģionālajam atbalstam par labu gan MVU, gan lielajiem uzņēmumiem [..]
(4)
Ņemot vērā šo pieredzi, ir nepieciešams pielāgot dažus Regulās [..] paredzētos nosacījumus. Vienkāršošanas nolūkā un lai Komisija varētu efektīvāk uzraudzīt atbalstu, minētās regulas ir jāaizstāj ar vienu regulu. Vienkāršošanai cita starpā ir jāizriet no kopīgām saskaņotām definīcijām un kopīgiem horizontāliem noteikumiem, kas minēti šīs regulas I nodaļā. [..]
[..]
(7)
Valsts atbalstam [LESD] [107.] panta 1. punkta] izpratnē, uz kuru neattiecas šī regula, arī turpmāk jāpiemēro [LESD] [108.] panta 3. punktā noteiktā prasība par paziņošanu. Šai regulai nevajadzētu skart dalībvalstu iespēju paziņot par atbalstu, kura mērķi ir atbilstīgi šajā regulā minētajiem mērķiem. Komisija šādu atbalstu novērtēs, pamatojoties uz šajā regulā minētajiem nosacījumiem un ņemot vērā kritērijus, kas ir noteikti īpašās nostādnēs vai pamatnostādnēs, ko pieņēmusi Komisija, ja attiecīgais atbalsta pasākums ietilpst minētā dokumenta piemērošanas jomā.”
Regulas Nr. 800/2008 3. pantā “Atbrīvojuma nosacījumi”, kas ietverts šīs regulas I nodaļā “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts:
“1.   Atbalsta shēmas, kas atbilst visiem šīs regulas I nodaļas nosacījumiem, kā arī šīs regulas II nodaļas attiecīgajiem nosacījumiem, ir saderīgas ar [iekšējo] tirgu [LESD] [107.] panta 3. punkta nozīmē un ir atbrīvotas no [LESD] [108.] panta 3. punktā paredzētās paziņošanas prasības, ja katrs individuālais atbalsts, kas piešķirts saskaņā ar šādu shēmu, atbilst visiem šīs regulas nosacījumiem un shēmā ir tieša atsauce uz šo regulu, norādot tās nosaukumu un atsauci uz publikāciju
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
2.   Individuāls atbalsts, kas piešķirts saskaņā ar 1. punktā minēto shēmu, ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu [LESD] [107.] panta 3. punkta nozīmē un ir atbrīvots no [LESD] [108.] panta 3. punktā paredzētās paziņošanas prasības, ja atbalsts atbilst visiem šīs regulas I nodaļas nosacījumiem, kā arī šīs regulas II nodaļas attiecīgajiem nosacījumiem un ja individuālā atbalsta pasākums satur tiešu atsauci uz šīs regulas noteikumiem, norādot attiecīgos nosacījumus, tās nosaukumu un atsauci uz publikāciju
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
3.
Ad hoc
atbalsts, kas atbilst visiem šīs regulas I nodaļas nosacījumiem, kā arī šīs regulas II nodaļas attiecīgajiem nosacījumiem, ir saderīgs ar [iekšējo] tirgu [LESD] [107.] panta 3. punkta nozīmē un ir atbrīvots no [LESD] [108.] panta 3. punktā paredzētās paziņošanas prasības, ja atbalsta pasākums satur tiešu atsauci uz šo regulu, norādot attiecīgos nosacījumus, tās nosaukumu un atsauci uz publikāciju
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.”
Šīs regulas 6. panta “Paziņošanas robežvērtības individuālam atbalstam”, kurš ietilpst šajā pašā I nodaļā, 2. punktā ir paredzēts:
“Par reģionālo ieguldījumu atbalstu, ko piešķir lieliem ieguldījumu projektiem, jāziņo Komisijai, ja atbalsta kopējais apjoms no visiem avotiem pārsniedz 75 % no atbalsta maksimālā apjoma, ko varētu saņemt par ieguldījumu ar attiecināmām izmaksām 100 miljonu euro apmērā, piemērojot atbalsta standarta robežvērtību, kas ir spēkā attiecībā uz lielajiem uzņēmumiem apstiprinātajā reģionālā atbalsta kartē datumā, kad atbalsts ir piešķirams.”
Minētās regulas 8. pantā “Stimulējoša ietekme” ir noteikts:
“1.   Ar šo regulu piešķir atbrīvojumu tikai tādam atbalstam, kam ir stimulējoša ietekme.
[..]
3.   Atbalstu lieliem uzņēmumiem, uz ko attiecas šī regula, uzskata par atbalstu ar stimulējošu ietekmi, ja papildus 2. punktā noteiktā nosacījuma izpildei dalībvalsts pirms attiecīgā individuālā atbalsta piešķiršanas ir pārbaudījusi saņēmēja sagatavoto dokumentāciju un pārliecinājusies, ka ar to ir pierādīts viens vai vairāki no šādiem kritērijiem:
[..]
e)
13. pantā minētā reģionālā ieguldījumu atbalsta gadījumā projekts netiktu īstenots attiecīgajā atbalstāmajā reģionā, ja atbalsts netiktu piešķirts.
4.   Nosacījumus, kas minēti 2. un 3. punktā, nepiemēro fiskālajiem pasākumiem, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
ar fiskālo pasākumu nosaka juridiskas tiesības uz atbalstu saskaņā ar objektīviem kritērijiem, dalībvalstij nepieņemot atsevišķu lēmumu, un
[..].”
Regulas Nr. 800/2008 II nodaļā “Īpašie noteikumi dažādām atbalsta kategorijām” ietvertā 13. panta “Reģionālais atbalsts ieguldījumiem un nodarbinātībai” 1. punktā ir noteikts:
“Reģionālās ieguldījumu un nodarbinātības atbalsta shēmas ir saderīgas ar [iekšējo] tirgu [LESD] [107.] panta 3. punkta nozīmē, un uz tām attiecas atbrīvojums no prasības par paziņošanu saskaņā ar [LESD] [108.] panta 3. punktu, ja ir izpildīti šajā pantā minētie nosacījumi.
[..]”
2009. gada paziņojums
Komisijas paziņojumā attiecībā uz kritērijiem reģionālā atbalsta lieliem ieguldījumu projektiem padziļinātam novērtējumam (
OV 2009, C 223, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “2009. gada paziņojums”) it īpaši ir paredzēts:
“21.
Attiecībā uz reģionālo atbalstu lieliem ieguldījumu projektiem, uz kuriem attiecas šis paziņojums, Komisija sīki pārbaudīs, ka “atbalsts ir nepieciešams ieguldījuma stimulēšanai” [..]. Šā sīki izstrādātā novērtējuma mērķis ir noteikt, vai atbalsts patiesībā veicina atbalsta saņēmēja attieksmes maiņu tādā mērā, ka saņēmējs veic (papildu) ieguldījumu attiecīgajā atbalstāmajā reģionā. Var būt daudz pamatotu iemeslu, lai uzņēmumu izvietotu attiecīgajā reģionā, pat ja netiek piešķirts nekāds atbalsts.
22.
Ņemot vērā pašu kapitāla mērķi, kas izriet no kohēzijas politikas, ja atbalsts veicina šī mērķa sasniegšanu, stimulējošo ietekmi var pierādīt, izmantojot divus iespējamos scenārijus.
[..]
2)
Atbalsts stimulē izvietot plānoto ieguldījumu attiecīgajā reģionā un nevis citur, jo tas kompensē neto trūkumus un izmaksas, kas ir saistītas ar izvietošanu atbalstāmajā reģionā.
[..]
25.
Otrajā scenārijā dalībvalsts varētu nodrošināt pierādījumus par atbalsta stimulējošo ietekmi, sagādājot uzņēmuma dokumentus, kuros redzams, ka ir veikts salīdzinājums izmaksām un ieguvumiem, novietojot attiecīgajā atbalstāmajā reģionā un citā reģionā. Šādus salīdzinošus scenārijus Komisijai būs jāuzskata par reāliem.
[..]
33.
Otrajā scenārijā, kas attiecas uz atrašanās vietas stimulēšanu, atbalstu uzskatīs par kopumā samērīgu, ja tas būs vienāds ar starpību, kura rodas, salīdzinot tīrās izmaksas, ko saņēmējs uzņēmums iegulda atbalstāmajā reģionā, ar tīrajām izmaksām, ko iegulda citos reģionos. [..]
[..]
52.
Nosakot, ka atbalsts ir nepieciešams kā stimuls, lai piesaistītu ieguldījumus attiecīgajā reģionā, Komisija līdzsvaros reģionālā ieguldījumu atbalsta lielam ieguldījumu projektam pozitīvos un negatīvos faktorus. [..]
[..]
56.
Komisija var nolemt vai nu apstiprināt atbalstu, izvirzīt tam noteikumus vai aizliegt to [..].”
Zemsvītras piezīmē attiecībā uz šī paziņojuma 56. punktu ir norādīts – “kad atbalsts tiek piešķirts, pamatojoties uz esošo reģionālo atbalsta shēmu, ir tomēr jāievēro, ka dalībvalsts saglabā iespēju piešķirt tāda apjoma atbalstu, kas atbilst tam maksimāli pieļaujamam apmēram, kādu ieguldījums, kura attiecināmie izdevumi ir 100 miljoni [euro], var saņemt saskaņā ar piemērojam[aj]iem noteikumiem”.
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Tiesvedības priekšvēsture, kāda tā izriet no pārsūdzētā sprieduma 1.–5. punkta, ir šāda:
“1.
Prasītāja [..] ir
Bayerische Motoren Werke
[..] grupas mātesuzņēmums, kura galvenā darbības joma ir “BMW”, “MINI” un “Rolls-Royce” preču zīmju automobiļu un motociklu ražošana.
2010. gada 30. novembrī Vācijas Federatīvā Republika saskaņā ar [Regulas Nr. 800/2008] 6. panta 2. punktu paziņoja par atbalstu EUR 49 miljonu apmērā, ko tai bija nolūks piešķirt saskaņā ar 2008. gada 7. decembra
Investitionszulagengesetz 2010
(Likums par atbalstu ieguldījumiem), redakcijā ar grozījumiem (
BGBl
. 2008 I, 2350. lpp.; turpmāk tekstā – “
IZG
”), lai Leipcigā (Vācija) uzceltu “BMW elektroautomobiļa “i3” un no elektrotīkla uzlādējama hibrīdautomobiļa “i8” ražotni atbilstoši Valsts reģionālā atbalsta pamatnostādnēm 2007.–2013. gadam (
OV 2006, C 54, 13. lpp.
[..]). Paziņojumā bija norādītas ieguldījumu izmaksas EUR 392 miljonu apmērā [..] un atbalsta intensitāte 12,5 % apmērā. Faktiskā atbalsta izmaksa bija pakļauta nosacījumam, ka tiks saņemts Eiropas Komisijas apstiprinājums.
Pēc atsevišķas papildu informācijas iegūšanas Komisija 2011. gada 13. jūlijā nolēma uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu, un pēc tam tā šajā ziņā saņēma Vācijas Federatīvās Republikas apsvērumus. 2011. gada 13. decembrī lēmums “Valsts atbalsts – Vācija – Valsts atbalsts SA.32009 (11/C) (ex 10/N) – LIP – atbalsts
BMW Leipzig
– Uzaicinājums iesniegt piezīmes saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu” tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV 2011, C 363, 20. lpp.
). [..]
[..]
2014. gada 9. jūlijā Komisija pieņēma [strīdīgo lēmumu], kura 1. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Valsts atbalsts, ko Vācija[s Federatīvā Republika] plāno īstenot par labu [apelācijas sūdzības iesniedzējai] ieguldījumiem Leipcigā par summu EUR 45257273, ir saderīgs ar iekšējo tirgu tikai tad, ja tas nepārsniedz EUR 17 miljonus (2009. gada cenās); pārējā summa (EUR 28257273) nav saderīga ar iekšējo tirgu.
Tādējādi atbalstu drīkst īstenot tikai līdz summai EUR 17 miljoni.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 19. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu.
2015. gada 16. janvārī
Freistaat Sachsen
iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu atbalstam.
Ar 2015. gada 11. maija rīkojumu Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa minēto prasību noraidīja kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā tās iesniedzēja lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu daļā, kurā par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ir atzīts atbalsts 28257273 euro apmērā, kas atbilst daļai no attiecīgā atbalsta, kurš pārsniedz 17 miljonus euro, vai pakārtoti – ja un ciktāl Tiesa uzskatītu, ka strīds nav Tiesā izskatāmā stāvoklī, – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā;
–
pakārtoti, atcelt strīdīgo lēmumu daļā, kurā ir aizliegts un par nesaderīgu ar iekšējo tirgu ir atzīts atbalsts, kurš ir atbrīvots no paziņošanas pienākuma atbilstoši Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktam un kurš ir piešķirts saistībā ar attiecīgo ieguldījumu projektu, ciktāl tas pārsniedz summu 17 miljonu euro apmērā, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Freistaat Sachsen
ir izvirzījusi tādus pašus prasījumus saistībā ar tiesību akta atcelšanu kā apelācijas sūdzības iesniedzēja un lūdz Tiesu piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
Pretapelācijas sūdzībā Komisija lūdz Tiesu:
–
atcelt 2015. gada 11. maija rīkojumu;
–
atcelt lēmumu par iestāšanās lietā pieņemamību un personas, kas iestājusies lietā, izvirzīto argumentu ņemšanu vērā papildus apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem pārsūdzētajā spriedumā;
–
lemt kā pirmās instances tiesai par pieteikumu par iestāšanos lietā un noraidīt šo pieteikumu kā nepamatotu, un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja un
Freistaat Sachsen
lūdz noraidīt pretapelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par pretapelācijas sūdzību
Pretapelācijas sūdzībā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrajai daļai atļaujot
Freistaat Sachsen
iestāties lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu atbalstam, ir pieļāvusi tādu procesuālu kļūdu minēto statūtu 58. panta pirmās daļas izpratnē, kas aizskar tās intereses. Šīs apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija ir izvirzījusi trīs pamatus, kas būtībā ir saistīti ar minētās tiesību normas pārkāpumu, kā arī faktu kļūdainu kvalifikāciju.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja un
Freistaat Sachsen
uzskata, ka pretapelācijas sūdzība nav pieņemama. Katrā ziņā šī pretapelācijas sūdzība neesot pamatota.
Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu Vispārējās tiesas nolēmumus var pārsūdzēt Tiesā tikai par tiesību jautājumiem un “saskaņā ar [Eiropas Savienības Tiesas] Statūtos paredzētiem nosacījumiem un ierobežojumiem”.
Šajā ziņā Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka apelācija var tikt iesniegta Tiesā divu mēnešu laikā pēc tam, kad paziņots lēmums, kas tiek pārsūdzēts, par Vispārējās tiesas galīgajiem lēmumiem un šīs tiesas lēmumiem, ar ko tikai daļēji ir atrisināta lietas būtība vai izlemti procesa jautājumi attiecībā uz kompetences trūkumu vai prasības nepieļaujamību.
Turklāt Eiropas Savienības Tiesas statūtu 57. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka visas personas, kuru saskaņā ar šo statūtu 40. panta otro daļu iesniegtos pieteikumus par iestāšanos lietā Vispārējā tiesa noraidījusi, var iesniegt Tiesai apelāciju divu nedēļu laikā pēc tam, kad tām darīts zināms lēmums pieteikumu noraidīt.
Ir jākonstatē, ka lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi saskaņā ar šo statūtu 40. panta otro daļu iesniegtu pieteikumu par iestāšanos lietā, neietilpst nevienas no šīm divām tiesību normām piemērošanas jomā.
Pirmkārt, ar šādu lēmumu netiek atrisināta lietas būtība un ar to arī netiek izlemts jautājums par kompetences trūkumu vai prasības nepieņemamību Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē, un to Komisija savā pretapelācijas sūdzībā arī nav apstrīdējusi.
Otrkārt, lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā, neatbilst lēmumam, kas paredzēts šo statūtu 57. panta pirmajā daļā, atbilstoši kurai personas, kas lūgušas atļaut iestāties lietā, var iesniegt apelāciju tikai par pieteikuma par iestāšanos lietā noraidījumu.
No šīm tiesību normām izriet, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtos lietas dalībniekam pirmajā instancē nav paredzēta iespēja vērsties Tiesā ar apelācijas sūdzību par lēmumu, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā.
No tā izriet, kā ir atzinusi arī Komisija, ka par 2015. gada 11. maija rīkojumu, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi
Freistaat Sachsen
saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otro daļu iesniegto pieteikumu par iestāšanos lietā, nevar tikt iesniegta apelācijas sūdzība.
Komisija tomēr apgalvo, ka par Vispārējās tiesas lēmumu atļaut minētajai personai iestāties lietā var tikt iesniegta tāda pretapelācijas sūdzība atbilstoši Tiesas Reglamenta 178. panta 1. un 2. punktam, kas ir vērsta pret pārsūdzēto spriedumu, ar kuru tiek izbeigta tiesvedība pirmajā instancē, jo personas, kas iestājusies lietā, pielaišana ir uzskatāma par procesuālo noteikumu pārkāpumu Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izpratnē, kas aizskar tās intereses.
Šai argumentācijai nevar piekrist.
Pirmkārt, Tiesas Reglamenta 178. panta 1. punktā ir noteikts, ka pretapelācijas sūdzībā var tikt lūgts pilnībā vai daļēji atcelt “Vispārējās tiesas nolēmumu”.
Lai arī ir tiesa, ka šajā tiesību normā – atšķirībā no šī reglamenta 169. panta 1. punkta – nav precizēts, ka tiesību akta atcelšanai, kas ir apelācijas sūdzības pamatā, ir jābūt saistītai ar Vispārējās tiesas nolēmumu, “kāds ietverts tā rezolutīvajā daļā”, tomēr, kā jau ir norādīts šī sprieduma 31. punktā, nolēmums, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā, katrā ziņā nav nolēmums, par kuru var tikt iesniegta apelācijas sūdzība Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas un 57. panta pirmās daļas izpratnē.
Otrkārt, Tiesas Reglamenta 178. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pretapelācijas sūdzībā var tikt lūgts atcelt arī tiešu vai netiešu lēmumu par “Vispārējā tiesā celtās prasības pieņemamību”.
Lēmums, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā, neietekmē pamatprasības pieņemamību, jo šāda iestāšanās lietā ir pakārtota pamata strīdam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. novembris, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija,
C‑449/14 P
,
EU:C:2016:848
,
121.
punkts, kā arī rīkojumu, 2017. gada 19. jūlijs, Lysoform Dr. Hans Rosemann un Ecolab Deutschland/ECHA,
C‑663/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:568
,
47.
punkts).
No tā izriet, ka Savienības tiesībās nav ietverta neviena tiesību norma, kas varētu būt juridiskais pamats, ar kuru lietas dalībniekam tiek piešķirtas tiesības vērsties Tiesā ar apelācijas sūdzību par nolēmumu, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā.
Neviens no Komisijas izvirzītajiem argumentiem nevar atspēkot šo secinājumu.
Pirmkārt, ciktāl Komisija apgalvo, ka pieteikuma par iestāšanos lietā apmierināšana – pretēji Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrajai daļai – ir uzskatāma par “procesuālu kļūdu” šo statūtu 58. panta pirmās daļas izpratnē, kas aizskar tās intereses, pietiek norādīt, ka šīs pēdējās minētās tiesību normas vienīgais mērķis ir noteikt tos tiesību jautājumus, kuri var tikt izvirzīti apelācijas sūdzības pamatojumam, nevis noteikt to nolēmumu kategoriju, kas var būt šādas apelācijas sūdzības priekšmets un kas ir noteikti minēto statūtu 56. panta pirmajā daļā un 57. panta pirmajā daļā. Ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu tādējādi nevar paplašināt šo nolēmumu kategoriju ārpus šajās pēdējās minētajās tiesību normās paredzētā.
Otrkārt, ciktāl Komisija apgalvo, ka atbilstoši judikatūrai, kas izriet no 2007. gada 29. novembra sprieduma Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija (
C‑176/06 P
, nav publicēts,
EU:C:2007:730
), Tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes izvērtēt Vispārējā tiesā iesniegta pieteikuma par iestāšanos lietā pieņemamamību, ja persona, kas iestājusies lietā, ir iesniegusi pretapelācijas sūdzību vai, kā tas ir šajā lietā – atbildes rakstu uz pretapelācijas sūdzību, tās argumentācija nav pamatota.
Nenoliedzami, kā Tiesa ir atgādinājusi šī sprieduma 18. punktā, Tiesai, kurā iesniegta apelācijas sūdzība saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantu, ir jāspriež, vajadzības gadījumā arī pēc pašas ierosmes, par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību un līdz ar to par absolūtu pamatu, kas izriet no LESD 263. panta ceturtajā daļā noteiktā nosacījuma neievērošanas, saskaņā ar kuru prasītājs nevar prasīt atcelt lēmumu, kura adresāts viņš nav vai kurš tieši un individuāli viņu neskar.
Līdz ar to prasītāja intereses celt prasību esamība, kas piešķir tam
locus standi
šīs pēdējās minētās tiesību normas izpratnē, ir nosacījums tās prasības pieņemamībai, ko viņš ir cēlis Vispārējā tiesā ar mērķi panākt nolēmuma atcelšanu. Savukārt saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otro daļu iesniegta pieteikuma par iestāšanos lietā apmierināšana, kā tas izriet jau no šī sprieduma 39. punkta, neietekmē šādas prasības pieņemamību. Līdz ar to nav konstatējama nekāda analoģija ar judikatūru, kas izriet no 2007. gada 29. novembra sprieduma Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija (
C‑176/06 P
, nav publicēts,
EU:C:2007:730
).
Treškārt, ciktāl Komisija tiesas sēdē mēģināja pamatoties uz 2005. gada 14. aprīļa spriedumu Gaki-Kakouri/Tiesa (
C‑243/04 P
, nav publicēts,
EU:C:2005:238
), kura 33. un 34. punktā Tiesa izvērtēja pamatu par Vispārējās tiesas pieļautu tās Reglamenta 48. panta 1. punkta pārkāpumu saistībā ar novēlotiem pierādījumu piedāvājumiem, pietiek konstatēt, ka minētajā lietā šāda pamata mērķis bija panākt Vispārējās tiesas lēmuma Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē atcelšanu, proti, šajā gadījumā lēmuma, ar kuru lieta tiek atrisināta pēc būtības, atcelšanu.
Tomēr pretapelācijas sūdzības, ko Komisija iesniegusi šajā lietā, priekšmets gluži tāds nav. Kā Komisija pati ir nepārprotami norādījusi savā apelācijas sūdzībā, tās mērķis ir panākt nevis pārsūdzētā sprieduma, ar kuru lieta ir atrisināta pēc būtības, atcelšanu, bet vienīgi tā lēmuma atcelšanu, ar kuru Vispārējā tiesa ir apmierinājusi pieteikumu par iestāšanos lietā, kurš nav “lēmums” minētā 56. panta pirmās daļas izpratnē.
Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka pirmajā instancē iesniegta pieteikuma par iestāšanos lietā apmierināšanai ir autonomas tiesiskas sekas, kas nelabvēlīgi ietekmē tās procesuālo statusu apelācijas sūdzības kontekstā. Persona, kas iestājusies lietā, ar saviem argumentiem varētu paplašināt Vispārējā tiesā izskatāmā strīda priekšmetu tādējādi, ka gan Tiesai saistībā ar apelācijas sūdzību, gan Vispārējai tiesai, atkārtoti izskatot lietu pārsūdzētā sprieduma atcelšanas gadījumā, būtu jāizvērtē papildu argumenti. Turklāt Vispārējā tiesa bez jebkādas Tiesas veiktas pārbaudes varētu izstrādāt tādu judikatūras virzienu, kas neatbilstu Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Turklāt persona, kurai atļauts iestāties lietā, pārkāpjot šo tiesību normu, varētu iesniegt apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas nolēmumu.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka – pretēji Komisijas apgalvotajam – pieteikuma par iestāšanos lietā apmierināšana nekādā ziņā nevar paplašināt Vispārējā tiesā izskatāmās prasības priekšmetu.
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta ceturto daļu lietas dalībnieks, kuram ir atļauts iestāties Vispārējās tiesas izskatīšanai nodotā lietā, nedrīkst grozīt strīda priekšmetu, kas ir identificēts galveno lietas dalībnieku prasījumos un pamatos. No tā izriet, ka ir pieņemami tikai tie personas, kas iestājusies lietā, argumenti, kuri iekļaujas šo prasījumu un pamatu noteiktajā kontekstā (skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 10. novembris, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija,
C‑449/14 P
,
EU:C:2016:848
,
114.
punkts, kā arī 2017. gada 25. oktobris, Komisija/Padome (CMR‑15),
C‑687/15
,
EU:C:2017:803
,
23.
punkts). Personai, kas iestājusies lietā, nav tiesību izvirzīt jaunus, no prasītāja izvirzītajiem pamatiem atšķirīgus pamatus (spriedums, 2016. gada 10. novembris, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija,
C‑449/14 P
,
EU:C:2016:848
,
121.
punkts).
Turpinājumā saistībā ar Komisijas apgalvojumu, ka pieteikuma par iestāšanos lietā apmierināšana varētu ietekmēt tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāuzsver, ka Savienības tiesībās, it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, lasot to tās 18. pantā un 19. panta 2. punktā paredzēto garantiju gaismā, nav paredzēta divu instanču tiesu sistēma. Nozīme būtībā ir tikai tam, ka pastāv iespēja vērsties tiesā. Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips tādējādi piešķir personai tiesības piekļūt tiesai, nevis vairākām tiesu instancēm (skat. it īpaši spriedumus, 2011. gada 28. jūlijs, Samba Diouf,
C‑69/10
,
EU:C:2011:524
,
69.
punkts; 2013. gada 30. maijs, F,
C‑168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
,
44.
punkts, un 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
57.
punkts).
Šajā lietā nav apstrīdēts, ka Komisija varēja Vispārējā tiesā norādīt savus apsvērumus par pieteikuma par iestāšanos lietā pieņemamību, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrajā daļā paredzētās prasības.
Turklāt ir jānorāda – ja Vispārējā tiesa būtu apmierinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējas celto prasību par tiesību akta atcelšanu, Komisijai būtu tiesības apelācijas tiesvedībā apstrīdēt argumentus, ko persona, kas iestājusies lietā, izvirzījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu atbalstam un ko Vispārējā tiesa attiecīgā gadījumā būtu atzinusi par pamatotiem.
Visbeidzot, ir tiesa, ka personai, kurai atļauts iestāties lietā Vispārējā tiesā un kura nav dalībvalsts vai Eiropas Savienības iestāde, atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otrajai daļai ir piešķirts “lietas dalībnieka” statuss, lai tā varētu iesniegt apelācijas sūdzību Tiesā, un minētā persona šajā ziņā var izvirzīt jebkādu pamatu, lai apstrīdētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. No šīs tiesību normas arī izriet, ka personai, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā, tā kā tā tādējādi tiek uzskatīta par “lietas dalībnieku” šajā tiesā, nevis par “personu, kas iestājusies lietā”, ir tiesības iesniegt atbildes rakstu atbilstoši Tiesas Reglamenta 172. pantam, ja otrs lietas dalībnieks ir iesniedzis apelācijas sūdzību (spriedums, 1999. gada 11. februāris, Antillean Rice Mills u.c./Komisija,
C‑390/95 P
,
EU:C:1999:66
,
20.
–
22.
punkts).
Tomēr, ir jānorāda, ka atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrajai daļai jebkura persona var iestāties apelācijas tiesvedībā, ja tā var pierādīt savu ieinteresētību attiecībā uz Tiesai iesniegtās lietas iznākumu. Turklāt saskaņā ar minēto statūtu 56. panta otro daļu persona, kas iestājusies lietā, var iesniegt apelācijas sūdzību tikai tad, ja tā var pierādīt, ka Vispārējās tiesas nolēmums to ir tieši skāris. Visbeidzot un katrā ziņā, kā izriet no šī sprieduma 53. punkta, jebkurš apelācijas tiesvedības dalībnieks var apstrīdēt pamatus un argumentus, ko ir izvirzījusi persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā un kas piedalās šajā tiesvedībā.
Tādējādi Komisijas iesniegtā pretapelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepieņemama.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzībā tās iesniedzēja, kuru atbalsta
Freistaat Sachsen
, ir izvirzījusi divus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu. Otrais pamats attiecas uz LESD 288. panta, Regulas Nr. 800/2008 3. panta un 13. panta 1. punkta, kā arī nediskriminācijas principa pārkāpumu.
Par pirmo pamatu
Pirmajā pamatā, kurš sastāv no četrām daļām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktā nospriežot, ka attiecīgais atbalsts nebija nepieciešams tikai tādēļ vien, ka tā apmērs, pretēji 2009. gada paziņojuma 33. punktam, pārsniedza starpību starp ieguldījuma atbalstāmajā reģionā un ieguldījuma citā reģionā neto izmaksām, nepārbaudot, vai šis atbalsts izraisītu konkurences izkropļojumu, ir pārkāpusi LESD 107. panta 3. punktu.
Par pirmā pamata pirmo, otro un trešo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir balstījusies uz prezumpciju, saskaņā ar kuru atbalsts, kas nav nepieciešams, lai kompensētu starpību starp ieguldījuma atbalstāmajā reģionā un ieguldījuma citā reģionā neto izmaksām, izraisa konkurences izkropļojumu.
Šāda prezumpcija tomēr esot pretrunā LESD 107. pantam, jo atbalsta izvērtējums atbilstoši šai tiesību normai paredzot konkurences izkropļojuma riska pārbaudi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, atbalsta ietekmes noteikšanu konkrētās lietas apstākļos saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, kā arī atbalsta negatīvās un pozitīvās ietekmes līdzsvarošanu. Komisijai tādējādi esot jādefinē konkrētais tirgus un jānosaka apelācijas sūdzības iesniedzējas pozīcija tajā.
Pirmā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums neatbilst Tiesas judikatūrai.
No Tiesas judikatūras, it īpaši 2009. gada 30. aprīļa sprieduma Komisija/Itālija un Wam (
C‑494/06 P
,
EU:C:2009:272
) 57. punkta, izrietot, ka Komisijai ir pienākums izvērtēt, vai atbalsts var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci, sniedzot savā lēmumā atbilstošas norādes par atbalsta paredzamo ietekmi.
Turklāt Tiesa 2016. gada 19. jūlija sprieduma Kotnik u.c. (
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
) 41. punktā esot nospriedusi, ka paziņojuma pieņemšana neatbrīvo Komisiju no pienākuma, piemērojot LESD 107. panta 3. punktu, izvērtēt konkrētos apstākļus.
Visbeidzot no 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) izrietot, ka, tā kā valsts atbalsta noteikumi ir daļa no LESD paredzētajiem konkurences noteikumiem, no saskaņotības viedokļa nebūtu pareizi atteikties no atbalsta ietekmes izvērtēšanas, piemērojot LESD 107. pantu, ja šāda pārbaude ir paredzēta LESD 101. un 102. panta piemērošanai.
Pirmā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nenospriezdama, ka Komisija LESD 108. panta 2. punktā paredzētās formālās izmeklēšanas procedūras ietvaros nav īstenojusi savas izmeklēšanas pilnvaras, lai novērstu neskaidrības saistībā ar konkrētā tirgus un apelācijas sūdzības iesniedzējas pozīcijas tajā noteikšanu, lai arī šie elementi paši par sevi vien būtu varējuši pamatot šīs procedūras uzsākšanu.
No 2009. gada paziņojuma izrietot, ka Komisijai ir jānosaka konkrētie tirgi un ka, tā kā iespējamas ievērojamas tirgus daļas tiek uzskatītas par norādi par konkurences izkropļojumu, to izvērtējumam ir jābūt detalizētākam, veicot padziļinātu izvērtējumu.
Lai arī Komisija šajā lietā esot pareizi noteikusi konkrēto tirgu un tirgus daļas, tā esot atzinusi, ka tirdzniecība nevarētu tikt ietekmēta tādā mērā, kas būtu pretrunā kopīgām interesēm LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, un tā neesot uzskatījusi par vajadzīgu samazināt atbalsta apmēru.
Komisija uzskata, ka pirmā pamata pirmās trīs daļas ir nepieņemamas, un būtībā apgalvo, ka tās ir uzskatāmas par jauniem pamatiem vai neatbilst Tiesas Reglamentā paredzētajām prasībām. Komisija katrā ziņā uzskata, ka šīs pirmā pamata daļas nav pamatotas.
–
Tiesas vērtējums
Saistībā ar pirmā pamata pirmo trīs daļu pieņemamību vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu apelācijā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros attiecas vienīgi uz tā juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatīja pirmā tiesa. Tādēļ lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi tas Tiesā, kuras kompetence apelācijas ietvaros ir ierobežota, varētu vērsties ar plašāku strīdu nekā iepriekš Vispārējā tiesā izskatītais (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija,
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
,
22.
punkts, kā arī 2017. gada 20. decembris, Comunidad Autónoma de Galicia un Retegal/Komisija,
C‑70/16 P
,
EU:C:2017:1002
,
88.
punkts).
Šajā lietā Komisija tomēr kļūdaini pārmet apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka tā pirmo reizi tikai šīs apelācijas sūdzības posmā ir atsaukusies uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, lai pamatotu pirmā pamata pirmās trīs daļas. Lai arī apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijā, ko tā ir norādījusi šīs pirmā pamata daļas atbalstam, ir atsaukusies uz šo tiesību normu, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ar šo argumentāciju nepārprotami pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi nevis minētās tiesību normas, bet gan LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā, pārbaudot atbalsta saderību, esot kļūdaini novērtējusi tā nepieciešamību.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tās sprieduma apstrīdētās daļas, kuru atcelšana tiek prasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma pamatojumam. Šajā ziņā minētā reglamenta 169. panta 2. punktā tiek prasīts, lai izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos tiktu precīzi norādīti apstrīdētie Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punkti (spriedums, 2016. gada 20. septembris, Mallis u.c./Komisija un ECB, no
C‑105/15 P līdz C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
33.
un
34.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā Komisija tāpat ir kļūdaini norādījusi, ka pirmā pamata pirmā un trešā daļa neatbilst šīm prasībām. No argumentācijas, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja norādījusi minētās pirmā pamata daļas pamatojumam, skaidri izriet, ka tā, tieši atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktu, pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, pirmām kārtam, nepārbaudot, vai atbalsts varētu izraisīt konkurences izkropļojumus konkrētajā tirgū, un, otrām kārtām, nenosakot konkrēto tirgu, kā arī pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas pozīciju tajā, ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecīgā atbalsta saderības izvērtēšanā.
Visbeidzot, treškārt, saistībā ar Komisijas apgalvojumu, ka pirmā pamata otrā daļa nav pieņemama, ciktāl tā ir balstīta uz LESD 107. panta 3. punkta pārkāpumu, ir jākonstatē, ka šīs iestādes apgalvojumi, atbilstoši kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja esot izvirzījusi “pēc būtības nepieņemamu pamatu”, neļauj izprast iemeslu, kādēļ minētā daļa būtu nepieņemama.
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmās trīs daļas ir pieņemamas.
Saistībā ar šīs pirmā pamata daļas pamatotību ir jāatgādina, ka, izvērtējot iebildumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi par attiecīgā reģionālā atbalsta lielam ieguldījumu projektam saderību, ievērojot LESD 107. panta 3. punktu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 83.–142. punktā, kuri nav šīs apelācijas sūdzības priekšmets, vispirms ir konstatējusi, ka attiecīgā atbalsta, kura apmērs ir 49 miljoni euro, stimulējošā ietekme un samērīgums saskaņā ar attiecīgi 2009. gada paziņojuma 21., 22. un 25. punktu, kā arī 33. punktu atbilst starpībai starp Minhenē (Vācija) veiktā ieguldījuma un Leipcigā veiktā ieguldījuma neto izmaksām, kas šajā gadījumā, kā izriet tostarp no minētā sprieduma 119. un 131. punkta, ir 17 miljoni euro.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 143.–150. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumus par to, ka Komisija nav izvērtējusi konkurences izkropļojuma esamību. Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 145. un 146. punktā ir nospriedusi, ka, tā kā attiecīgā atbalsta samērīgums saistībā ar tā daļu, kas pārsniedza 17 miljonus euro, nav pierādīts saskaņā ar 2009. gada paziņojuma 33. punktu, Komisija varēja prezumēt šī atbalsta negatīvo ietekmi, kas izpaustos kā iespējams konkurences izkropļojums. Minētā sprieduma 147.–149. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka šo vērtējumu apstiprina tostarp minētā paziņojuma 7. un 52. punkts, no kuriem, tās ieskatā, izriet, ka Komisijai ir jālīdzsvaro atbalsta, uz kuru ir attiecināms minētais paziņojums, pozitīvā un negatīvā ietekme tikai tad, ja tā ir konstatējusi, ka atbalsts ir bijis nepieciešams kā stimuls, lai piesaistītu ieguldījumus attiecīgajā reģionā. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka Komisijai šajā lietā nebija jāveic ekonomiskā analīze par reālo situāciju attiecīgajā tirgū.
Ar pirmā pamata pirmo trīs daļu pamatojumam izvirzītajiem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā vēlas apstrīdēt šo pēdējo iepriekš minēto vērtējumu, kritizējot Vispārējo tiesu par to, ka tā ir nospriedusi, ka attiecīgais atbalsts neatbilst samērīguma prasībai, kas paredzēta 2009. gada paziņojuma 33. punktā, tikai tādēļ vien, ka šī atbalsta apmērs pretrunā minētajā tiesību normā noteiktajam pārsniedza starpību starp atbalstāmajā reģionā un citā reģionā veiktā ieguldījuma neto izmaksām, šī atbalsta pozitīvās un negatīvās ietekmes līdzsvarošanas ietvaros nepierādot, ka atbalsts būtu izraisījis konkurences izkropļojumu konkrētajā tirgū.
Jākonstatē, ka ar šiem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi 2009. gada paziņojuma spēkā esamību, ievērojot LESD noteikumus, tostarp 107. panta 3. punktu. It īpaši ir jānorāda, ka šobrīd izskatāmajā apelācijas sūdzībā tās iesniedzēja nav apstrīdējusi Vispārējās tiesas lēmumu pārsūdzētā sprieduma 96. punktā noraidīt kā nepieņemamus argumentus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā bija izvirzījusi pirmajā instancē.
Šajā kontekstā, izvērtējot šobrīd izskatāmo pamatu, ir jāatgādina, ka atbalsta pasākumu saderības ar iekšējo tirgu izvērtēšana saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu ir ekskluzīvā Komisijas, kuras darbību kontrolē Savienības tiesas, kompetencē (spriedums, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Komisijai ir plaša novērtējuma brīvība, kuras īstenošanai ir jāveic sarežģīti ekonomiska un sociāla rakstura vērtējumi (spriedums, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Īstenojot šo novērtējuma brīvību, Komisija var pieņemt pamatnostādnes, lai noteiktu kritērijus, uz kuru pamata tā paredz izvērtēt dalībvalstu paredzēto atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu (spriedums, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
39.
punkts).
Pieņemot šādus rīcības noteikumus un to publicēšanas brīdī paziņojot, ka turpmāk šie noteikumi tiks piemēroti gadījumos, uz kuriem tie attiecas, Komisija pati ierobežo savas minētās novērtējuma brīvības izmantošanas iespējas un nevar atkāpties no šiem noteikumiem, – pretējā gadījumā tā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu (spriedums, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Protams, kā pamatoti ir norādījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, Komisija, pieņemot rīcības noteikumus, nevar atteikties no tās novērtējuma brīvības īstenošanas, kas tai ir paredzēta LESD 107. panta 3. punktā. Tādējādi 2009. gada paziņojuma pieņemšana neatbrīvo Komisiju no pienākuma izvērtēt konkrētos ārkārtējos apstākļus, kurus konkrētā gadījumā ir norādījusi dalībvalsts, lai lūgtu tieši piemērot LESD 107. panta 3. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā secinājumu 60. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, nedz apelācijas sūdzības iesniedzēja, nedz
Freistaat Sachsen
nav norādījušas, ka Vācijas Federatīvā Republika būtu atsaukusies uz ārkārtējiem apstākļiem, kas pamatotu tiešu LESD 107. panta 3. punkta piemērošanu šīs lietas apstākļiem.
Šajā apelācijas sūdzībā nav ticis apstrīdēts, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 83.–142. punktā ir pamatoti nospriedusi, ka attiecīgais atbalsts, kā tas izriet no šī sprieduma 75. punkta, neatbilst samērīguma prasībai, kas paredzēta 2009. gada paziņojuma 33. punktā, jo šī atbalsta summa pārsniedza starpību starp Minhenē veiktā ieguldījuma un Leipcigā veiktā ieguldījuma neto izmaksām, kas ir starpība, kura turklāt atbilst tā atbalsta summai, kurš ir atzīts par nepieciešamu kā stimuls, piemērojot minētā paziņojuma 21., 22. un 25. punktu. Kā pārsūdzētā sprieduma 118. un 145. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa, atbilstoši minētā sprieduma 29. punktam, “lai reģionālais atbalsts būtu samērīgs, tā apmēram un intensitātei ir jābūt ierobežotai līdz minimumam, kāds nepieciešams, lai atbalstāmajā reģionā tiktu veikts ieguldījums”.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 148. punktā atzīdama, ka Komisijai nebija jālīdzsvaro, no vienas puses, šī atbalsta pozitīvā ietekme, kas atbilstoši šī paziņojuma 11.–36. punktam izriet no atbalsta stimulējošās ietekmes un samērīguma izvērtēšanas, un, no otras puses, šī atbalsta negatīvā ietekme, kas atbilstoši minētā paziņojuma 37.–51. punktam savukārt nozīmē šī atbalsta ietekmes uz konkurenci konkrētajā tirgū izvērtēšanu, ir pareizi interpretējusi 2009. gada paziņojuma 52. punktu.
No 2009. gada paziņojuma 52. punkta formulējuma nenoliedzami izriet, ka, ja Komisija ir konstatējusi, ka atbalsts nav nepieciešams “kā stimuls”, lai piesaistītu ieguldījumus attiecīgajā reģionā, tai nav jālīdzsvaro reģionālā ieguldījumu atbalsta lielam ieguldījumu projektam pozitīvā un negatīvā ietekme.
Tomēr, kā jau izriet no šī sprieduma 85. punkta un kā pārsūdzētā sprieduma 108. un 128. punktā būtībā ir norādījusi pati Vispārējā tiesa, un to apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā apelācijas sūdzībā nav apstrīdējusi, nosacījums par atbalsta stimulējošo ietekmi šajā gadījumā pārklājas ar nosacījumu par atbalsta samērīgumu, jo tā attiecīgā atbalsta summa, kas tika uzskatīta par atbilstošu šim pēdējam minētajam nosacījumam, tieši atbilst stimulējošajai ietekmei nepieciešamajai summai.
Turklāt, kā secinājumu 51. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, atbalsts, kura apmērs pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai atbalstāmajā reģionā tiktu veikts ieguldījums, nevar tikt atzīts par saderīgu tikai tā iemesla dēļ vien, ka tam nav negatīvas ietekmes uz konkurenci.
Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesa konstatēja, ka attiecīgais atbalsts neatbilst samērīguma prasībai, kas paredzēta 2009. gada paziņojuma 33. punktā, tā pārsūdzētā sprieduma 146. punktā pamatoti varēja secināt, ka Komisija atbilstoši minētā paziņojuma 52. punktam, izvērtējot attiecīgā atbalsta saderību un ievērojot minētajā paziņojumā paredzētos nosacījumus, varēja prezumēt, ka tas izraisītu konkurences izkropļojumus konkrētajā tirgū.
No tā izriet, ka to pašu iemeslu dēļ Komisijai, izvērtējot attiecīgā atbalsta saderību atbilstoši šiem pašiem nosacījumiem, nebija arī pienākuma noteikt konkrēto tirgu. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 149. punktā nospriežot, ka Komisijai, veicot šo vērtējumu, nebija jānosaka apelācijas sūdzības iesniedzējas pozīcija šajā tirgū.
Tādējādi ir jāprecizē, ka – pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam – no iepriekš minētā nekādi neizriet, ka Komisija, kvalificējot kādu pasākumu par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, būtu atbrīvota no pienākuma konstatēt, ka tas atbilst visiem šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, tostarp, ka šis pasākums izkropļo vai draud izkropļot konkurenci (skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group,
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
53.
punkts).
Jāatgādina, ka, izvērtējot valsts pasākuma saderību atbilstoši LESD 107. panta 3. punktam, katrā ziņā ir nepieciešams, lai šis pasākums būtu “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
No tā izriet, ka Komisijai, lai varētu tikt konstatēta “valsts atbalsta” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē esamība, ir jāizvērtē, vai attiecīgais pasākums var izkropļot konkurenci, sniedzot savā lēmumā atbilstošas norādes par atbalsta paredzamo ietekmi (spriedums, 2009. gada 30. aprīlis, Komisija/Itālija un Wam,
C‑494/06 P
,
EU:C:2009:272
,
57.
punkts).
Tomēr, kā norādīts šī sprieduma 70. punktā, ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nedz šobrīd izskatāmā pamata, nedz tās apelācijas sūdzības otrā pamata pamatojumam nav izvirzījusi nevienu argumentu par LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu.
Līdz ar to pirmā pamata pirmās trīs daļas ir jānoraida kā nepamatotas.
Par pirmā pamata ceturto daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, atzīstot, ka atbalsts 17 miljonu euro apmērā bija pietiekams, lai tiktu pieņemts lēmums par ieguldījumu veikšanu, ir sagrozījusi faktus un pierādījumus. Apelācijas sūdzības iesniedzējas lēmumpieņemšanas procesā šāda apmēra atbalsts neesot ticis izsvērts, jo lēmums par vietas izvēli tika pieņemts, ņemot vērā atbalsta aptuveni 50 miljonu euro apmērā piešķiršanu.
Komisija apgalvo, ka pirmā pamata ceturtā daļa ir nepieņemama un katrā ziņā – nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, piemērojot LESD 256. pantu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu, apelācijas sūdzības iesniedzējam ir konkrēti jānorāda, kurus pierādījumus Vispārējā tiesa ir sagrozījusi, un jānorāda kļūdas vērtējumā, kas, tāprāt, varētu būt izraisījušas šo sagrozīšanu. Turklāt sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, lai nebūtu jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana (skat. tostarp spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no
C‑622/16 P līdz C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
,
86.
punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai kritizē Vispārējo tiesu par faktu un pierādījumu sagrozīšanu daļā, kurā tā ir atzinusi, ka atbalsts 17 miljonu euro apmērā bija pietiekams, lai stimulētu to veikt attiecīgo ieguldījumu, pretēji šī sprieduma 71. punktā atgādinātajām prasībām nenorādot tos pārsūdzētā sprieduma punktus, kuri tiek pārsūdzēti, nedz arī izklāstot iemeslus, kādēļ Vispārējā tiesa šajā ziņā būtu izdarījusi secinājumus, kas acīmredzami ir pretrunā lietas materiāliem, vai būtu piešķīrusi tiem tādu nozīmi, kādas tiem acīmredzami nav.
No tā izriet, ka, šķietami pārmetot Vispārējai tiesai [faktu un pierādījumu] sagrozīšanu, apelācijas sūdzības iesniedzēja patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa atkārtoti izvērtētu faktus un pierādījumu elementus, aizstājot ar šo vērtējumu Vispārējās tiesas veikto vērtējumu, taču tas neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedības ietvaros.
Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrajā pamatā, kurš sastāv no divām daļām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 165.–181. punktā nospriežot, ka Komisija ir pamatoti ierobežojusi attiecīgo atbalstu ar summu, kas ir mazāka par Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas.
Otrā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi LESD 288. panta, kā arī minētās regulas 3. panta un 13. panta 1. punkta pārkāpumu.
Runājot, pirmkārt, par LESD 288. panta pārkāpumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā ir ļāvusi Komisijai, pieņemot apstrīdēto lēmumu, atkāpties no Regulas Nr. 800/2008, jo attiecīgā atbalsta saderības atzīšana, kas izriet no šīs regulas 13. panta 1. punkta, esot samazināta līdz vienkāršai prezumpcijai.
Tā norāda, ka, lai arī Komisijai ir kompetence atzīt paziņotu atbalstu par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, ja šī atbalsta apmērs pārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, tiesību normu hierarhijas ievērošana turpretī liedzot šai iestādei atzīt par nesaderīgu to šāda atbalsta daļu, kura nepārsniedz minēto robežvērtību. Šajā ziņā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka, pieņemot šo regulu, Komisija ir nodevusi dalībvalstīm kompetenci izvērtēt tā atbalsta saderību, kura apmērs nepārsniedz minēto robežvērtību.
Regula Nr. 800/2008 esot balstīta uz visaptverošu reģionālā atbalsta pozitīvās un negatīvās ietekmes, tostarp iespējamo konkurences izkropļojumu, ko šis atbalsts varētu radīt, izvērtējumu. Šis visaptverošais vērtējums minētās regulas 6. panta 2. punktā izpaužoties kā tādas robežvērtības noteikšana, sasniedzot kuru, reģionālās attīstības un kohēzijas mērķis atsverot šos iespējamos konkurences izkropļojumus. Tādējādi minētajā regulā esot izskaidrots, ka LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā noteiktā reģionālā atbalsta pozitīvās un negatīvās ietekmes līdzsvarošanai ir saistošs raksturs.
No tā izrietot, ka ar Regulu Nr. 800/2008 atbalsttiesīgajiem uzņēmumiem ir piešķirtas tiesības uz to, ka saskaņā ar šo regulu piešķirtais atbalsts tiks uzskatīts par saderīgu ar iekšējo tirgu. Līdz ar to ar šo regulu dalībvalstīm esot piešķirta iespēja vai nu paziņot par atbalstu, kura apmērs pārsniedz šajā regulā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, vai arī piešķirt atbalstu, kas nepārsniedz šādu robežvērtību, neveicot minēto paziņošanu. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā izmantotā Vispārējās tiesas pieeja nozīmētu, ka dalībvalsts, kura ir paziņojusi par atbalstu, kurš pārsniedz minēto robežvērtību, zaudētu iespēju saņemt Regulā Nr. 800/2008 paredzēto grupālo atbrīvojumu, jo šāds atbalsts būtu pakļauts Komisijas vērtējumam. Šāds rezultāts būtu pretrunā norādei, kas ietverta 2009. gada paziņojuma zemsvītras piezīmē attiecībā uz 56. punktu, saskaņā ar kuru atbalsts joprojām varētu tikt piešķirts, nepārsniedzot individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību.
Šo interpretāciju apstiprinot Regulas Nr. 659/1999 7. panta 2. un 3. punkts, kuros attiecīgajai dalībvalstij ir paredzēta iespēja oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā grozīt paziņoto pasākumu. Tādējādi dalībvalstij nevarot būt pienākums atteikties no tā paziņošanas, lai varētu saņemt atļauju piešķirt atbalstu, kas nepārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā noteikto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību. Šīs pēdējās minētās regulas 7. apsvērumā arī esot ņemta vērā savstarpējā atkarība starp individuālā atbalsta paziņošanas procedūru un grupālo atbrīvojumu, jo saskaņā ar minēto apsvērumu individuālā atbalsta paziņošanas procedūrā Komisijai atbalsts ir jāizvērtē, pamatojoties uz minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem.
Šis arguments esot apstiprināts arī judikatūrā par atbalsta shēmām, kas it īpaši izriet no 2002. gada 6. marta sprieduma Diputación Foral de Álava u.c./Komisija (
T‑127/99, T‑129/99 un T‑148/99
,
EU:T:2002:59
,
228.
un
229.
punkts), kurā Vispārējā tiesa atzina, ka individuālo atbalstu, kas nav pilnībā aptverts lēmumā, ar kuru tiek apstiprināta attiecīgā vispārējā atbalsta shēma, Komisija var pārbaudīt tikai tad, ja piešķirtā subsīdija pārsniedz minētajā lēmumā noteikto maksimālo apjomu.
Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 800/2008 3. panta un 13. panta 1. punkta pārkāpumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka no šīm tiesību normām izrietot, ka atbalsts, kura summa nepārsniedz individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību un kurš atbilst minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem, ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Šāds atbalsts tādējādi esot uzskatāms par “pastāvošu atbalstu” Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē, un tādēļ par to Komisijai neesot jāpaziņo saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu.
Otrā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts nediskriminācijas princips, jo tās konkurentiem saskaņā ar
IZG
esot tiesības lūgt piešķirt atbalstu, kas nepārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību.
Komisija uzskata, ka otrais pamats nav pieņemams, jo tas ir jauns pamats. Katrā ziņā šis pamats neesot pamatots.
Tiesas vērtējums
Otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārkāpjot LESD 288. pantu, nav ievērojusi dalībvalstu kompetenci, kā arī ir pārkāpusi Regulas Nr. 800/2008 3. pantu un 13. panta 1. punktu un nediskriminācijas principu, jo tā pārsūdzētā sprieduma 165.–181. punktā ir nospriedusi, ka Komisija varēja secināt, ka attiecīgais atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu saistībā ar to šī atbalsta summas daļu, kas nesasniedz minētās regulas 6. panta 2. punktā noteikto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību reģionālajam ieguldījumu atbalstam lieliem ieguldījumu projektiem.
Ar šo pamatu tādējādi tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas tiesību kļūdas attiecībā uz tās attiecīgā atbalsta daļas saderības izvērtējumu, kas pārsniedz attiecīgā atbalsta summu, kura ir atzīta par atbilstošu samērīguma prasībai, kas ir paredzēta 2009. gada paziņojuma 33. punktā, proti, summu 17 miljonu euro apmērā, kura nepārsniedz minēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, kas šajā gadījumā ir 22,5 miljoni euro, un par to pušu starpā nav strīda.
Saistībā ar otrā pamata pieņemamību, kā ir minējusi Komisija, ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savas Vispārējā tiesā celtās prasības pamatojumam nav nepārprotami atsaukusies uz LESD 288. panta, kā arī Regulas Nr. 800/2008 3. panta un 13. panta 1. punkta pārkāpumu.
No pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma top skaidrs, ka, vēršoties Vispārējā tiesā, apelācijas sūdzības iesniedzēja, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 162. un 163. punkta, ar trešo pakārtoti izvirzīto pamatu, kas attiecās uz “atbalsta apmēra ierobežošanu ar summu, kura ir mazāka par summu, kas ir atbrīvota no paziņošanas pienākuma”, apgalvoja, ka Komisija nav ņēmusi vērā “Regulu Nr. 800/2008”. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā apgalvoja, ka paziņošanas gadījumā atbalsts, ievērojot paziņošanas robežvērtību, kas rada paziņošanas pienākumu, kurš noteikts minētajā regulā, joprojām būtu jāuzskata par saderīgu un tādēļ dalībvalstij noteikti būtu jābūt iespējai piešķirt atbalstu līdz minētajai robežvērtībai.
Turklāt saskaņā ar minētā prasības pieteikuma skaidro formulējumu apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apgalvoja, ka, ierobežojot atbalsta summu līdz summai, kas ir mazāka par summu, kura rada paziņošanas pienākumu, proti, līdz summai 17 miljonu euro apmērā, Komisija esot ietekmējusi Vācijas Federatīvās Republikas pilnvaras, taču tas izraisot “nelikumīgu diskrimināciju [..] attiecībā uz citiem atbalsta saņēmējiem, kas [varētu] saņemt atbalstu 22,5 miljonu euro apmērā, uz ko attiecas atbrīvojums no paziņošanas pienākuma saskaņā ar
IZG
”.
Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka ar šo apelācijas sūdzību tās iesniedzēja, pretēji šā sprieduma 69. punktā atgādinātajai judikatūrai, būtu izvirzījusi jaunu pamatu.
No tā izriet, ka otrais pamats ir pieņemams.
Attiecībā uz minētā pamata pamatotību ir jānorāda, ka tas ir balstīts uz divkāršu pieņēmumu, saskaņā ar kuru, pieņemot Regulu Nr. 800/2008, Komisija, pirmkārt, esot nodevusi dalībvalstīm pilnvaras izvērtēt tāda valsts atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, kura summa nepārsniedz minētās regulas 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, un, otrkārt, saskaņā ar minētās regulas 3. pantu un 13. panta 1. punktu esot atzinusi šo atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu, ja tas atbilst visiem minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem, tādējādi atzīstot šādu atbalstu par atļautu “pastāvošu atbalstu” Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē.
No tā izrietot, ka tad, ja atbalsts pārsniedz šo individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, Komisijai, pārbaudot saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu veiktu individuālu paziņojumu, atbilstoši LESD 107. panta 3. punktam esot kompetence izvērtēt vienīgi tās šī atbalsta daļas saderību, kas pārsniedz minēto robežvērtību. Turpretī galīgajā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar šo tiesību normu, Komisija nevarot atzīt par nesaderīgu to šī atbalsta summas daļu, kas ir mazāka par minēto robežvērtību, jo šādā lēmumā, nepārkāpjot LESD 288. pantu, nedrīkst atkāpties no Regulas Nr. 800/2008 3. panta un 13. panta 1. punkta.
Tomēr ir jāsecina, ka divkāršais pieņēmums, uz kuru ir balstīta šī argumentācija, ir kļūdains, jo tajā nav ņemta vērā ne valsts atbalsta kontroles sistēma, kas ir izveidota ar LESD, ne Regulas Nr. 800/2008 darbības joma.
Saistībā ar pirmo no šiem pieņēmumiem, kas attiecas uz Komisijas un dalībvalstu attiecīgajām pilnvarām valsts atbalsta kontroles jomā, ir jāatgādina, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 165. punktā, ka saskaņā ar LESD izveidoto kontroles sistēmu dalībvalstīm ir pienākums, no vienas puses, paziņot Komisijai par jebkuru pasākumu, ar kuru tiek plānots ieviest vai grozīt atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un, no otras puses, neīstenot šādu pasākumu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, iekams minētā iestāde nav pieņēmusi galīgo lēmumu par minēto pasākumu (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šis attiecīgajai dalībvalstij piekrītošais pienākums paziņot Komisijai par jebkuru jaunu atbalstu ir precizēts Regulas Nr. 659/1999 2. pantā (spriedums, 2016. gada 21. jūlijs, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
,
32.
punkts).
Tomēr, kā pārsūdzētā sprieduma 167.–169. punktā arī ir norādījusi Vispārējā tiesa, Padomei saskaņā ar LESD 109. pantu ir atļauts pieņemt jebkādas attiecīgas regulas, kas vajadzīgas, lai piemērotu LESD 107. un 108. pantu, un, it īpaši, noteikt LESD 108. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumus, kā arī no šajā pēdējā minētajā tiesību normā paredzētās procedūras atbrīvojamā atbalsta kategorijas. Turklāt saskaņā ar LESD 108. panta 4. punktu Komisija var pieņemt regulas saistībā ar valsts atbalsta kategorijām, ko Padome atbilstoši LESD 109. pantam ir paredzējusi atbrīvot no LESD 108. panta 3. punktā paredzētās procedūras. Tieši saskaņā ar EK līguma 94. pantu (kļuvis par EKL 89. pantu, kas savukārt kļuvis par LESD 109. pantu) tika pieņemta Padomes Regula (EK) Nr. 994/98 (1998. gada 7. maijs) par to, kā piemērot [LESD 107. un 108. pantu] attiecībā uz dažu kategoriju valsts horizontālo atbalstu (
OV 1998, L 142, 1. lpp.
), saskaņā ar kuru vēlāk tika pieņemta Regula Nr. 800/2008 (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
57.
un
58.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, kā pārsūdzētā sprieduma 170. punktā ir atgādinājusi Vispārējā tiesa, ka, neraugoties uz pienākumu iepriekš paziņot par ikvienu pasākumu, ar kuru tiek plānots ieviest vai grozīt jaunu atbalstu – kas dalībvalstīm ir noteikts atbilstoši Līgumiem un kas ir viens no valsts atbalsta kontroles sistēmas pamatelementiem –, ja dalībvalsts veikts atbalsta pasākums atbilst attiecīgajiem Regulā Nr. 800/2008 paredzētajiem nosacījumiem, šī dalībvalsts var atsaukties uz iespēju tikt atbrīvotai no šīs regulas 3. pantā paredzētā paziņošanas pienākuma. Un otrādi – no šīs regulas 7. apsvēruma izriet, ka valsts atbalsts, uz kuru šī regula neattiecas, turpina būt pakļauts LESD 108. panta 3. punktā paredzētajam paziņošanas pienākumam (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka attiecīgais atbalsts pārsniedz atbilstošo individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, kas noteikta Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā, un ka šā iemesla dēļ vien uz šo atbalstu, kas neietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, nav attiecināms atbrīvojums no individuālā atbalsta paziņošanas pienākuma, kas tostarp paredzēts minētās regulas 3. pantā un 13. panta 1. punktā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen-Anhalt/Komisija,
C‑459/10 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:515
,
30.
punkts).
Līdz ar to attiecīgajai dalībvalstij šajā lietā bija pienākums individuāli paziņot Komisijai par šo atbalstu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, ko Vācijas Federatīvā Republika arī izdarīja un par ko nav strīda.
Tāpēc saskaņā ar minēto tiesību normu šis atbalsts nevarēja tikt īstenots, iekams Komisija nebija pieņēmusi galīgo lēmumu par atbalstu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 7. pantu.
Saistībā ar šāda atbalsta saderības ar iekšējo tirgu novērtējumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāds novērtējums, kā jau konstatēts šā sprieduma 79. punktā, ir ekskluzīvā Komisijas, kura darbojas Savienības tiesu kontrolē, kompetencē.
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Komisija, pieņemot Regulu Nr. 800/2008, nav nodevusi dalībvalstīm šo kompetenci saistībā ar atbalstu, uz kuru ir attiecināma minētā regula un kura apmērs nepārsniedz minētās regulas 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību.
No vienas puses, kā secinājumu 100. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, tā kā šī ekskluzīvā kompetence LESD 107. un 108. pantā Komisijai ir piešķirta saskaņā ar Savienības primārajām tiesībām, tā, pieņemot regulu, no šīs kompetences – pat saistībā ar konkrētu atbalsta kategoriju – nevar atkāpties.
No otras puses, ir jānorāda, ka Komisija ar Regulu Nr. 800/2008 būtībā ir tikai
ex ante
īstenojusi kompetenci, kas atbilstoši LESD 107. panta 3. punktam tai ir paredzēta attiecībā uz atbalstu, kurš atbilst šajā regulā paredzētajiem kritērijiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
65.
punkts).
Šajā nolūkā Regulā Nr. 800/2008, kā skaidri norādīts tās 2.–4. apsvērumā, ir izklāstīti vispārīgie saderības kritēriji, kas izstrādāti, pamatojoties uz Komisijas pieredzi LESD 107. un 108. panta piemērošanā. Ja minētie kritēriji ir izpildīti, attiecīgais atbalsts saskaņā ar cita starpā minētās regulas 3. pantu un 13. panta 1. punktu ir saderīgs ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 3. punkta izpratnē un ir atbrīvots no LESD 108. panta 3. punktā paredzētā paziņošanas pienākuma.
Tomēr, ja atbalsta pieteikums saskaņā ar Regulu Nr. 800/2008 ir iesniegts dalībvalsts kompetentajai iestādei, tikai šai valsts iestādei, ņemot vērā tai iesniegto informāciju, ir jāizvērtē, vai lūgtais atbalsts atbilst visiem minētajā regulā paredzētajiem atbilstošajiem nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
66.
un
93.
punkts).
Tomēr, kā Tiesa jau ir nospriedusi, tikai tad, ja dalībvalsts veikts atbalsta pasākums patiešām atbilst visiem Regulā Nr. 800/2008 paredzētajiem atbilstošajiem nosacījumiem, šī dalībvalsts ir atbrīvota no paziņošanas pienākuma. Un otrādi – ja atbalsts ir ticis piešķirts, piemērojot šo regulu, lai gan nosacījumi atbrīvojuma saņemšanai atbilstoši šai regulai nav izpildīti, – minētais atbalsts ir piešķirts, neizpildot paziņošanas pienākumu, un līdz ar to ir atzīstams par nelikumīgu (spriedums, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
99.
punkts).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru šādā situācijā gan valstu tiesām, gan dalībvalstu pārvaldes institūcijām ir jānodrošina, lai tiktu izdarīti visi no LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikuma pārkāpuma izrietošie secinājumi gan saistībā ar izpildes aktu spēkā esamību, gan saistībā ar tāda atbalsta atgūšanu, kas ir piešķirts, pārkāpjot šo tiesību normu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
89.
–
92.
,
100.
un
130.
punkts).
Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punktu Komisijai pēc savas iniciatīvas vai saistībā ar kādas ieinteresētās personas iesniegtu sūdzību, ņemot vērā LESD 107. un 108. pantu, ir jāizvērtē šāds atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot Regulu Nr. 800/2008 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
114.
punkts).
Faktiski, lai arī Komisijai efektīvas konkurences noteikumu valsts atbalsta jomā uzraudzības nodrošināšanai un administratīvās pārvaldības vienkāršošanai ir tiesības pieņemt grupu atbrīvojuma regulas, šādas regulas nekādi nedrīkst vājināt Komisijas kontroli šajā jomā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 21. jūlijs, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
,
38.
punkts, un 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
60.
punkts).
No tā izriet, ka, pieņemot Regulu Nr. 800/2008, Komisija nav piešķīrusi valsts iestādēm pilnvaras pieņemt galīgo lēmumu attiecībā uz atbrīvojuma no paziņošanas pienākuma piemērojamību un tādēļ attiecībā uz minētajā regulā paredzēto nosacījumu, kam ir pakļauts šāds atbrīvojums, novērtējumu. Minētās iestādes šajā ziņā ir pielīdzināmas potenciālajiem atbalsta saņēmējiem, un tām ir jānodrošina to lēmumu atbilstība minētajai regulai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
101.
un
102.
punkts).
Līdz ar to, ja valsts iestāde piešķir atbalstu, kļūdaini piemērojot Regulu Nr. 800/2008, tiek pārkāpti gan šīs regulas, gan LESD 108. panta 3. punkta noteikumi (spriedums, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
103.
punkts).
Tādēļ Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 177. punktā nospriežot, ka uz atbalstu, kas dalībvalsts ieskatā atbilst Regulā Nr. 800/2008 paredzētajiem nosacījumiem, labākajā gadījumā ir attiecināms pieņēmums par saderību ar iekšējo tirgu, nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Saskaņā ar šā sprieduma 139. un 140. punktā minēto judikatūru šāda atbalsta atbilstība šiem nosacījumiem var tikt apstrīdēta gan valsts tiesā vai valsts iestādē, gan Komisijā.
Šajā ziņā ir arī jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir izslēgts, ka valsts iestāde tāda atbalsta saņēmējam, kurš ir ticis piešķirts, kļūdaini piemērojot Regulu Nr. 800/2008, varētu radīt tiesisko paļāvību par šī atbalsta tiesiskumu. Tā kā valsts atbalsta kontrole, ko Komisija veic saskaņā ar LESD 108. pantu, ir obligāta, uzņēmumiem, kas saņem atbalstu, tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību principā var rasties tikai tad, ja tas ir ticis piešķirts, ievērojot minētajā pantā paredzēto procedūru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
98.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka Regula Nr. 800/2008 neietekmē Komisijas ekskluzīvo kompetenci saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, piemērojot minēto regulu, izvērtēt piešķirta atbalsta saderību. Tādējādi Komisijai vienīgajai ir tiesības atzīt šādu atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu saskaņā ar minēto tiesību normu – neatkarīgi no tā, vai šī atbalsta summa pārsniedz vai nepārsniedz minētās regulas 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību.
Attiecībā uz otro no šā sprieduma 122. punktā minētajiem pieņēmumiem –, kas attiecas uz Regulas Nr. 800/2008 piemērojamību un saskaņā ar kuru Komisija, pieņemot minēto regulu, esot atzinusi, ka valsts atbalsts, kura summa nepārsniedz minētās regulas 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tas atbilst visiem šajā regulā paredzētajiem nosacījumiem, un šāds atbalsts ir atļauts kā “pastāvošs atbalsts” Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē, – ir jāpatur prātā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 800/2008 3. pantu un 13. panta 1. punktu atbalsts, kas atbilst minētās regulas nosacījumiem, protams, “ir saderīgs” ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 3. punkta izpratnē.
Tomēr – pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam – no tā neizriet, ka šāds atbalsts ir uzskatāms par “atļautu”“pastāvošu atbalstu” Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta ii) apakšpunkta izpratnē. Būtībā saskaņā ar šo tiesību normu, lai atbalsta shēmu vai individuālu atbalstu varētu atzīt par tādu, minētajai shēmai vai atbalstam ir jābūt tādam, ko atļāvusi “Komisija vai Padome”.
Taču atbalsts, ko saskaņā ar Regulu Nr. 800/2008 ir piešķīrusi dalībvalsts, nevar tikt uzskatīts par Komisijas atļautu atbalstu. Kā izriet no šī sprieduma 137.–142. punkta, kompetentajām valsts iestādēm ir jāpārbauda, vai saskaņā ar minēto regulu piešķirtais atbalsts konkrētajā gadījumā atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem, tomēr tām pašām nav pilnvaru pieņemt galīgo lēmumu par šī atbalsta saderības ar iekšējo tirgu novērtējumu.
Turklāt arī Regulā Nr. 800/2008, ņemot vērā tās būtību, nav ietverts šāds konkrēts noteiktas atbalsta shēmas vai individuāla atbalsta saderības novērtējums, ievērojot tajā paredzētos nosacījumus, un, kā norādīts šī sprieduma 136. punktā, šajā regulā, pamatojoties uz Komisijas pieredzi LESD 107. un 108. panta piemērošanā, ir tikai noteikti vispārīgie saderības kritēriji saistībā ar noteiktām atbalsta kategorijām.
Attiecīgi, ja dalībvalsts uzskata, ka atbalsts atbilst Regulā Nr. 800/2008 paredzētajiem nosacījumiem, šis atbalsts tikai šā iemesla dēļ vien nevar tikt uzskatīts par tādu, kuru Komisija ir atļāvusi kā atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
,
50.
punkts).
Par šādu atļauju var tikt uzskatīts tikai lēmums, ko Komisija pieņēmusi saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, kā, piemēram, it īpaši lēmums, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 7. panta 3. punktu, un kurā ir veikts konkrēts minētā atbalsta novērtējums.
No tā izriet, kā Vispārējā tiesa būtībā pamatoti ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 176., 179. un 180. punktā, ka atbalsts, ko dalībvalsts ir piešķīrusi saskaņā ar Regulu Nr. 800/2008, nevar tikt uzskatīts par pastāvošu atbalstu, ko ir atļāvusi Komisija, tikai tādēļ vien, ka tas atbilst visiem minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem.
Tādējādi
a fortiori
tikai tas vien, ka atbalsta summa iekļaujas Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzētajā individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtībā, nevar radīt tiesības uz atbalstu minētās summas apmērā, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja.
Pirmkārt, papildus tam, ka šāds atbalsts, ņemot vērā Regulas Nr. 800/2008 piemērojamību, nekādā gadījumā nevar tikt uzskatīts par pastāvošu atbalstu, ko ir atļāvusi Komisija, nosacījumam, ka atbalsta apmērs nedrīkst pārsniegt minēto robežvērtību, tā kā tas ir viens no nosacījumiem, kas ir jāievēro, lai atbalsts būtu atbrīvots no paziņošanas pienākuma un būtu saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar minētās regulas 3. pantu un 13. panta 1. punktu, ir tīri procesuāls raksturs tādā nozīmē, ka atbalsta summa, kas atbilst minētajai robežvērtībai, nekādi neatspoguļo Komisijas saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu veiktu novērtējumu par atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un, it īpaši, par šāda atbalsta nepieciešamību.
Individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtība, kas paredzēta Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā, faktiski ir rezultāts, kas tiek iegūts pēc aritmētiska aprēķina, kura pamatā ir atbalsta maksimālā summa, kas varētu tikt saņemta par ieguldījumu ar attiecināmām izmaksām 100 miljonu euro apmērā, piemērojot atbalsta standarta robežvērtību, kura ir spēkā attiecībā uz lielajiem uzņēmumiem apstiprinātajā reģionālā atbalsta kartē datumā, kad atbalsts ir piešķirams, kas šajā gadījumā saskaņā ar valsts reģionālā atbalsta pamatnostādnēm 2007.–2013. gadam saistībā ar Leipcigas reģionu ir pielīdzināma atbalsta maksimālajai robežai 30 % apmērā (skat. Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes 2007.–2013. gadam – Valsts reģionālā atbalsta karte: Vācija (
OV 2006, C 295, 6. lpp.
)).
Otrkārt, lai reģionālais ieguldījumu atbalsts būtu saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar Regulas Nr. 800/2008 3. pantu un 13. panta 1. punktu, tam ir jāatbilst visiem minētajā regulā paredzētajiem būtiskajiem nosacījumiem, it īpaši nosacījumam par atbalsta stimulējošo ietekmi, kas paredzēts tās 8. panta 3. punkta e) apakšpunktā, kurā ir noteikts, ka atbalsts lieliem uzņēmumiem, uz ko attiecas šī regula, ir uzskatāms par atbalstu ar šādu stimulējošu ietekmi, ja dalībvalsts pirms attiecīgā individuālā atbalsta piešķiršanas ir pārbaudījusi, ka no saņēmēja sagatavotās dokumentācijas izriet, ka projekts attiecīgajā atbalstāmajā reģionā netiktu īstenots, ja atbalsts netiktu piešķirts.
No tā izriet, ka atbalsts, kura apmērs nepārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā noteikto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, ne tikai nevar tikt pielīdzināts pastāvošam atbalstam, ko atļāvusi Komisija, bet tas arī var tikt uzskatīts par saderīgu ar iekšējo tirgu saskaņā ar minētās regulas 3. pantu un 13. panta 1. punktu tikai tad, ja šis atbalsts turklāt atbilst visiem būtiskajiem nosacījumiem, kas paredzēti šajā regulā, it īpaši prasībai, ka atbalsta apmērs atbilst nosacījumam par atbalsta stimulējošo ietekmi atbilstīgi minētās regulas 8. panta 3. punkta e) apakšpunktam.
Līdz ar to atbalsts, kura apmērs pārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā noteikto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību un kurš, kā jau norādīts šī sprieduma 129. punktā, neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, un tāpēc par to ir jāpaziņo Komisijai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, nevar tikt uzskatīts par atbalstu, kas ir atļauts atbilstoši minētajai regulai attiecībā uz tās šī atbalsta summas daļu, kas nepārsniedz minēto robežvērtību, it īpaši, ja nav ticis konstatēts, ka šī atbalsta daļa atbilst visiem minētajā regulā paredzētajiem būtiskajiem nosacījumiem, it īpaši nosacījumam par atbalsta stimulējošo ietekmi.
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 173., 176. un 181. punktā nospriežot, ka atbalsts, kura apmērs pārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, attiecībā uz visu tā summu, tostarp daļu, kas nepārsniedz minēto robežvērtību, veicot individuālu pārbaudi saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, ir jāvērtē kā “jauns atbalsts” Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē, nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Šajos apstākļos attiecīgā atbalsta saderība ar iekšējo tirgu attiecībā uz visu tā summu, ņemot vērā individuālo paziņojumu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, bija jāvērtē, kā norādīts arī Regulas Nr. 800/2008 7. apsvērumā, pamatojoties ne tikai uz šajā regulā paredzētajiem būtiskajiem nosacījumiem, bet arī Komisijas pieņemtajās vadlīnijās un īpašajās nostādnēs minētajiem kritērijiem. Savukārt, kā jau izriet no šī sprieduma 155. un 156. punkta, minētās regulas 6. panta 2. punktā paredzētajai individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtībai šajā ziņā nav nozīmes (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen-Anhalt/Komisija,
C‑459/10 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:515
,
30.
un
31.
punkts).
Līdz ar to Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 173. punktā nospriežot, ka attiecīgā atbalsta saderība saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu ir jāvērtē, it īpaši ņemot vērā 2009. gada paziņojumā noteiktās prasības, nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Kā jau norādīts, izskatot pirmo pamatu, nav ticis apstrīdēts, ka Vispārējā tiesa, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 119. un 131. punktā, pamatoti ir atzinusi, ka attiecīgais atbalsts, lai tas atbilstu atbalsta stimulējošās ietekmes un samērīguma prasībām, kā paredzēts minētā paziņojuma attiecīgi 21., 22. un 25. punktā, kā arī 33. punktā, nedrīkst pārsniegt 17 miljonus euro.
Protams, ir tiesa, kā tiesas sēdē ir norādījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka Regulā Nr. 800/2008 noteiktie būtiskie kritēriji, kā izriet no šī sprieduma 161. punktā atgādinātās judikatūras, arī ir jāņem vērā, izvērtējot atbalsta saderību individuālās paziņošanas saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu ietvaros. Ja dalībvalsts paziņo Komisijai par atbalstu, kas atbilst Regulā Nr. 800/2008 paredzētajiem nosacījumiem, tai principā šis atbalsts ir jāapstiprina (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
43.
punkts).
Tomēr – pretēji tam, ko ierosina apelācijas sūdzības iesniedzēja, – atbalsta saderības ar iekšējo tirgu novērtējums nevar atšķirties atkarībā no tā, vai šis novērtējums ir veikts, ņemot vērā Regulā Nr. 800/2008 vai 2009. gada paziņojumā izklāstītos nosacījumus, jo pretējā gadījumā tiktu pārkāpts LESD 107. panta 3. punkts, kas ir gan minētās regulas, gan minētā paziņojuma juridiskais pamats. It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzēja kļūdās, apgalvojot, ka tai saskaņā ar minēto regulu ir tiesības saņemt lielāku atbalsta summu par to, ko Komisija saistībā ar individuāla atbalsta paziņojumu ir atļāvusi strīdīgajā lēmumā.
No Tiesas judikatūras attiecībā uz LESD 107. panta 3. punktu izriet, ka, lai reģionālais ieguldījumu atbalsts būtu saderīgs ar iekšējo tirgu, tam ir jābūt nepieciešamam, lai īstenotu minēto ieguldījumu un tādējādi sasniegtu minētajā tiesību normā noteiktos mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen-Anhalt/Komisija,
C‑459/10 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:515
,
33.
punkts; 2013. gada 13. jūnijs, HGA u.c./Komisija, no
C‑630/11 P līdz C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
104.
un
105.
punkts, un 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
49.
punkts).
Tādējādi saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu prasības attiecībā uz atbalsta stimulējošo ietekmi un samērīgumu, kas noteiktas 2009. gada paziņojuma 21., 22., 25. un 33. punktā, būtībā atbilst nosacījumam par atbalsta stimulējošo ietekmi, kas noteikts Regulas Nr. 800/2008 8. panta 3. punkta e) apakšpunktā, saskaņā ar kuru šajā regulā paredzētā atbrīvojuma piemērošana reģionālajam atbalstam, kas minēts šīs regulas 13. panta 1. punktā un piešķirts lieliem uzņēmumiem, ir pakļauta, kā jau norādīts šā sprieduma 157. punktā, nosacījumam, ka tiek pierādīts, ka projekts attiecīgajā atbalstāmajā reģionā netiktu īstenots, ja šāds atbalsts netiktu piešķirts.
Kā tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas jautājumu, ir norādījusi Komisija, no tā izriet, ka saistībā ar individuāla atbalsta paziņojumu, kas izskatīts, ņemot vērā 2009. gada paziņojumā izklāstītos nosacījumus, nepieciešamā atbalsta apmērs, ko, kā šajā gadījumā, Komisija ir uzskatījusi par saderīgu, būtu identisks apmēram, kas tiek uzskatīts par atbilstošu Regulā Nr. 800/2008 paredzētajiem noteikumiem.
Katrā ziņā šajā lietā ir jākonstatē, ka, lai arī Vispārējā tiesa atbalsta stimulējošo ietekmi un samērīgumu galvenokārt izvērtēja, ievērojot 2009. gada paziņojumā noteiktās prasības, ņemot vērā to lielāko detalizētības pakāpi, tā saistībā ar tās šajā ziņā veikto novērtējumu, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 80. punkta, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt savā apelācijas sūdzībā nav apstrīdējusi, ir arī tieši atsaukusies uz Regulas Nr. 800/2008 8. panta 3. punkta e) apakšpunktu, kas attiecas uz atbalsta stimulējošo ietekmi.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā tiesas sēdē apgalvoja, ka šīs tiesību normas piemērošana šajā gadījumā esot izslēgta atbilstoši minētā panta 4. punktam, jo attiecīgais atbalsts esot “fiskāls pasākums” minētā punkta izpratnē, ir pietiekami konstatēt, ka šis arguments, ar kuru pirmo reizi apelācijas tiesvedības stadijā tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 80. punkts, ir ne tikai nepieņemams saskaņā ar šā sprieduma 69. punktā atgādināto judikatūru, bet arī nepamatots, jo attiecīgais atbalsts acīmredzami nav fiskāls pasākums. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja nekādi nav apgalvojusi, nedz, vēl jo vairāk, pierādījusi, ka saskaņā ar Regulas Nr. 800/2008 8. panta 4. punkta a) apakšpunktu tai bija tiesības uz šo atbalstu saskaņā ar
IZG
, kompetentajām iestādēm nepastāvot pilnīgi nekādai novērtējuma brīvībai saistībā ar finansējamajiem ieguldījumiem.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kļūdaini apgalvo, ka attiecīgais atbalsts, ja tas būtu bijis ierobežots ar summu, kas nepārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību, varētu būt bijis atbrīvots no paziņošanas pienākuma saskaņā ar minētās regulas 3. pantu un 13. panta 1. punktu, lai gan šī summa pārsniedza ieguldījuma īstenošanai nepieciešamo.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā, tā 179. punktā konstatējot, ka Komisija ir pareizi uzskatījusi, ka attiecīgais atbalsts varētu tikt atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu tikai tad, ja tas nepārsniegtu summu, kas atbilst starpībai starp Minhenē un Leipcigā veikto ieguldījumu neto izmaksām, jo šī starpība bija summa, kas bija vajadzīga, lai veiktu ieguldījumus atbalstāmajā reģionā, nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Šos apsvērumus, kā Vispārējā tiesa ir pareizi nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 179. punktā, neatspēko 2009. gada paziņojuma zemsvītras piezīme attiecībā uz šī paziņojuma 56. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalsts “saglabā iespēju piešķirt tāda apjoma atbalstu, kas atbilst tam maksimāli pieļaujamam apmēram, kādu ieguldījums, kura attiecināmie izdevumi ir 100 miljoni [euro], var saņemt saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem”. Saskaņā ar šīs piezīmes formulējumu šī iespēja attiecas tikai uz atbalstu, kas piešķirts, “pamatojoties uz esošo reģionālā atbalsta shēmu”. Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 147.–153. punkta, konkrētā atbalsta gadījumā tas tā nav.
Turklāt un to pašu iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar atsaukties uz nediskriminācijas principa pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka tās konkurentiem būtu tiesības, par to nepaziņojot Komisijai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, saņemt atbalstu par summu, kas nepārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā paredzēto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību. Šis arguments atkal ir balstīts uz nepareizu pieņēmumu, ka šāda apmēra atbalsts ir uzskatāms par pastāvošu atbalstu, ko ir atļāvusi Komisija. Turklāt tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka šāds atbalsts noteikti atbilst visiem pārējiem būtiskajiem nosacījumiem, kas paredzēti minētajā regulā, tostarp nosacījumam par atbalsta stimulējošo ietekmi.
No tā arī izriet, ka pret apelācijas sūdzības iesniedzēju – pretēji tās apgalvotajam – nav arī bijusi nelabvēlīgāka attieksme tāpēc, ka attiecīgā dalībvalsts ir izdarījusi izvēli paziņot Komisijai par attiecīgo atbalstu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu.
Gluži pretēji, tā kā minētā atbalsta daļa tika uzskatīta par atbilstošu atbalsta stimulējošās ietekmes un samērīguma prasībām, kas paredzētas 2009. gada paziņojumā, ko Komisija bija apstiprinājusi strīdīgajā lēmumā, šis atbalsts šīs daļas apmērā tagad ir uzskatāms par pastāvošu atbalstu, savukārt bez šāda paziņojuma, ja valsts iestāde nebūtu pareizi piemērojusi Regulu Nr. 800/2008, šāds atbalsts tiktu kvalificēts kā jauns atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, un tādējādi tiktu atzīts par nelikumīgu atbalstu, un tam līdz ar to būtu šī sprieduma 139. un 140. punktā atgādinātās sekas.
No iepriekš minētā izriet, ka abas otrā pamata daļas ir jānoraida kā nepamatotas.
Tādējādi apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai pēdējai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību.
Saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 4. punktu
Freistaat Sachsen
sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pamata apelācijas sūdzību pati.
Runājot par pretapelācijas sūdzību, tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja un
Freistaat Sachsen
ir prasījušas piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jāpiespriež tai segt savus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas un
Freistaat Sachsen
tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretapelācijas sūdzību.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas un pretapelācijas sūdzības noraidīt.

2)
Bayerische Motoren Werke AG
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies saistībā ar apelācijas sūdzību.

3)
Freissaat Sachsen
sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas sūdzību pati.

4)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina
Bayerische Motoren Werke AG
un
Freistaat Sachsen
tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretapelācijas sūdzību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.