CELEX: 62019CJ0689
Apelācija
Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi
Direktīva 2002/21/EK, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140/EK
Elektronisko komunikāciju iekšējā tirgus konsolidācija
7. panta 3. un 7. punkts
Pasākuma projekts, ko par pieejamu padarījusi valsts regulatīvā iestāde
Piekļuves nodrošināšanas noteiktā vietā Nīderlandē vairumtirdzniecības tirgus
Kopīga būtiska ietekme tirgū
Eiropas Komisijas komentāri, kuri nosūtīti valsts regulatīvajai iestādei
Valsts regulatīvās iestādes pienākums tos ņemt vērā pēc iespējas pilnīgāk
Piemērošanas joma
LESD 263. pants
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
Apstrīdams tiesību akts
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants

Ar apelācijas sūdzību
VodafoneZiggo Group BV
(turpmāk tekstā – “
VodafoneZiggo
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 9. jūlija rīkojumu
VodafoneZiggo Group
/Komisija (T‑660/18, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”,
EU:T:2019:546
), ar kuru Vispārējā tiesa kā nepieņemamu ir noraidījusi
VodafoneZiggo
prasību atcelt lēmumu, kas esot ietverts Eiropas Komisijas 2018. gada 30. augusta vēstulē, kura adresēta
Autoriteit Consument en Markt
(Patērētāju tiesību aizsardzības un tirgus uzraudzības iestāde, Nīderlande; turpmāk tekstā – “
ACM
”) un kurā ir ietverti tās komentāri attiecībā uz divu pasākumu projektu par piekļuves nodrošināšanas noteiktā vietā Nīderlandē vairumtirdzniecības tirgu (lietas NL/2018/2099 un NL/2018/2100), ko tās rīcībā ir nodevusi
ACM
(C(2018) 5848
final
; turpmāk tekstā – “strīdīgais akts”).
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris) (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
; labojums –
OV 2013, L 241, 8. lpp.
) (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”), 15. apsvērums ir formulēts šādi:
“Ir būtiski, lai valsts regulatīvās iestādes apspriestos ar visām ieinteresētajām personām par piedāvātajiem lēmumiem un ņemtu vērā to viedokļus pirms galīgā lēmuma pieņemšanas. Lai nodrošinātu, ka lēmumiem valsts līmenī nav nelabvēlīg[as] ietekm[es] uz vienoto tirgu vai citiem [LESD] mērķiem, valsts regulatīvajām iestādēm būtu jāpaziņo arī Komisijai un citām valsts regulatīvajām iestādēm par dažiem lēmumprojektiem, lai tām būtu iespēja dot savas atsauksmes. [..] Gadījumi, kad piemēro 6. un 7. pantā minētās procedūras, ir noteikti šajā direktīvā [..]. Komisijai pēc apspriedes ar Komunikāciju komiteju būtu jāspēj pieprasīt valsts regulatīvajai iestādei atsaukt pasākumu projektu, ja tas attiecas uz attiecīgo tirgu noteikšanu vai uzņēmumu ar būtisku ietekmi tirgū izraudzīšanos vai neizraudzīšanos un ja šāds lēmums radītu šķērsli vienotam tirgum vai ja tas neatbilstu Kopienas tiesību aktiem [..].”
Direktīvas 2009/140, ar kuru tostarp tika grozīts Direktīvas 2002/21 sākotnējās redakcijas 6. un 7. pants, 19. apsvērumā ir paredzēts:
“Kopienas mehānisms, ar kura palīdzību Komisija var pieprasīt valsts pārvaldes [regulatīvajām] iestādēm atcelt plānotos pasākumus, kas saistīti ar tirgus noteikšanu un operatoru atzīšanu par tādiem, kam ir būtiska ietekme tirgū, ir lielā mērā palīdzējis panākt konsekventu pieeju to apstākļu noteikšanai, kādos var piemērot
ex ante
regulējumu un kādos operatoriem piemēro šādu regulējumu. Komisijas veiktā tirgus uzraudzība un jo īpaši pieredze ar Direktīvas [2002/21] 7. pantā paredzēto procedūru liecina, ka nekonsekvence, ar kādu valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes piemēro tiesiskās aizsardzības līdzekļus pat līdzīgos tirgus apstākļos, varētu kavēt elektronisko komunikāciju iekšējā tirgus izveidi. Tādēļ Komisija drīkst piedalīties, lai nodrošinātu augstāku konsekvences līmeni tiesisko aizsardzības līdzekļu piemērošanā, pieņemot ieteikumus par pasākumu projektiem, ko ierosinājušas valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes. Lai labāk izmantotu valsts pārvaldes [regulatīvo] iestāžu zināšanas par tirgus analīzi, Komisijai pirms lēmumu un/vai ieteikumu pieņemšanas būtu jāapspriežas ar [Eiropas Elektronisko sakaru [komunikāciju] regulatoru iestādi (
BEREC
)].”
Šīs pamatdirektīvas 2. panta g) punktā “valsts regulatīvā iestāde” (turpmāk tekstā – “VRI”) nozīmē “iestādi vai iestādes, kurām dalībvalsts uzlikusi jebkuru no reglamentējošiem uzdevumiem, ko nosaka šī direktīva [..]”.
Minētās pamatdirektīvas 4. panta “Pārsūdzības tiesības” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka valstī darbojas efektīvs mehānisms, lai jebkuram lietotājam vai uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus un ko ir ietekmējis [VRI] lēmums, būtu tiesības pārsūdzēt lēmumu pārsūdzības iestādē, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm. Šai iestādei, kas var būt tiesa, ir attiecīga lietpratība, lai tā varētu efektīvi pildīt savas funkcijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiek pienācīgi ņemti vērā lietas apstākļi un ka ir izveidots efektīvs pārsūdzības mehānisms.
Kamēr nav zināms pārsūdzības rezultāts, [VRI] lēmums paliek spēkā, ja vien saskaņā ar valsts tiesību aktiem netiek noteikti pagaidu pasākumi.
2.   Ja 1. punktā minētā pārsūdzības iestāde nav tiesu iestāde, tā vienmēr sniedz sava lēmuma rakstisku pamatojumu. Turklāt šādos gadījumos tās lēmums ir pakļauts tiesas vai tribunāla pārskatam saskaņā ar [LESD 267.] pantu.”
Šīs pašas pamatdirektīvas 5. pants attiecas uz informācijas sniegšanu. Tā 2. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka [VRI] pēc pamatota pieprasījuma nodrošina Komisiju ar informāciju, kas vajadzīga, lai tā varētu veikt savus uzdevumus saskaņā ar [LESD]. [..]
[..] dalībvalstis nodrošina to, ka vienai [VRI] iesniegto informāciju var padarīt pieejamu citai šādai iestādei tajā pašā vai citā dalībvalstī pēc pamatota pieprasījuma, lai nepieciešamības gadījumā ļautu abām iestādēm pildīt savus pienākumus saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem.”
Pamatdirektīvas 6. pantā ir runa par “apspriešanas un caurskatāmības mehānismu”. Saskaņā ar šī panta pirmo un otro daļu:
“Izņemot gadījumus, uz kuriem attiecas 7. panta 9. punkts, [..] dalībvalstis nodrošina to, ka [VRI] dod ieinteresētajām pusēm iespēju pieņemamā termiņā izteikt komentārus par pasākuma projektu, ja minētās iestādes plāno saskaņā ar šo direktīvu [..] veikt pasākumus vai arī plāno noteikt ierobežojumus [..], kam ir būtiska ietekme uz konkrēto tirgu.
[VRI] dara zināmas valstī piemērojamās apspriešanas procedūras.”
Pamatdirektīvas 7. pants “Elektronisko komunikāciju iekšējā tirgus konsolidācija” ir formulēts šādi:
“1.   Pildot uzdevumus saskaņā ar šo direktīvu [..], [VRI] maksimāli ņem vērā 8. pantā izklāstītos mērķus, ciktāl tie attiecas uz iekšējā tirgus darbību.
2.   [VRI], pārskatāmi sadarbojoties savā starpā un ar Komisiju un
BEREC
, veicina iekšējā tirgus attīstību, lai nodrošinātu šīs direktīvas [..] noteikumu konsekventu piemērošanu visās dalībvalstīs. [..]
3.   Izņemot gadījumus, kad saskaņā ar 7.b pantu pieņemtajos ieteikumos vai pamatnostādnēs ir paredzēts citādi, ja [VRI] pēc 6. pantā minētās apspriešanas beigām plāno veikt pasākumu:
a)
uz ko attiecas šīs direktīvas 15. vai 16. pants [..]; un
b)
kas ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm,
tā [..] pasākuma projektu vienlaikus dara pieejamu Komisijai,
BEREC
un [VRI] citās dalībvalstīs, pievienojot pasākuma pamatojumu, un informē par to Komisiju,
BEREC
un pārējās [VRI]. [VRI],
BEREC
un Komisija viena mēneša laikā var iesniegt komentārus attiecīgajai [VRI] [..]. Viena mēneša termiņu nevar pagarināt.
4.   Ja plānotā pasākuma, uz kuru attiecas 3. punkts, mērķis ir:
a)
noteikt konkrētu tirgu, kas nav viens no tirgiem, kuri norādīti ieteikumā saskaņā ar 15. panta 1. punktu; vai
b)
saskaņā ar 16. panta 3., 4. vai 5. punktu pieņemt lēmumu par to, vai uzņēmumu atzīt vai neatzīt par tādu, kam atsevišķi vai kopā ar citiem ir būtiska ietekme tirgū,
un šis pasākums ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm un ja Komisija ir norādījusi [VRI], ka tā uzskata, ka plānotais pasākums radītu šķērsli vienotajam tirgum vai ka tai ir radušās nopietnas šaubas par tā saderību ar Kopienas tiesību aktiem un jo īpaši 8. pantā minētajiem mērķiem, pasākuma projektu nepieņem vēl divus mēnešus. Šo termiņu nevar pagarināt. Komisija šādā gadījumā informē pārējās [VRI] par tās iebildumiem.
5.   Šā panta 4. punktā minētajā divu mēnešu termiņā Komisija var:
a)
pieņemt lēmumu, ar ko prasa, lai attiecīgā [VRI] atce[ļ] pasākuma projektu; un/vai
b)
pieņemt lēmumu atcelt atrunas attiecībā uz 4. punktā minēto pasākuma projektu.
Komisija pirms lēmuma pieņemšanas maksimāli ņem vērā
BEREC
atzinumu. Lēmumam pievieno sīki izstrādātu un objektīvu analīzi par to, kāpēc Komisija uzskata, ka pasākuma projektu nevajadzētu pieņemt, pievienojot konkrētus priekšlikumus par pasākuma projekta grozīšanu.
6.   Ja Komisija saskaņā ar 5. punktu ir pieņēmusi lēmumu, ar ko attiecīgajai [VRI] pieprasa atcelt pasākuma projektu, [VRI] sešos mēnešos pēc Komisijas lēmuma pieņemšanas dienas groza vai atceļ minēto pasākuma projektu. Ja pasākuma projektu groza, [VRI] saskaņā ar 6. pantā minētajām procedūrām organizē sabiedrisku apspriešanu un saskaņā ar 3. punkta noteikumiem atkārtoti paziņo Komisijai grozīto pasākuma projektu.
7.   Attiecīgā [VRI] maksimāli ņem vērā citu [VRI],
BEREC
un Komisijas komentārus, un, izņemot 4. punktā un 5. punkta a) apakšpunktā minētos gadījumus, tā var pieņemt grozīto pasākuma projektu un, ja tā pasākuma projektu pieņem, par to paziņo Komisijai.
8.   [VRI] paziņo Komisijai un
BEREC
visus pieņemtos galīgos pasākumus, uz ko attiecas 7. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts.
9.   Ja [VRI] uzskata, ka ir steidzama vajadzība rīkoties, lai nodrošinātu konkurenci un aizsargātu lietotāju intereses, tā [ārkārtas apstākļos], atkāpjoties no 3. un 4. punktā izklāstītās procedūras, var nekavējoties pieņemt samērīgus un provizoriskus pasākumus. Tā tūlīt paziņo Komisijai, citām [VRI] un
BEREC
minētos pasākumus, izklāstot to pilnīgu pamatojumu. Uz [VRI] lēmumu šādus pasākumus padarīt par pastāvīgiem vai pagarināt laikposmu, kādā tie ir piemērojami, attiecas 3. un 4. punkts.”
Minētās pamatdirektīvas 15. pantā ir noteikta procedūra tirgu norādīšanai un noteikšanai, savukārt tās 16. pants attiecas uz tirgus analīzes procedūru.
Šīs pašas pamatdirektīvas 19. panta “Saskaņošanas procedūras” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   [..] ja Komisija konstatē, ka atšķirīga to [VRI] regulatīvo uzdevumu īstenošana, kas konkrēti norādīti šajā direktīvā [..], var radīt šķērsli iekšējam tirgum, Komisija var, maksimāli ņemot vērā
BEREC
atzinumu, sniegt ieteikumu vai pieņemt lēmumu par šajā direktīvā [..] paredzēto noteikumu saskaņotu piemērošanu [..].
2.   [..]
Dalībvalstis nodrošina, lai [VRI], veicot savus uzdevumus, maksimāli ņemtu vērā tādus ieteikumus. Ja [VRI] pieņem lēmumu neievērot ieteikumu, tā informē Komisiju, pamatojot savu nostāju.”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsturi, kā tā izklāstīta pārsūdzētā rīkojuma 1. un 10.–18. punktā, var apkopot šādi.
VodafoneZiggo
ir saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibināta sabiedrība, kura darbojas elektronisko komunikāciju nozarē Nīderlandē un kura piedāvā fiksētā interneta, televīzijas un telefonijas nodrošināšanas pakalpojumus, izmantojot kabeļu tīklu.
2018. gada 27. februārī
ACM
, Nīderlandes VRI pamatdirektīvas 2. panta g) punkta izpratnē, atbilstoši tās 6. pantam publicēja pasākumu projektu sabiedriskās apspriešanas nolūkā. Šis projekts it īpaši attiecās uz piekļuves nodrošināšanas noteiktā vietā Nīderlandē vairumtirdzniecības tirgus analīzi. Tajā
ACM
uzskatīja, ka atsevišķiem operatoriem, tostarp
VodafoneZiggo
, šajā tirgū ir kopīga būtiska ietekme, un tā ierosināja šiem operatoriem noteikt īpašus reglamentējošus pienākumus atbilstoši pamatdirektīvas 16. pantam. Ieinteresētās personas tika aicinātas iesniegt apsvērumus par šo projektu līdz 2018. gada 10. aprīlim.
VodafoneZiggo
apsvērumus iesniedza noteiktajā termiņā.
2018. gada 31. jūlijā
ACM
pasākumu projektu darīja pieejamu Komisijai,
BEREC
un citu dalībvalstu VRI atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 3. punktam.
2018. gada 6. un 9. augustā Komisija, piemērojot pamatdirektīvas 5. panta 2. punktu, lūdza
ACM
sniegt papildu informāciju, kas to tai arī nosūtīja.
2018. gada 8. augustā
VodafoneZiggo
iesniedza Komisijai apsvērumus par pasākumu projektu.
2018. gada 30. augustā Komisija saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu nosūtīja
ACM
strīdīgo aktu, kurā bija ietverti tās komentāri par šo pasākumu projektu.
2018. gada 27. septembrī
ACM
pieņēma lēmumu, kurā atsevišķi operatori, tostarp
VodafoneZiggo
, ir identificēti kā tādi, kuriem ir kopīga būtiska ietekme piekļuves nodrošināšanas noteiktā vietā Nīderlandē vairumtirdzniecības tirgū, un darīja tiem saistošus īpašus reglamentējošus pienākumus. Šī lēmuma I pielikumā
ACM
paskaidro, kādā veidā tā ir ņēmusi vērā Komisijas komentārus.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 8. novembrī,
VodafoneZiggo
cēla prasību atcelt strīdīgo aktu.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 23. janvārī, Komisija atsaucās uz šīs prasības nepieņemamību, apgalvojot, pirmkārt, ka strīdīgais akts nav apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē, jo tas nerada saistošas tiesiskās sekas un labākajā gadījumā ir sagatavojošs akts, kurā nav noteikta šīs iestādes galīgā nostāja, un, otrkārt, ka
VodafoneZiggo
nav tiesību celt prasību LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, jo strīdīgais akts to neskar tieši.
Ar procesuālajiem dokumentiem, kurus Vispārējās tiesas kancelejā attiecīgi 2019. gada 1. un 27. februārī ir iesniegušas, pirmkārt, Nīderlandes Karaliste un, otrkārt,
T‑Mobile Netherlands Holding BV
,
T‑Mobile Netherlands BV
,
T‑Mobile Thuis BV
, kā arī
Tele2 Nederland BV
, tās lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Pārsūdzētajā rīkojumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka strīdīgais akts nerada saistošas tiesiskās sekas un tam ir sagatavojošs raksturs, tādējādi par to nevar celt prasību saskaņā ar LESD 263. pantu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms izvērtēja kontekstu, kādā šis akts tika pieņemts. Tā konstatēja, pirmkārt, ka prasība, saskaņā ar kuru attiecīgā VRI “maksimāli ņem vērā” Komisijas formulētos komentārus saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, nenozīmē, ka tam būtu saistošas tiesiskās sekas, otrkārt, ka minētais akts nav atļauja, kas
ACM
ļautu pieņemt pasākumu projektu un tādējādi radītu šādas sekas, un, treškārt, ka arī šim pašam tiesību aktam nav ietekmes uz
VodafoneZiggo
procesuālajām tiesībām. Pēc tam Vispārējā tiesa pārbaudīja strīdīgā akta saturu un konstatēja, ka ne tā formulējums, ne tajā izteikto komentāru priekšmets neļauj uzskatīt, ka Komisija, to pieņemot, būtu vēlējusies uzlikt saistošus tiesiskus pienākumus. Visbeidzot tā uzskatīja, ka šim aktam ir sagatavojošs raksturs un ka
VodafoneZiggo
argumenti par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nevar izslēgt LESD 263. pantā paredzētos pieņemamības nosacījumus.
Līdz ar to Vispārējā tiesa noraidīja
VodafoneZiggo
prasību kā nepieņemamu, vienlaikus secinot, ka nebija nedz jāpārbauda
VodafoneZiggo
tiesības celt prasību, nedz jālemj par pieteikumiem par iestāšanos lietā.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
Ar apelācijas sūdzību
VodafoneZiggo
lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
VodafoneZiggo
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam
VodafoneZiggo
izvirza trīs pamatus.
Par pirmo pamatu
Ar pirmo pamatu
VodafoneZiggo
apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka strīdīgais akts nerada saistošas tiesiskās sekas. Tā šo pamatu iedala piecās daļās.
Par pirmā pamata pirmo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata pirmo daļu
VodafoneZiggo
apgalvo, ka pamatdirektīvas 7. panta 7. punktā paredzētā prasība, ka VRI “maksimāli ņem vērā” Komisijas komentārus, uzliek tām saistošu tiesisku pienākumu – pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir secinājusi pārsūdzētā rīkojuma 54. punktā.
Pirmkārt, šī rīkojuma 41.–44. punktā Vispārējā tiesa esot nepareizi norādījusi 2016. gada 15. septembra sprieduma Koninklijke KPN u.c. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
) tvērumu, proti, tā 37. un 38. punktā faktiski esot noteikts, ka vārdi “maksimāli ņem vērā” principā nozīmē, ka VRI ir jāseko līdzi tam, kas ir maksimāli jāņem vērā. Turklāt veids, kādā VRI “maksimāli ņem vērā” Komisijas lēmumus, kas ir pieņemti saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, esot izklāstīts kļūdaini, jo šis pienākums attiecoties uz visiem izmantotajiem terminiem, kā arī uz aktu kopumā. Šajā lietā, dodot norādījumus
ACM
uzlabot tās analīzi, lai ievērotu funkcionālās līdzvērtības prasību, Komisija tai esot uzdevusi veikt konkrētu rīcību, tādējādi cenšoties ierobežot tās iespējas un līdz ar to piešķirt strīdīgajam aktam saistošu tiesisko iedarbību.
Otrkārt, no 2003. gada 11. septembra sprieduma Altair Chimica (
C‑207/01
,
EU:C:2003:451
) 41. punkta un 2018. gada 20. novembra sprieduma Komisija/Padome (AJT Antarktika) (
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
) 59. punkta izrietot, ka tiesiskās sekas var tikt atzītas arī pasākumam, pat ja tam nav mērķa radīt šādas sekas, un ka ar jebkāda veida tiesiskajām sekām pietiek, lai prasību atzītu par pieņemamu. Tātad pārsūdzētā rīkojuma 45.–50. punkts esot juridiski kļūdains.
Strīdīgais akts radot materiāli tiesiskas sekas, kas izpaužas tādējādi, ka VRI “maksimāli ņem vērā” Komisijas komentārus. Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 47. punktā esot apstiprinājusi, ka šādas sekas ir jānošķir no saistošām tiesiskajām sekām judikatūras par prasību atcelt tiesību aktu pieņemamību izpratnē, jo šī vārdkopa uzliek vienīgi pienākumu norādīt pamatojumu, un šī rīkojuma 50. punktā tā esot konstatējusi, ka šāds pienākums neietekmē
VodafoneZiggo
intereses. Šeit esot pretruna, jo pienākums norādīt pamatojumu rada tiesiskas sekas. Materiāli tiesisko seku pastāvēšanu apstiprinot arī tas, ka Komisija saskaņā ar pamatdirektīvas 19. pantu ir pieņēmusi ieteikumus – proti, Komisijas 2008. gada 15. oktobra Ieteikumu 2008/850/EK par paziņojumiem, termiņiem un konsultācijām, kas paredzēti Direktīvas 2002/21 7. pantā (
OV 2008, L 301, 23. lpp.
) –, kuros ir prasīts, lai VRI norādītu, kā tās saskaņā ar pamatdirektīvas 7. pantu maksimāli ir ņēmušas vērā Komisijas izteiktos komentārus.
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 52. punktā esot kļūdaini apgalvojusi, ka Eiropas Savienības likumdevējs ir skaidri noteicis tiesiskās sekas, kuras tas vēlas piešķirt saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu izteiktajiem komentāriem. Šajā tiesību normā neesot nevienas tiešas norādes uz tiesiskajām sekām, un, pieņemot, ka Vispārējā tiesa ir vēlējusies atsaukties uz šī panta 7. punktu, tās argumentācija esot riņķveida. Turklāt 2015. gada 16. aprīļa spriedumā Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej un Telefonia Dialog (
C‑3/14
,
EU:C:2015:232
), kā arī pamatdirektīvas 15. apsvērumā esot noteikts, ka VRI nevar neievērot Komisijas izteiktos komentārus, jo to mērķis ir nodrošināt Savienības mērķu sasniegšanu. Tātad šādi komentāri radot saistošas tiesiskās sekas.
Ceturtkārt, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā, valsts tiesas spriedumā, uz kuru atsaucas
VodafoneZiggo
, esot norādīts, ka nepieciešamības ņemt vērā Komisijas komentārus sekas ir tādas, ka tiek iepriekš noteikta rīcības brīvība, kura VRI piemistu, ja nebūtu šo komentāru. Tādējādi tajā esot noteiktas Komisijas tiesību akta, kas pieņemts saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, faktiskās sekas.
Komisija apgalvo, ka šī pirmā daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma 41.–44. punktu, ir jānorāda, ka 2016. gada 15. septembra spriedumā Koninklijke KPN u.c. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
) Tiesai būtībā tika uzdots jautājums par to, vai valsts tiesai, kura izskata strīdu par VRI noteiktā tarifu pienākuma tiesiskumu, ir iespējams atkāpties no Komisijas ieteikumiem LESD 288. panta izpratnē, kuros kā piemērots pasākums savienojuma pabeigšanas tirgus cenu reglamentēšanai tiek rekomendēts izmantot noteiktu izmaksu aprēķināšanas modeli.
Šajā ziņā Tiesa, šī sprieduma 37. punktā norādījusi, ka pamatdirektīvas 19. panta 2. punktā ir noteikta prasība, ka VRI, pildot savus uzdevumus, “maksimāli ņem vērā” Komisijas ieteikumus, minētā sprieduma 38. punktā no tā secināja, ka “tātad VRI, nosakot pienākumus [atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam], principā ir jāievēro [šajos] ieteikumos iekļautās norādes” un “tikai tad, ja konkrētas situācijas novērtējumā izrādās, ka minētajos ieteikumos rekomendētais [izmaksu aprēķina] modelis nav piemērots apstākļiem, tā var to nepiemērot, bet tai sava nostāja ir jāpamato”. Minētā sprieduma 34. punktā Tiesa faktiski atgādināja, ka saskaņā ar LESD 288. pantu ieteikumi principā “neuzliek saistības” un ka “turklāt pamatdirektīvas 19. panta 2. punkta otrajā daļā VRI ir skaidri atļauts atkāpties no Komisijas ieteikumiem, kas pieņemti uz pamatdirektīvas 19. panta 1. punkta pamata, ar nosacījumu, ka par to tiek informēta Komisija un tai tiek darīts zināms to nostājas pamatojums”. Šā paša sprieduma 35. punktā tā secināja, ka “VRI, pieņemot lēmumu, ar kuru tā nosaka tarifu saistības operatoriem [..], nav saistoši [attiecīgie] ieteikumi”.
Pirmām kārtām, kā var secināt no šī sprieduma iepriekšējā punkta, no 2016. gada 15. septembra sprieduma Koninklijke KPN u.c. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
) nekādi neizriet, kā to apgalvo
VodafoneZiggo
, ka Tiesa tajā būtu nospriedusi, ka prasība, ka VRI “maksimāli ņem vērā” Komisijas tiesību aktu, rada pienākumu VRI ievērot šī akta saturu, jo tā 38. punktā ir skaidri noteikts pretējais, vai arī – ka komentāri, kurus Komisija ir darījusi zināmus VRI saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, šai pēdējai minētajai uzliktu saistības.
Otrām kārtām, tieši šos šī sprieduma 37. punktā minētos elementus Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā rīkojuma apstrīdētajos punktos, it īpaši tā 41. un 42. punktā, kas tātad tieši atspoguļo 2016. gada 15. septembra sprieduma Koninklijke KPN u.c. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
) tvērumu.
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 43. punktā atgādināja arī no 2018. gada 20. februāra sprieduma Beļģija/Komisija (
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
) 26. punkta izrietošo atziņu, ka, “iedibinot ieteikumus kā īpašu Savienības aktu kategoriju un skaidri paredzot, ka tie “neuzliek saistības”, LESD 288. pantā ir gribēts panākt, lai iestādēm, kuras ir tiesīgas pieņemt šos aktus, tiktu piešķirtas pamudināšanas un pārliecināšanas pilnvaras, kas atšķiras no pilnvarām pieņemt ar saistošu spēku apveltītus aktus”, un uzskatīja, ka šis konstatējums “pēc analoģijas ir piemērojams arī attiecībā uz tādiem komentāriem, kurus Komisija formulējusi [..] saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, kā komentāriem, kādi ir izteikti strīdīgajā aktā [..]”. Tomēr
VodafoneZiggo
neapstrīd šīs judikatūras par ieteikumiem LESD 288. panta izpratnē piemērošanu strīdīgajam aktam pēc analoģijas.
Šādos apstākļos argumentācija par to, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā 2016. gada 15. septembra sprieduma Koninklijke KPN u.c. (
C‑28/15
,
EU:C:2016:692
) tvērumu, nevar tikt atbalstīta.
Turklāt, ciktāl ar pirmo iebildumu
VodafoneZiggo
kritizē pārsūdzētā rīkojuma 41.–44. punktu, pamatojoties uz to, ka Vispārējai tiesai tajos esot bijis jākonstatē, ka strīdīgajā aktā ir ietverti precīzi norādījumi
ACM
, kuri pierāda, ka Komisija centās tam piešķirt saistošas tiesiskās sekas, ir jānorāda, ka šajos punktos Vispārējā tiesa ir nevis analizējusi šī akta saturu – šī analīze ir ietverta pārsūdzētā rīkojuma 88.–96. punktā –, bet gan abstraktos terminos un neatsaucoties uz tās saturu ir vienīgi izklāstījusi, kādēļ pamatdirektīvas 7. panta 7. punktā minētā vārdkopa “maksimāli ņem vērā” norāda uz to, ka saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu Komisijas izteiktajiem komentāriem ir saistošs raksturs.
Tomēr
VodafoneZiggo
nenorāda nevienu tiesību kļūdu, ko šajā ziņā būtu pieļāvusi Vispārējā tiesa, izņemot to, kas jau netika atzīta par tiesību kļūdu šī sprieduma 36.–41. punktā. Līdz ar to šī argumentācija katrā ziņā ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ, kuri ir izklāstīti šajos punktos, un nav jālemj par tās pieņemamību, ko apstrīd Komisija.
Līdz ar to šī pamata pirmais iebildums nav pamatots.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu, kurš ir vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma 45.–50. punktu, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā ir norādījusi, ka “ir jānošķir [2003. gada 11. septembra spriedumā Altair Chimica (
C‑207/01
,
EU:C:2003:451
)] paredzētās sekas no saistošajām tiesiskajām sekām, uz kurām norāda [
VodafoneZiggo
] un kuras var ietekmēt tās intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli”. Šī rīkojuma 47. punktā tā piebilda, ka “prasība “maksimāli ņem[t] vērā” rada tiesiskas sekas, kas atšķiras no [
VodafoneZiggo
] apgalvotajām sekām, jo ar minēto prasību tiek noteikts pienākums norādīt pamatojumu”, un tā 50. punktā – “katrā ziņā pienākums norādīt pamatojumu, kas būtu uzlikts VRI, neesot tāds, kas var ietekmēt [
VodafoneZiggo
] intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli”.
Tā kā
VodafoneZiggo
būtībā apgalvo, ka, šādi lemjot, Vispārējā tiesa ir kļūdaini novērtējusi juridisko seku kritēriju, kas ļauj izmantot LESD 263. pantā paredzēto tiesību aizsardzības līdzekli, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras, kas izstrādāta saistībā ar dalībvalstu vai iestāžu celtajām prasībām atcelt tiesību aktu, izriet, ka par apstrīdamiem tiesību aktiem LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti visi tie Savienības iestāžu pieņemtie noteikumi – neatkarīgi no to formas –, kuru mērķis ir radīt juridiski saistošas tiesiskās sekas (spriedumi, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
36.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra; 2018. gada 20. februāris, Beļģija/Komisija,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
,
31.
punkts, un 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
,
46.
punkts).
Šīs saistošās tiesiskās sekas ir jāizvērtē atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā šā akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī to izdevušās iestādes pilnvaras (spriedumi, 2014. gada 13. februāris, Ungārija/Komisija,
C‑31/13 P
,
EU:C:2014:70
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2018. gada 20. februāris, Beļģija/Komisija,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
,
32.
punkts, kā arī 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
,
47.
punkts).
Tomēr prasību atcelt iestādes pieņemtu tiesību aktu fiziska vai juridiska persona var celt tikai tad, ja šī tiesību akta saistošās tiesiskās sekas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli (skat. tostarp spriedumus, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts, un 2010. gada 18. novembris, NDSHT/Komisija,
C‑322/09 P
,
EU:C:2010:701
,
45.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā izriet tostarp no pārsūdzētā rīkojuma 120. un 121. punkta, Vispārējā tiesa ir apmierinājusi Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, atbalstot tās izvirzīto pirmo iebildi par nepieņemamību, saskaņā ar kuru strīdīgais akts nav apstrīdams tiesību akts un tam ir sagatavojošs raksturs LESD 263. panta izpratnē, jo tas nerada saistošas tiesiskās sekas.
Tomēr, pat pieņemot, kā apgalvo
VodafoneZiggo
, ka Vispārējai tiesai pārsūdzētā rīkojuma apstrīdētajos punktos esot bijis vienīgi jāizvērtē, vai strīdīgais akts rada saistošas tiesiskās sekas, neaplūkojot jautājumu, vai šādas sekas varētu ietekmēt tās intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli, pietiek norādīt, ka šis Vispārējās tiesas secinājums katrā ziņā ir balstīts uz šī sprieduma 47. punktā minēto un turklāt pārsūdzētā rīkojuma 29. punktā atgādināto judikatūru. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka
VodafoneZiggo
sniegtā argumentācija neļauj konstatēt, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu vai nonākusi pretrunās, pārsūdzētā rīkojuma 54. punktā secinot, ka prasība, saskaņā ar kuru attiecīgā VRI “maksimāli ņem vērā” komentārus, kurus Komisija ir formulējusi saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, nenozīmē, ka strīdīgajam aktam būtu saistošas tiesiskās sekas.
Taisnība, ka 2003. gada 11. septembra sprieduma Altair Chimica (
C‑207/01
,
EU:C:2003:451
) 41. punktā Tiesa atgādināja savu pastāvīgo judikatūru, kura iedibināta ar 1989. gada 13. decembra spriedumu Grimaldi (
C‑322/88
,
EU:C:1989:646
) un saskaņā ar kuru, pat ja ieteikumu mērķis nav izraisīt saistošas tiesiskās sekas un ar tiem nevar tikt radītas tiesības, uz kurām privātpersonas varētu atsaukties valsts tiesā, tomēr nevar uzskatīt, ka tiem nav nekādu tiesisku seku, jo valsts tiesām saistībā ar tajās izskatāmajām lietām strīda risinājuma mērķiem tie ir jāņem vērā, it īpaši, kad tās skaidro valsts tiesību normu interpretāciju, kuras pieņemtas ar mērķi nodrošināt to īstenošanu, vai arī kad to mērķis ir papildināt Savienības tiesību normas, kurām ir saistošs raksturs.
Turklāt, kā norāda arī
VodafoneZiggo
, 2018. gada 20. novembra sprieduma Komisija/Padome (AJT Antarktika) (
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
) 59. punktā Tiesa ir norādījusi, ka “apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē ir ikviens Savienības iestādes, struktūras vai biroja pieņemts lēmums neatkarīgi no tā rakstura vai formas, kura mērķis ir radīt tiesiskas sekas”.
Tomēr no šiem spriedumiem nevar secināt, kā apgalvo
VodafoneZiggo
, ka jebkādas tiesiskās sekas – ko rada Savienības tiesību akts, pat ja ar šo tiesību aktu nav iecerēts radīt tiesiskas sekas un pat ja radītās sekas nav saistošas, – būtu pietiekamas, lai varētu uzskatīt, ka runa ir par apstrīdamu tiesību aktu LESD 263. panta izpratnē, un ka Vispārējā tiesa līdz ar to būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, to neatzīstot apstrīdētajos pārsūdzētā rīkojuma punktos.
Pirmām kārtām, lai gan valsts tiesām saskaņā ar šī sprieduma 51. punktā atgādināto judikatūru, lai izspriestu tajās iesniegtās lietas, ir jāņem vērā ieteikumi LESD 288. panta izpratnē, no šīs judikatūras neizriet, kā Vispārējā tiesa būtībā ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā, ka Tiesa būtu nospriedusi, ka šādas sekas ļauj kvalificēt tiesību aktu par “apstrīdamu” LESD 263. panta izpratnē. Gluži pretēji, kā jau tika uzsvērts šī sprieduma 37. punktā, no minētās Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāda veida tiesību akts principā nerada saistības. Līdz ar to no tā nevar tikt izsecināts neviens arguments, kas būtu lietderīgs, lai pamatotu
VodafoneZiggo
nostāju, ka strīdīgais akts radot tiesiskas sekas.
Turklāt ir jānorāda, ka VRI pienākums pamatot savu nostāju attiecībā uz komentāriem, kurus tām ir darījusi zināmus Komisija saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, ko Vispārējā tiesa ir konstatējusi it īpaši pārsūdzētā rīkojuma 47. punktā un ko
VodafoneZiggo
šajā apelācijas sūdzībā nav apstrīdējusi, pretēji tam, ko tā apgalvo, ilustrē, ka šādi komentāri nerada saistošas tiesiskās sekas LESD 263. panta izpratnē.
Otrām kārtām, nevar uzskatīt, ka 2018. gada 20. novembra sprieduma Komisija/Padome (AJT Antarktika) (
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
) 59. punktā Tiesa būtu nospriedusi, ka prasība, ka konkrētais tiesību akts rada “tiesiskas sekas”, lai tas varētu tikt apstrīdēts saskaņā ar LESD 263. pantu, attiecas uz jebkādām tiesiskajām sekām neatkarīgi no akta formas, un ka tā tādējādi būtu spriedusi pretrunā tās pastāvīgajai judikatūrai attiecībā uz šī sprieduma 46. un 47. punktā atgādināto jēdzienu “apstrīdams akts” LESD 263. panta izpratnē.
Proti, šī sprieduma 63. punktā Tiesa konstatēja, ka “2015. gada lēmums [lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums,] [..] [tika] pieņemts, lai pārliecinātu [Antarktikas jūras dzīvo resursu saglabāšanas komisiju (
CAMLR
komisija)] noteikt [aizsargāto jūras apgabalu] Vedela jūrā”, šī sprieduma 64. punktā – ka “nolemjot nodot [
CAMLR
komisijai] pārdomu dokumentu Savienības un tās dalībvalstu vārdā, [Pastāvīgo pārstāvju komiteja (
Coreper
)] piespieda Komisiju neatteikties no šīs nostājas, īstenojot šo Savienības ārējās pārstāvības kompetenci”, un minētā sprieduma 65. punktā – ka “no
Coreper
sanāksmes protokola izriet [..], ka [šī] lēmuma [..] mērķis ir galīgi noteikt Padomes nostāju un līdz ar to Savienības nostāju attiecībā uz pārdomu dokumenta iesniegšanu [..] Savienības un tās dalībvalstu vārdā, un nevis tikai Savienības vārdā vien”. Pamatojoties uz šiem elementiem, Tiesa šī sprieduma 66. punktā secināja, ka “[minētais] lēmums [..] tādējādi bija vērsts uz to, lai radītu tiesiskas sekas, un līdz ar to tas ir apstrīdams tiesību akts”.
Ir jākonstatē, ka šīs sekas, kuras ir saistītas ar kontekstu, kādā tika pieņemts tiesību akts, par kuru ir runa lietā C‑626/15, gan tā satura, gan tā autora nodoma ziņā attiecībā uz Komisijas pieņemamo nostāju pēc būtības visas pierāda, ka lēmumam, kura atcelšana tiek lūgta, ir saistošas sekas.
Ņemot vērā šos elementus, šī sprieduma 31. un 32. punktā izklāstītais
VodafoneZiggo
iebildums ir jānoraida.
Treškārt, attiecībā uz iebildumu, kurš ir vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma 52. punktu, ir jānorāda, kā uzskata
VodafoneZiggo
, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā ir apgalvojusi, ka, tā kā “Savienības likumdevējs ir skaidri noteicis tiesiskās sekas, ko tas vēlas piešķirt komentāriem, kas izteikti saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, lojālas sadarbības pienākumam nevar būt plašāka piemērojamība, piešķirot tiesiskās sekas, kuras likumdevējs nav paredzējis”. Tomēr šis teikums sākas ar vārdu “turklāt”, un šajā pašā punktā Vispārējā tiesa, šajā ziņā atsaucoties uz 2018. gada 20. februāra spriedumaBeļģija/Komisija (
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
) 40. punktu, galvenokārt ir konstatējusi, ka lojālas sadarbības pienākums nevar izraisīt to, ka komentāriem, kurus Komisija ir izteikusi saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, ir saistošas tiesiskās sekas.
Tiesa minētā sprieduma 40. punktā patiešām ir nospriedusi, ka lojālas sadarbības princips nevar izraisīt LESD 263. pantā skaidri paredzēto pieņemamības nosacījumu izslēgšanu. Ir jākonstatē, ka ar šīs judikatūras atgādinājumu pašu par sevi pietiek, lai pamatotu to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi argumentāciju, kuru tajā ir izvirzījusi
VodafoneZiggo
un saskaņā ar kuru strīdīgajam aktam būtībā ir jāatzīst saistošas tiesiskās sekas, jo, šīs sabiedrības ieskatā, VRI, ņemot vērā 2015. gada 16. aprīļa spriedumu Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej un Telefonia Dialog (
C‑3/14
,
EU:C:2015:232
) un pamatdirektīvas 15. apsvērumu, nevar neņemt vērā komentārus, kurus Komisija ir izteikusi saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, tā, lai netiktu pārkāpts LES 4. panta 3. punktā paredzētais lojālas sadarbības princips.
Šī sprieduma 33. punktā izklāstītais
VodafoneZiggo
iebildums līdz ar to ir jānoraida, jo iebildumi, kas ir vērsti pret
ad abundantiam
motīviem Vispārējās tiesas nolēmumā, nevar izraisīt šī nolēmuma atcelšanu un tātad ir neefektīvi (spriedumi, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
148.
punkts, kā arī 2018. gada 13. decembris, Eiropas Savienība/Gascogne Sack Deutschland un Gascogne,
C‑138/17 P un C‑146/17 P
,
EU:C:2018:1013
,
45.
punkts).
Ceturtkārt, runājot par iebildumu, saskaņā ar kuru valsts judikatūrā, uz ko Vispārējā tiesā atsaucas
VodafoneZiggo
, būtu bijis jākonstatē, ka tāds akts kā strīdīgais akts rada saistošas tiesiskās sekas, pietiek atgādināt, kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā, ka gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedumi, 2020. gada 8. septembris, Recorded Artists Actors Performers,
C‑265/19
,
EU:C:2020:677
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 8. oktobris, Crown Van Gelder,
C‑360/19
,
EU:C:2020:805
,
21.
punkts).
Tomēr
VodafoneZiggo
neapstrīd šo judikatūru, bet vienīgi kritizē vērtējumu, kuru Vispārējā tiesa
ad abundantiam
ir veikusi pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā un saskaņā ar kuru “katrā ziņā [
VodafoneZiggo
] citētais fragments neļauj secināt, ka
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa[, Vācija]) ir uzskatījusi, ka Komisijas apsvērumi rada saistošas tiesiskās sekas LESD 263. panta pirmās daļas izpratnē”. Līdz ar to, pat pieņemot, ka šis ceturtais iebildums ir pieņemams, tas katrā ziņā ir jānoraida kā neefektīvs saskaņā ar šī sprieduma 62. punktā atgādināto judikatūru.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā.
Par pirmā pamata otro daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata otrajā daļā
VodafoneZiggo
norāda, ka strīdīgais akts ir līdzvērtīgs Komisijas atļaujai un tādējādi rada saistošas tiesiskās sekas. Tā kā attiecīgi pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā un 4. punktā minētie akti ir savstarpēji izslēdzoši un tā kā Komisija ir saskārusies ar bināru izvēli vai nu saskaņā ar 4. punktu izdot lēmumu par veto izteikšanu, vai saskaņā ar šo 3. punktu vai minēto 4. punktu – izdot lēmumu par veto neizteikšanu paziņotā pasākuma projektam, tas, ka tiek sniegti komentāri saskaņā ar šo 3. punktu, būtībā esot līdzvērtīgi tam, ka tiek pieņemts lēmums neizteikt veto. Līdz ar to šīs binārās izvēles dēļ tāds saskaņā ar šo 3. punktu pieņemts lēmums kā strīdīgais akts var tikt interpretēts vienīgi kā lēmums, ar kuru tiek atļauts pasākuma projekts. Pārsūdzētā rīkojuma 57., 58. un 63. punktā Vispārējā tiesa šajā ziņā esot kļūdījusies.
Pirmkārt, netiekot apstrīdēts, pirmām kārtām, ka VRI nevar pieņemt pasākumu, ja nav Komisijas lēmuma saskaņā ar minēto 3. punktu vai to pašu 4. punktu, ar kuru Komisija izbeidz procedūru Savienības līmenī, neizsakot veto, un, otrām kārtām, ka pēc šāda lēmuma pieņemšanas Komisija vairs nevar mainīt savu nostāju. Līdz ar to, izsakot komentārus saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, Komisija atceltu jebkādu iespēju izteikt veto attiecībā uz VRI paziņoto pasākumu projektu, līdz ar to uz to vairs neattiektos juridisks aizliegums pieņemt paziņoto pasākumu. Tādējādi šai VRI esot atļauts pieņemt pasākumu. Pat ja Savienības līmenī saskaņā ar pamatdirektīvas 7. pantu uzsāktajā procedūrā ir divi posmi, kuros Komisija varētu izvēlēties izmantot vai neizmantot savas veto tiesības, nav lielas nozīmes brīdim, kad šī izvēle tiek izdarīta, jo rezultāts abos gadījumos būtu identisks, proti, Komisija atļautu attiecīgo pasākumu. Vispārējā tiesa neesot identificējusi nevienu citu iespēju.
VodafoneZiggo
replikas rakstā piebilst, ka Komisijas arguments, ka tai nav jārīkojas saistībā ar pasākumu projektiem, kuri tai ir paziņoti atbilstoši pamatdirektīvas 7. pantam, un ka tā brīvprātīgi piedalās šajā pantā paredzētajā apspriešanas procedūrā, ir kļūdains. Saskaņā ar pamatdirektīvas 15. apsvērumu tās 7. pantā šai iestādei ir noteikta īpaša atbildība, lai nodrošinātu, ka lēmumiem, kas ir pieņemti valsts līmenī, nav nelabvēlīgas ietekmes uz vienoto tirgu vai uz citiem LESD mērķiem; šī loma esot uzsvērta arī Direktīvas 2009/140 19. apsvērumā. Tādējādi šis arguments esot nesaderīgs ar pamatdirektīvā paredzēto sistēmu un līdz ar to – ar lojālas sadarbības pienākumu, kas minētajai iestādei ir noteikts saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu.
Katrā ziņā jebkura hipotētiska Komisijas bezdarbība būtu uzskatāma par lēmumu neīstenot ar pamatdirektīvu piešķirtās veto tiesības, kas esot apstrīdams lēmums. Turklāt, tā kā prakse ļaut paiet pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzētajam viena mēneša termiņam ir vēl viens veids, kā atcelt VRI pienākumu “atturēties no jebkādas darbības”, arī šai praksei esot apstiprinājuma raksturs un sekas. Turklāt esot kļūdaini apgalvot, ka VRI ir “pilnas pilnvaras” savu pasākumu projektu pieņemšanā. Tām vismaz esot jāgaida šī termiņa beigas. Pati šī 7. panta esamība un Komisijai tajā paredzētās pilnvaras jau esot VRI pilnvaru ierobežojums.
Otrkārt, no VRI viedokļa esot acīmredzams, ka Komisijai ir jāatļauj pasākumi, jo pamatdirektīvas 7. pantā ir paredzēts, ka VRI nav tiesību veikt savus pasākumus, iepriekš nepaziņojot Komisijai, un ka šos pasākumus nevar pieņemt tik ilgi, kamēr šī iestāde tos izmeklē. VRI varot pieņemt paziņoto pasākumu tikai divos gadījumos, un katrs no tiem esot pilnībā atkarīgs no tā, vai Komisija nolemj neizmantot savas veto tiesības, neatkarīgi no tā, vai šis lēmums tiek pieņemts saskaņā ar šī 7. panta 3. punktu vai arī 4. punktu. Prakse turklāt apstiprinot, ka visi lēmumi, kurus galu galā ir pieņēmušas VRI, tika paziņoti Komisijai un par tiem nav izteikts veto, lai gan visus paziņotos lēmumus, par kuriem ir ticis izteikts veto, VRI ir grozījusi vai atcēlusi. Tas pierādot, ka no VRI viedokļa ir nepieciešama Komisijas atļauja.
Komisija apgalvo, ka šī daļa nav pamatota.
–
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz šīs daļas pirmo iebildumu ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 57. punktā ir norādījusi – “lai gan ir taisnība, ka komentāru nosūtīšana un Eiropas apspriešanas procedūras otrā posma uzsākšana veido alternatīvu, pretēji tam, ko apgalvo [
VodafoneZiggo
], runa nav par bināru izvēli starp veto neuzlikšanu un veto uzlikšanu attiecībā uz VRI paziņoto pasākumu projektu”. Tā 58. punktā Vispārējā tiesa piebilda – “tas, ka Komisija neizmanto savas veto tiesības, ir līdzvērtīgi lēmuma nepieņemšanai, līdz ar to šai pozīcijai nav juridiski saistoša spēka”. Šī rīkojuma 63. punktā tā secināja, ka “[strīdīgais] tiesību akts nav uzskatāms par atļauju, kas būtu ļāvusi
ACM
pieņemt savu pasākumu projektu un kas tādējādi radītu saistošas tiesiskās sekas”.
Šajā ziņā vēl ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa šo secinājumu ir balstījusi arī uz pārsūdzētā rīkojuma 59. punktā izdarīto konstatējumu, ka “attiecīgās VRI pilnvaras tieši izriet no pamatdirektīvas atbilstošajām tiesību normām” un ka “to īstenošana neprasa nekādu atļauju no Komisijas puses”, kā arī šī rīkojuma 62. punktā izdarīto konstatējumu, ka “Eiropas apspriešanas procedūra, protams, ir obligāts posms to pasākumu pieņemšanai, uz kuriem [tostarp] attiecas [..] pamatdirektīvas 15. vai 16. pants [..] un kuri ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm”, bet ka “ar šo konstatējumu nepietiek, lai atzītu saistošas tiesiskās sekas attiecībā uz komentāriem, kas izteikti atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 3. punktam[, līdz ar to] iespējamai šī obligātā posma neievērošanai būtu atšķirīgas sekas[, kā] prasība sakarā ar pienākumu neizpildi Savienības tiesā vai prasība par VRI pieņemtajiem pasākumiem valsts tiesā”.
Ar šo pirmo iebildumu
VodafoneZiggo
būtībā apgalvo, ka šajos pārsūdzētā rīkojuma punktos Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, neatzīstot – tas, ka Komisija VRI ir nosūtījusi komentārus saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, ir līdzvērtīgi tam, ka netiek pieņemts lēmums izteikt veto attiecībā uz paziņotā pasākuma projektu, kāds tas ir paredzēts šī panta 5. punkta a) apakšpunktā, un līdz ar to tas ir līdzvērtīgs lēmumam par atļaujas piešķiršanu pasākuma projektam, kuram ir saistošas tiesiskās sekas, kaut arī Komisijai, lai izbeigtu tajā notiekošo procedūru un tādējādi ļautu VRI pieņemt attiecīgo pasākumu, tomēr ir obligāti jāpieņem tiesību akts saskaņā ar minētā 7. panta 3. punktu vai 5. punkta a) apakšpunktu.
Lai izvērtētu šī iebilduma pamatotību, vispirms tātad ir jāpārbauda, vai ir pareiza premisa, uz kuru tas ir balstīts, proti, premisa, ka VRI nevar pieņemt pasākuma projektu, kuru tā ir nodevusi Komisijas,
BEREC
un citu dalībvalstu VRI rīcībā, piemērojot pamatdirektīvas 7. pantā paredzēto procedūru, jo Komisija nav izsniegusi attiecīgu atļauju. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka šāda
VodafoneZiggo
aizstāvētā pamatdirektīvas interpretācija nozīmē, ka Komisijai noteikti ir jārīkojas atkarībā no paziņošanas, kas ir veikta saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu. Tātad ir jāpievērš uzmanība tam, kas ir paredzēts šajā pantā, kura priekšmets ir elektronisko komunikāciju iekšējā tirgus konsolidēšana.
Šajā ziņā ir jānorāda – no pamatdirektīvas 7. panta normām izriet, ka, pirmām kārtām, šajā pantā noteikto procedūru neveido, kā apgalvo
VodafoneZiggo
, divu atsevišķu procedūru apvienojums, no kurām viena notiek valsts līmenī un otra – Savienības līmenī, bet gan to veido viena vienīga apspriešanas un sadarbības procedūra, kura turklāt noris nevis tikai starp VRI, kas ir paziņojusi pasākuma projektu, un Komisiju, bet starp šo VRI, Komisiju, kā arī citu dalībvalstu VRI un
BEREC
. Turklāt no tā izriet, ka šo procedūru sāk ar to, ka VRI ir darījusi pieejamu pasākumu projektu, kas atbilst šī panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem kritērijiem, un ka tā beidzas, vai nu pieņemot sākotnēji paziņoto pasākumu projektu, vai pieņemot grozītu pasākumu projektu – uz kuru vispirms no jauna tiks attiecināts šīs pamatdirektīvas 6. pantā paredzētais valsts apspriešanas un pārskatāmības mehānisms un pēc tam šī 7. panta 3. punktā paredzētā paziņošana –, vai arī atsaucot projektu, jo katrs no šiem lēmumiem ietilpst attiecīgās VRI ekskluzīvajā kompetencē.
No tā arī un it īpaši izriet – ja, kā Vispārējā tiesa ir pamatoti konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 62. punktā, VRI, kad tā plāno pieņemt pasākumu, kas atbilst pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā norādītajiem kritērijiem, ir jāīsteno šajā 7. pantā noteiktā procedūra, lasot kopā minētā 7. panta 3. un 7. punktu, viennozīmīgi ir jākonstatē, ka Komisijai katrā gadījumā nav pienākuma paziņot VRI komentārus saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu un ka gadījumā, ja Komisija līdz šajā 3. punktā paredzētā viena mēneša termiņa beigām nav paziņojusi komentārus, attiecīgā VRI ir tiesīga pieņemt attiecīgā pasākuma projektu.
Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo
VodafoneZiggo
, pamatdirektīvā nav noteikts, ka VRI nebūtu atļauts pieņemt paziņotā pasākuma projektu, kamēr Komisija nav izteikusies saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu, un ka līdz ar to Komisijai būtu jārīkojas, reaģējot uz VRI atbilstoši šai tiesību normai veikto paziņojumu.
Turklāt vispirms ir jānorāda, ka ne pamatdirektīvas 15. apsvērums, ne Direktīvas 2009/140 19. apsvērums neļauj uzskatīt, ka, lai gan pamatdirektīvā šajā ziņā nav tiesību normas, Komisijai būtu jārīkojas saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu.
No tā izriet, ka nevar tikt konstatēta nekāda pretruna ar lojālas sadarbības principu.
Turpinājumā attiecībā uz apgalvojumu, ka tas vien, ka Komisija ir ļāvusi beigties pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzētajam termiņam, nesniedzot komentārus, jau esot pielīdzināms atļaujai VRI pieņemt attiecīgo pasākumu projektu, pietiek norādīt, ka tas arī ir balstīts uz pieņēmumu, ka Komisijas atļauja ir nepieciešama, lai VRI varētu pieņemt attiecīgā pasākuma projektu, kurai nav pamatojuma pamatdirektīvā.
Visbeidzot attiecībā uz argumentu, ka pati pamatdirektīvas 7. pantā noteiktās procedūras esamība ierobežo VRI pilnvaras, pietiek konstatēt, ka tā katrā ziņā nepierāda, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz tās veikto vērtējumu par attiecīgajām lomām un kompetencēm, kas ar šo tiesību normu ir piešķirtas VRI un Komisijai, un līdz ar to attiecībā uz tās secinājumu, ka vēstule ar komentāriem, kuru Komisija ir nosūtījusi VRI saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, nav uzskatāma par atļauju attiecīgā pasākuma projektam.
Tā kā pirmā pamata otrās daļas pirmais iebildums tātad ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, tas ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, ciktāl ar šī sprieduma 70. punktā izklāstīto iebildumu
VodafoneZiggo
apgalvo, ka no VRI viedokļa katrā ziņā ir acīmredzami, ka Komisijai ir jāatļauj pasākumu projekti, tādējādi faktiski saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu nosūtītie komentāri rada saistošas tiesiskās sekas atļaujas lēmumam, ir jānorāda, ka šis iebildums, tāpat kā pirmais iebildums, ir pretrunā šajā 7. pantā paredzētās procedūras dabai, kas, kā izriet no šīs daļas pirmā iebilduma analīzes, nav uzskatāma par atļaujas procedūru.
Turklāt prakse, uz kuru atsaucas
VodafoneZiggo
, atbilst vienīgi tam, ka VRI rūpīgi ievēro termiņus un noteikumus, kas ir paredzēti pamatdirektīvas 7. pantā, un tādējādi neparedz Komisijai nekādu pienākumu rīkoties saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu vai atļaut paziņotā pasākuma projektu.
Tādējādi arī šis otrais iebildums nav pamatots, un līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par pirmā pamata trešo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata trešajā daļā
VodafoneZiggo
apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, strīdīgo aktu kvalificējot kā “sagatavojošu tiesību aktu”. Vispirms pretēji tam, kas ir nospriests pārsūdzētā rīkojuma 107. un 108. punktā, pastāvot divas atšķirīgas administratīvas procedūras, proti, viena Savienības līmenī, kas sākas ar paziņojumu saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu un beidzas ar Komisijas lēmuma pieņemšanu saskaņā ar šī paša panta 3. vai 4. punktu, un viena valsts līmenī, ko reglamentē valsts tiesības. Lai gan
VodafoneZiggo
ieskatā administratīvās procedūras Savienības līmenī izbeigšana ir juridiski nepieciešama procedūras valsts līmenī turpināšanai, šī procedūra Savienības līmenī patiešām esot no valsts līmenī veiktās procedūras atšķirīga procedūra. Proti, šīs abas procedūras reglamentējot atšķirīgas tiesības, galvenie dalībnieki esot atšķirīgi, un akts, ar kuru tiek izbeigta procedūra Savienības līmenī, veidojot Komisijas kā procedūras Savienības līmenī galvenās dalībnieces galīgo nostāju. Līdz ar to kritērijs, kurš izriet no 1981. gada 11. novembra sprieduma IBM/Komisija (
60/81
,
EU:C:1981:264
) un 2000. gada 22. jūnija sprieduma Nīderlande/Komisija (
C‑147/96
,
EU:C:2000:335
), esot izpildīts, jo, atsakoties uzsākt otrā posma izmeklēšanu saskaņā ar šo 4. punktu, Komisija, izbeigdama procedūru Savienības līmenī un atļaudama
ACM
turpināt pasākuma pieņemšanas procedūru, esot pieņēmusi galīgu nostāju.
Turpinot – pārsūdzētā rīkojuma 109. un 111. punkts esot juridiski kļūdains, ciktāl Vispārējā tiesa tajos ir norādījusi, ka piemērojamā tiesiskā regulējuma mērķis nav izveidot divu kompetenču sadalījumu, bet gan nostiprina VRI ekskluzīvas lēmumpieņemšanas pilnvaras, kas ir ierobežotas vienīgi ar Komisijas veto tiesībām. Šīs veto tiesības garantējot, ka Komisija var īstenot kontroli pār katru tirgus definīciju un katru tirgus analīzes procedūru, kas ir paredzētas pamatdirektīvas 15. un 16. pantā. Līdz ar to VRI esot ierobežotas lēmumpieņemšanas pilnvaras, jo tām savi pasākumi esot jāformulē tādējādi, lai attiecībā uz tiem netiktu izteikts veto. Tam, vai Komisija ir izmantojusi savas veto tiesības konkrētajā gadījumā, neesot nozīmes, jo divu kompetenču sadalījumu un divu administratīvu procedūru nodalīšanu izraisa šo pilnvaru esamība pati par sevi.
Visbeidzot pārsūdzētā rīkojuma 112. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka pamatdirektīvā paredzētās lēmumpieņemšanas procedūras efektivitāte noteikti nozīmē vienotu pārbaudi tiesā, kas tiek īstenota tikai tad, kad ir veikti VRI paredzētie pasākumi. Prasības atcelt tiesību aktu, kas celta par vēstuli, kurā ir izteikti komentāri saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, nepieņemamības sekas esot tādas, ka tiekot liegta jebkāda pārbaude tiesā. Proti, kā esot pierādīts saistībā ar trešo pamatu, izslēdzot no pārbaudes tiesā Komisijas lēmumu neizmantot savas veto tiesības, šis lēmums varētu vienkārši netikt pārskatīts, un tas apdraudētu Vispārējās tiesas izvirzīto mērķi, jo tādējādi lēmumpieņemšanas process kļūst mazāk efektīvs.
Komisija apgalvo, ka šī daļa nav pamatota.
–
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz šīs daļas pirmo un otro iebildumu, kas ir vērsti pret pārsūdzētā rīkojuma 107.–109. un 111. punktu, ir jākonstatē, ka
VodafoneZiggo
tos balsta uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru pamatdirektīvas 7. pantā noteiktā procedūra sadalās divās atšķirīgās administratīvās procedūrās, no kurām viena ir paziņotā pasākuma projekta atļaujas procedūra, kas notiek Savienības līmenī un ko kontrolē Komisija.
Tomēr no šī pamata otrās daļas analīzes izriet, ka šis pieņēmums ir kļūdains.
Attiecībā uz šīs daļas trešo iebildumu, ar kuru
VodafoneZiggo
kritizē pārsūdzētā rīkojuma 112. punktu, ir jākonstatē, ka tā pamatojumam
VodafoneZiggo
atsaucas uz argumentāciju, ko tā ir izklāstījusi savas apelācijas sūdzības trešajā pamatā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šīs daļas pirmie divi iebildumi ir jānoraida kā nepamatoti un attiecībā uz tās trešo iebildumu ir jāatsaucas uz šī sprieduma 136.–154. punktā ietverto analīzi.
Par pirmā pamata ceturto daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata ceturto daļu
VodafoneZiggo
norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, jo pārsūdzētā rīkojuma 88. punktā tā esot atkāpusies no tā, kā Komisija ir kvalificējusi strīdīgo aktu, norādot, ka vārda “lēmums” izmantošana strīdīgā akta priekšmeta nosaukumā ir nepiemērota. Šis akts esot paredzēts, noformēts un formatēts, lai tas būtu lēmums un līdz ar to radītu tiesiskas sekas, kā tas izrietot no tā nosaukuma un dokumenta koda “C”. Izmainot pašas iestādes sniegto kvalifikāciju attiecībā uz tās pieņemto nostāju, Vispārējā tiesa esot pārsniegusi savu kompetenci pārbaudes tiesā jomā. Komisijas turētais dokumentu, kuri attiecas uz pamatdirektīvas 7. un 7.a pantu, publiskais reģistrs turklāt atklājot, ka Komisija saskaņā ar tās 7. panta 3. punktu nosūtītās vēstules pastāvīgi ir kvalificējusi kā “lēmumus”. Katrā ziņā, tā kā nekas neliecinot, ka Komisija būtu uzskatījusi, ka vārda “lēmums” lietojums ir bijis nepiemērots, Komisijas nodomu attiecībā uz strīdīgā akta tiesiskajām sekām izvērtēšanā nozīmei būtu jābūt vienīgi šim elementam.
Komisija apgalvo, ka šī daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu, vai attiecīgais akts ir “apstrīdams tiesību akts” LESD 263. panta izpratnē, ir jāņem vērā pati šī akta būtība, jo formai, kādā tas ir pieņemts, šajā ziņā principā nav nozīmes. Tādējādi attiecīgā akta kvalifikāciju principā nekādi neietekmē tas, vai šis akts atbilst vai neatbilst noteiktām formālām prasībām, vai tas, ka šis akts ir vai nav nosaukts par “lēmumu” (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
,
43.
un
44.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2010. gada 18. novembris, NDSHT/Komisija,
C‑322/09 P
,
EU:C:2010:701
,
47.
punkts).
Savukārt saskaņā ar šī sprieduma 46. un 47. punktā jau minēto judikatūru par apstrīdamiem tiesību aktiem LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti visi Savienības iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas, un šīs sekas ir jāizvērtē, ņemot vērā tādus objektīvus kritērijus kā attiecīgā tiesību akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī tiesību akta izdevējiestādes pilnvaras.
Šajā lietā pārsūdzētā rīkojuma 88. punktā Vispārējā tiesa, kā norāda
VodafoneZiggo
, faktiski konstatēja, ka vārds “lēmums” ir izmantots “apstrīdētā [strīdīgā] akta priekšmeta [nosaukumā]”, tomēr vienlaikus uzskatīja, ka runa ir par “šī vārda neatbilstošu izmantošanu”. Tomēr no šī sprieduma iepriekšējā punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka šis nosaukums – kas turklāt, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa tajā pašā punktā, ir ietverts vienīgi strīdīgā akta priekšmetā, kurā turklāt ir precizēts, ka runa ir par “komentāriem saskaņā ar [pamatdirektīvas] 7. panta 3. punktu”, – nav noteicošs, lai novērtētu, vai strīdīgais akts varēja tikt kvalificēts kā “apstrīdams tiesību akts” LESD 263. panta izpratnē. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 86.–105. punktā veiktajā strīdīgā akta satura analīzē būtībā atkāpdamās no šī akta priekšmeta nosaukumā izmantotā vārda un sava secinājuma, ka minētais akts nerada saistošas tiesiskās sekas, pamatošanas mērķiem galveno nozīmi piešķirdama tā būtībai.
Šī pirmā pamata ceturtā daļa līdz ar to ir jānoraida.
Par pirmā pamata piekto daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata piekto daļu
VodafoneZiggo
apgalvo, ka pārsūdzētā rīkojuma 104. punktā Vispārējā tiesa neesot pamatojusi savu apgalvojumu, ka strīdīgā akta priekšmetam “nav nozīmes attiecībā uz tiesiskajām sekām”. Lai noteiktu, vai akts rada tiesiskas sekas, it īpaši būtu jāpārbauda tā būtība un saturs. Tāda pasākuma atļaušanai, kas neapšaubāmi ir pretrunā piemērojamajam tiesiskajam regulējumam, kā tas, ko šajā lietā ir paredzējusi
ACM
, esot skaidras tiesiskās sekas – vairāk, nekā tas ir tāda pasākuma gadījumā, kura saturs ir mazāk būtisks, kā tas bija lietā, kurā tika izdots Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra rīkojums Vodafone España un Vodafone Group/Komisija (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
).
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa ir nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Pārsūdzētā rīkojuma 104. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “trešām kārtām un katrā ziņā ir jāatzīmē, ka atšķirībām saistībā ar Komisijas sniegto komentāru priekšmetu un tam, ka pastāv atšķirības salīdzinājumā ar pamatnostādņu dokumentiem, kurus ir norādījusi [
VodafoneZiggo
], nav nozīmes attiecībā uz komentāru, kuri atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 3. punktam nosūtīti VRI, tiesiskajām sekām”.
Šis punkts iekļaujas pārsūdzētā rīkojuma daļā, kas ir izklāstīta tā 97.–105. punktā, kurā Vispārējā tiesa lēma par argumentiem, kurus bija izvirzījusi
VodafoneZiggo
, lai šajā lietā netiktu piemērotas atziņas, kuras izriet no 2007. gada 12. decembra rīkojuma Vodafone España un Vodafone Group/Komisija (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
).
Ar šo pēdējo minēto rīkojumu Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja prasību atcelt lēmumu, kurš esot ietverts vēstulē, ko Komisija nosūtīja VRI, pamatojoties uz Direktīvas 2002/21 7. panta 3. punktu, kas ir tiesību norma, kura būtībā tika pārņemta pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā. Kā izriet no pārsūdzētā rīkojuma 98. punkta,
VodafoneZiggo
šajā saistībā tostarp apgalvoja, ka šajā vēstulē ietvertie komentāri par būtiskas ietekmes tirgū ekonomisko analīzi esot uzskatāmi par mazāk būtiskām atrunām attiecībā uz pasākumu projektu, ko šajā lietā paziņoja attiecīgā VRI, nekā šajā lietā nosūtītie komentāri par
ACM
iecerēto tirgus definīciju un korektīvajiem pasākumiem.
VodafoneZiggo
ieskatā šīs atšķirības attiecībā uz šajos attiecīgajos aktos Komisijas izteikto komentāru priekšmetu attaisnojot, ka šī lieta tiek nošķirta no lietas, kurā tika izdots šis 2007. gada 12. decembra rīkojums Vodafone España un Vodafone Group/Komisija (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
).
Tādējādi no pārsūdzētā rīkojuma, lasot to kopumā, izriet, ka tā 104. punktā Vispārējā tiesa nevis apgalvoja, ka strīdīgā akta būtība vai saturs var netikt ņemts vērā, kad tiek izvērtētas tā iespējamās saistošās tiesiskās sekas, bet gan tikai konstatēja, ka tam, ka tajā izteiktie komentāri attiecas uz atšķirīgu jautājumu salīdzinājumā ar to, uz kuru attiecās vēstulē saistībā ar lietu, kurā tika izdots 2007. gada 12. decembra rīkojums Vodafone España un Vodafone Group/Komisija (
T‑109/06
,
EU:T:2007:384
), ietvertie komentāri, šajā ziņā nav nozīmes, jo strīdīgā akta saturs un būtība turklāt tika izvērtēti pārsūdzētā rīkojuma 88.–105. punktā.
Tā kā šī piektā daļa tātad balstās uz kļūdainu pārsūdzētā rīkojuma izpratni, tā ir jānoraida kā nepamatota. Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kopumā.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu, ko
VodafoneZiggo
iedala divās daļās, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi procesuālu kļūdu, neatbildot uz strīda atrisināšanai izšķirošiem argumentiem, jo tie tās ieskatā pierāda strīdīgā akta apstrīdamību LESD 263. panta izpratnē.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz tās argumentu, ka ar šo aktu
VodafoneZiggo
esot tikusi liegta iespēja, ka
BEREC
izsaka komentārus izmeklēšanas laikā, uz kuru attiecoties pamatdirektīvas 7. panta 4. punkts un kurā šai iestādei esot bijusi būtiska, papildinoša un atšķirīga loma salīdzinājumā ar lomu, kāda tai bija saistībā ar šī panta 3. punktu, un tas nozīmējot, ka ir jāizmanto aizsargājamas procesuālās tiesības. Pārsūdzētā rīkojuma 75. punktā Vispārējā tiesa esot vienīgi apstiprinājusi, ka šāda izmeklēšana nav nepieciešama, lai ļautu
BEREC
paust savu nostāju. Tomēr tajā aizstāvētais arguments esot bijis tāds, ka, pat ja
BEREC
nav jāsniedz komentāri saskaņā ar šī 7. panta 4. punktu, šim apstāklim neesot nozīmes, jo attiecīgās procesuālās tiesības jau esot tikušas ietekmētas, kad
BEREC
ab initio
tika liegta jebkāda iespēja sniegt komentārus saskaņā ar šo tiesību normu, kā tas esot gadījumā, kad Komisija pieņem aktu saskaņā ar minētā panta 3. punktu.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz argumentu, ka tas, ka tā tika uzklausīta valsts līmenī vai Savienības līmeņa procedūras pirmajā posmā, nevar novērst to, ka ar strīdīgo aktu tiek izbeigta iespēja tikt uzklausītam saistībā ar izmeklēšanu, kuru veic saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 4. punktu. Pārsūdzētā rīkojuma 68. punktā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka ir notikusi apspriešanas procedūra valsts līmenī un ka šāda procedūra Savienības līmenī attiecas tikai uz attiecībām starp attiecīgo VRI, no vienas puses, un Komisiju, citām VRI un
BEREC
, no otras puses. Pārsūdzētā rīkojuma 69. punktā tā tomēr esot atzinusi Komisijas pastāvīgo praksi aicināt ieinteresētās personas sniegt komentārus, lai gan pamatdirektīvā tas nav prasīts. Turklāt katra no šīm iespējām būtu varējusi izraisīt atšķirīgu apspriešanas procedūras Savienības līmenī iznākumu. Pārsūdzētajā rīkojumā par šo jautājumu nekas neesot teikts. Tas, ka persona tiek uzklausīta vēlākās stadijās, piemēram, saistībā ar pamatdirektīvas 4. pantā paredzēto prasības celšanu vai jaunu apspriešanas procedūru, kā to pārsūdzētā rīkojuma 70. un 71. punktā ierosina Vispārējā tiesa, varētu nenotikt laikus, lai varētu aizsargāt ieinteresēto pušu tiesības.
Komisija apgalvo, ka šis otrais pamats nav pamatots.
Tiesas vērtējums
Tā kā
VodafoneZiggo
kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā nav atbildējusi uz diviem tajā izvirzītajiem argumentiem, ir jākonstatē, ka ar šo otro pamatu
VodafoneZiggo
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izpildījusi savu pienākumu pamatot pārsūdzēto rīkojumu.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sprieduma vai rīkojuma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāatklāj Vispārējās tiesas argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu noskaidrot pieņemtā nolēmuma pamatojumu un Tiesa – īstenot pārbaudi tiesā (spriedumi, 2013. gada 8. maijs, Eni/Komisija,
C‑508/11 P
,
EU:C:2013:289
,
74.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2018. gada 13. decembris, Eiropas Savienība/Kendrion,
C‑150/17 P
,
EU:C:2018:1014
,
80.
punkts). Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu tomēr neliek tai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un šis pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām noskaidrot, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav atbalstījusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (spriedumi, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
372.
punkts, kā arī 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
189.
punkts).
Šajā lietā, runājot, pirmkārt, par šī sprieduma 109. punktā izklāstīto argumentāciju, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 75. punktā ir norādījusi, ka, “pirmkārt, [..] Eiropas apspriešanas procedūras otrā posma uzsākšana nav nepieciešama, lai ļautu
BEREC
dalīties ar savu nostāju attiecībā uz pasākumu projektu, ņemot vērā, ka saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu tā var jau pirmajā posmā iesniegt komentārus attiecīgajai VRI tā paša viena mēneša termiņā, kurš vienādi piemērojams gan attiecībā uz VRI, gan Komisiju”.
Tomēr runa nav par vienīgo pārsūdzētā rīkojuma punktu, kurš attiecas uz argumentāciju, ko
VodafoneZiggo
ir norādījusi Vispārējai tiesai, attiecībā uz apgalvoto
BEREC
lomas atbilstību saistībā ar pamatdirektīvas 7. pantu, lai novērtētu tās prasības pieņemamību, kā to norāda vārda “pirmkārt” izmantošana prasības pieteikuma sākumā. Šo argumentāciju Vispārējā tiesa izvērtēja pārsūdzētā rīkojuma 74.–79. punktā.
Tātad pārsūdzētā rīkojuma 74. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “ir taisnība, ka
BEREC
[..] var tikt iesaistīta Eiropas apspriešanas procedūras otrajā posmā atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 5. punktam [..] [, t]omēr šis apstāklis nenozīmē, ka pastāv [
VodafoneZiggo
] procesuālās tiesības, kuru aizsardzība būtu jānodrošina saistībā ar prasību saskaņā ar LESD 263. pantu”.
Šī apsvēruma pamatojumam papildus šī rīkojuma 75. punktā veiktajam konstatējumam Vispārējā tiesa tā 76. punktā norādīja, ka, “otrkārt, [
VodafoneZiggo
] veiktā komentāru, kurus var izteikt
BEREC
par pasākumu projektu Eiropas apspriešanas procedūras pirmā posma ietvaros, un atzinuma, ko šī iestāde var sniegt Eiropas apspriešanas procedūras otrajā posmā atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 5. punktam, nošķiršana ir neiedarbīga”.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā rīkojuma 77. punktā precizēja, ka “
BEREC
atzinums Eiropas apspriešanas procedūras otrajā posmā drīzāk attiecas uz Komisijas tiesību aktu, ar kuru tiek uzsākts Eiropas apspriešanas procedūras otrais posms, un tajā izteiktajām atrunām, nevis tikai uz pasākumu projektu, kā tas ir pirmā posma gadījumā[; t]omēr šīs abas viedokļu apmaiņas
in fine
attiecas uz pasākumu projektu, ko attiecīgā VRI ir darījusi pieejamu”.
Tā 78. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka “tā paša iemesla dēļ ir mazsvarīgi, ka Komisijai saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 5. punktu “maksimāli” ir jāņem vērā
BEREC
atzinums”, un ka “[turklāt] šai prasībai nav nozīmes, jo Komisijai vispār ir pienākums “pēc iespējas [ņemt] vērā visus
BEREC
pieņemtos atzinumus, rekomendācijas, pamatnostādnes vai regulatīvo paraugpraksi” atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1211/2009 (2009. gada 25. novembris), ar ko izveido [Eiropas Elektronisko sakaru regulatoru iestādi (
BEREC
)] un Biroju (
OV 2009, L 337, 1. lpp.
) 3. panta 3. punktam”. Tā no minētā šajā pašā 78. punktā secina, ka “tādējādi, ja
BEREC
[Eiropas apspriešanas procedūras pirmajā posmā] izteiktu komentārus pirms Komisijas, šai pēdējai minētajai tie katrā ziņā būtu maksimāli jāņem vērā”.
Visbeidzot pārsūdzētā rīkojuma 79. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, “treškārt,
BEREC
, kas ir no ieinteresētajām personām nošķirta institucionāla iestāde, līdzdalībai Eiropas apspriešanas procedūras otrajā posmā nav nozīmes attiecībā uz apgalvoto prasītājas procesuālo tiesību aizsardzības nodrošināšanu”.
Šādi rīkojoties un it īpaši ar pārsūdzētā rīkojuma 76.–78. punktā izklāstītajiem apsvērumiem Vispārējā tiesa netieši, bet noteikti ir noraidījusi
VodafoneZiggo
argumentāciju, saskaņā ar kuru tas, ka tai tiek liegta iespēja, ka
BEREC
izsaka komentārus saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 4. punktu, ļaujot konstatēt apdraudējumu procesuālo tiesību pastāvēšanai, kuras ir jāaizsargā Savienības tiesai.
Proti, tā kā šī
BEREC
iespējamā dalība pamatdirektīvas 7. panta 4. punktā paredzētās procedūras posmā saskaņā ar šiem pārsūdzētā rīkojuma punktiem būtībā neatšķiras no šī panta 3. punktā paredzētās šādas iestādes iespējamās dalības, no tā noteikti izriet, ka šī argumentācija tika noraidīta, jo Vispārējās tiesas ieskatā ieinteresētā persona nevar gūt nekādu “papildu labumu” saistībā ar
BEREC
dalību iespējamā otrajā posmā, jo jebkurā gadījumā šī dalība tās būtības vai seku ziņā neatšķiroties no pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzētās dalības.
Līdz ar to apgalvotais šī sprieduma 109. punktā izklāstītā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums nav pierādīts.
Otrkārt, attiecībā uz šī sprieduma 110. punktā izklāstīto argumentāciju ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 68. punktā ir norādījusi, ka “Eiropas apspriešanas procedūra, kāda tā ir paredzēta pamatdirektīvā, neatkarīgi no tā, vai runa ir par pirmo vai otro posmu, attiecas vienīgi uz attiecībām starp attiecīgo VRI, no vienas puses, un Komisiju, citām VRI un
BEREC
, no otras puses, jo pamatdirektīvā nekas nav teikts par ieinteresēto personu iespējamo iesaistīšanos Savienības līmenī”.
Tomēr šī rīkojuma 69. punktā Vispārējā tiesa, kā to apgalvo
VodafoneZiggo
, nav atzinusi Komisijas pastāvīgo praksi aicināt ieinteresētās personas sniegt komentārus, bet ir norādījusi – “pat ja Komisijas prakse būtu [..] aicināt ieinteresētās personas sniegt savus komentārus, nevienā pamatdirektīvas tiesību normā tai nav noteikts pienākums organizēt apspriešanu ar ieinteresētajām personām Savienības līmenī, un [Komisija] var iepazīties ar ieinteresēto personu komentāriem, kuri iegūti sabiedriskās apspriešanas laikā valsts līmenī pirms Eiropas apspriešanas procedūras”.
Šajā ziņā minētā rīkojuma 70. punktā tā precizēja – “lai gan pamatdirektīvā ir paredzēta ieinteresēto personu papildu iesaistīšanās, pamatdirektīvas 7. panta 6. punktā [..] ir noteikts, ka tieši attiecīgā VRI ir tā, kas valsts līmenī organizē jaunu sabiedrisko apspriešanu, un tas notiek atbilstoši pamatdirektīvas 6. pantam”. Turklāt 71. un 72. punktā tā norādīja, ka “ar pamatdirektīvu izveidotajā tiesiskajā regulējumā pasākumus, kas ietekmē elektronisko sakaru nozarē darbojošos uzņēmumu intereses, valsts līmenī pieņem VRI, nevis Komisija, un tādēļ attiecībā uz tiem ir jāpiemēro efektīva tiesību aizsardzība valsts līmenī”, jo ieinteresēto personu procesuālās tiesības var tādējādi tikt aizsargātas valstu tiesās.
Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu pamatot
VodafoneZiggo
izvirzītā argumenta noraidīšanu, saskaņā ar kuru iespēja tikt uzklausītam saistībā ar pamatdirektīvas 6. pantu, 7. panta 3. punktu vai 4. pantu nevar novērst iespējas tikt uzklausītam saistībā ar tās 7. panta 4. punktu neesamību.
Tā kā Vispārējā tiesa nav atzinusi, ka prakse, uz kuru atsaucas
VodafoneZiggo
, ir pierādīta, jo tā ir paredzēta tikai hipotētiski, un tā kā turklāt tā ir konstatējusi, ka pamatdirektīvā nav paredzēta iespēja ieinteresētajām personām tikt uzklausītām saistībā ar apspriešanas un sadarbības procedūru starp VRI, Komisiju un
BEREC
, kas ir paredzēta tās 7. pantā, šī argumenta noraidīšana no tā noteikti izrietēja, jo, tā kā šajā 7. pantā nav paredzētas nekādas tiesības šajā ziņā, nevar būt runa par to, ka ar strīdīgā akta pieņemšanu tai būtu nodarīts kaitējums. Līdz ar to Vispārējai tiesai par šo jautājumu nebija jālemj tieši.
Līdz ar to, tā kā šī sprieduma 110. punktā izklāstītais pienākuma norādīt pamatojumu apgalvotais pārkāpums nav pierādīts un neviena no abām šī pamata daļām nav pamatota, šis pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Trešajā pamatā
VodafoneZiggo
apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka tās pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nav pārkāptas tādēļ, ka tās prasība ir atzīta par nepieņemamu, kaut arī Vispārējās tiesas sniegtā pamatdirektīvas interpretācija pārsūdzētajā rīkojumā rada kolīziju starp to un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
Pirmkārt, LESD paredzētie pieņemamības nosacījumi saskaņā ar Tiesas judikatūru esot jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Taču Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 114. punktā esot vienīgi apgalvojusi, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību nevar izslēgt LESD 263. pantā paredzētos pieņemamības nosacījumus, nepaskaidrojot, kā tās konstatējums par nepieņemamību saskan ar šo judikatūru.
Otrkārt, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 115. un 116. punktā,
VodafoneZiggo
iespēja vērsties valsts tiesā, kura pati var vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, šajā gadījumā nevarētu novērst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā Savienības līmenī neesamību. Šādai tiesai neesot kompetences lemt par strīdīgo aktu, un neesot arī acīmredzams ne tas, ka tā uzdod Tiesai jautājumu par šāda akta spēkā esamību, ne arī tas, vai šāds jautājums būtu pieņemams.
Treškārt, pārsūdzētā rīkojuma 117. punktā Vispārējās tiesas norādītā iespēja celt prasību par Komisijas lēmumu, ar kuru tiek izteikts veto pret valsts pasākumu, neatbilstot jautājumam, vai
VodafoneZiggo
pamattiesības ir pārkāptas, ja Komisijas tiesību akts, kas pieņemts, piemērojot pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, nevar tikt apstrīdēts saskaņā ar LESD 263. pantu.
Ceturtkārt, prasības celšana valsts tiesā par
ACM
lēmumu neļautu novērst strīdīgā akta prettiesiskumu. Savukārt šī strīda atstāšana tikai valsts tiesu jurisdikcijā pastiprinātu
VodafoneZiggo
tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu. Pārsūdzētā rīkojuma 118. un 119. punktā apgalvodama, ka šāda tiesa varētu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā
VodafoneZiggo
argumentu, ka valsts procedūrās Komisijas aktam piešķirtais nozīmīgums var ietekmēt strīda valsts līmenī iznākumu, kā arī šīs tiesas lēmumu vērsties vai nevērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Turklāt, šajā pašā 118. punktā apgalvojot, ka valsts tiesu vērtējums nevar izraisīt to, ka Savienības iestādes pieņemtam aktam tiek piešķirtas saistošas tiesiskās sekas, kuras Savienības tiesībās tam nav atzītas, Vispārējā tiesa atkārtoti neesot ņēmusi vērā, ka nosacījums par saistošu tiesisko seku esamību ir jāinterpretē
VodafoneZiggo
pamattiesību gaismā.
Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Ciktāl ar šo trešo pamatu, kā arī būtībā ar tās pirmā pamata trešās daļas trešo iebildumu
VodafoneZiggo
apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa neesot interpretējusi pamatdirektīvu un līdz ar to neesot izvērtējusi tās prasības pieņemamību, ņemot vērā Hartas 47. pantā garantētās pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tādējādi pārkāpjot šo pantu, ir jāatgādina, ka minētā 47. panta mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu un it īpaši noteikumus par Savienības tiesā celto tiešo prasību pieņemamību, kā tas izriet arī no paskaidrojumiem attiecībā uz šo pašu 47. pantu, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā tās interpretācijā (spriedumi 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
43.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 25. oktobris, Rumānija/Komisija,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
,
68.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, kā Vispārējā tiesa ir pamatoti atgādinājusi pārsūdzētā rīkojuma 114. punktā, lai gan LESD 263. pantā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr šādas interpretācijas sekas nedrīkst būt LESD skaidri izklāstīto nosacījumu atcelšana (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
44.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 13. marts, Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
,
101.
punkts).
Līdz ar to jēdziena “apstrīdams tiesību akts” LESD 263. panta izpratnē interpretācija Hartas 47. panta gaismā nevar izslēgt šo nosacījumu, nepārsniedzot tās kompetences robežas, kura ar LESD ir piešķirta Savienības tiesām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 25. oktobris, Rumānija/Komisija,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
,
52.
punkts).
Taču tieši tā tas būtu gadījumā, ja prasītājam – kā, piemēram,
VodafoneZiggo
– būtu ļauts celt prasību atcelt tiesību aktu, kas nav apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē, jo, ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, saturu un sagatavojošo raksturu, tas nerada saistošas tiesiskas sekas, kā Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 28.–112. punktā, un
VodafoneZiggo
saistībā ar šo apelācijas sūdzību vai nu nav apstrīdējusi tā juridisko pamatotību, vai arī nav pierādījusi, ka tajā būtu pieļautas tiesību kļūdas.
Turklāt no pārsūdzētā rīkojuma izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo
VodafoneZiggo
, Vispārējā tiesa ir labi paskaidrojusi, kādā ziņā tās konstatējums, ka šīs sabiedrības prasība ir jānoraida kā nepieņemama, ir saderīgs ar Hartas 47. pantā garantētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Proti, šī rīkojuma 115. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka pamatdirektīvas 4. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums izveidot pārsūdzības mehānismu par VRI lēmumiem, šādā veidā organizējot pilnīgu tiesiskās aizsardzības sistēmu, ko turklāt Tiesa jau ir konstatējusi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 22. janvāris, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
,
33.
un
34.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, minētā rīkojuma 116. punktā ir precizējusi, ka tad, ja Komisijas loma tāpat kā šajā gadījumā ir ierobežota ar komentāru nosūtīšanu, piemērojot pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, kā rezultātā principā attiecīgā VRI pieņem lēmumu, tiesības celt prasību par šo lēmumu var īstenot attiecīgajā valsts tiesā, kura saskaņā ar LESD 267. pantu tad var uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus par konkrētajā situācijā piemērojamo Savienības tiesisko regulējumu, un, otrām kārtām, tā paša rīkojuma 117. punktā – ja Komisija izmanto savas veto tiesības atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 5. punkta a) apakšpunktam, šī procedūra tās ieskatā noslēdzas ar Savienības tiesību akta pieņemšanu, kurš rada saistošas tiesiskās sekas, un tātad saskaņā ar LESD 263. pantu šajā gadījumā var celt prasību Savienības tiesā.
Līdz ar to šī pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Otrkārt, tā kā
VodafoneZiggo
pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 115. un 116. punktā, apgalvo, ka valsts tiesas iespēja vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu neļauj tai nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Savienības līmenī, ir jāatgādina, ka Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaudi tiesā, kā tas izriet no LES 19. panta 1. punkta, nodrošina ne tikai Tiesa, bet arī dalībvalstis. LESD ar tā 263. un 277. pantu, no vienas puses, un ar tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma kontroli, uzticot to Savienības tiesai (spriedumi, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
45.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 13. marts, Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
,
102.
punkts). Turklāt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai, tāpat kā prasības atcelt tiesību aktu, ir Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudes līdzeklis (spriedumi, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
47.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 13. marts, Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
,
104.
punkts).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tad, ja valsts tiesa uzskata, ka viens vai vairāki lietas dalībnieku norādītie Savienības tiesību akta spēkā neesamības pamati vai attiecīgā gadījumā pamati, kas izvirzīti pēc tiesas ierosmes, ir pamatoti, tai ir pienākums apturēt tiesvedību un vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Savienības tiesību akta spēkā esamības izvērtēšanai, jo Tiesai vienīgajai ir kompetence konstatēt Savienības tiesību akta spēkā neesamību (spriedumi, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
,
48.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 13. marts, Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
,
105.
punkts), un ka LESD 267. pantā Tiesai ir piešķirta kompetence sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības iestāžu tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju bez jebkādiem izņēmumiem (spriedumi, 1989. gada 13. decembris, Grimaldi,
C‑322/88
,
EU:C:1989:646
,
8.
punkts, un 2018. gada 20. februāris, Beļģija/Komisija,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
,
44.
punkts), un šo pēdējo minēto judikatūru Vispārējā tiesa turklāt ir atgādinājusi pārsūdzētā rīkojuma 116. punktā.
VodafoneZiggo
izvirzītais apstāklis, ka neesot droši zināms, vai valsts tiesa, kurā ir celta prasība par VRI lēmumu, kas pieņemts pamatdirektīvas 7. pantā paredzētās procedūras noslēgumā, pieņems lēmumu lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nevar lietderīgi pamatot tās nostāju.
Ir taisnība – tas vien, ka kāds no lietas dalībniekiem apgalvo, ka tiesvedība rosina jautājumu par Savienības tiesību spēkā esamību, nav pietiekami, lai attiecīgajai tiesai būtu pienākums uzskatīt, ka šāds jautājums ir izvirzīts LESD 267. panta izpratnē. It īpaši attiecībā uz tiesām, kuru nolēmumi ir pārsūdzami valsts tiesā, Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesas var pārbaudīt Savienības tiesību akta spēkā esamību, un, ja tās uzskata, ka tajās lietas dalībnieku izvirzītie spēkā neesamības pamati nav pamatoti, tās var noraidīt šos pamatus, secinot, ka akts ir pilnībā spēkā esošs. Šādi rīkojoties, tās neapdraud Savienības tiesību akta spēkā esamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
,
28.
un
29.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Savukārt, kā izriet arī no šī sprieduma 144. punktā atgādinātās judikatūras, jebkuram lietas dalībniekam ir tiesības valsts tiesvedībā attiecīgajā tiesā apgalvot, ka nav spēkā kāds Savienības tiesību akts, un pieprasīt, lai minētā tiesa, kuras kompetencē nav pašai konstatēt šādu spēkā neesamību, uzdotu Tiesai prejudiciālu jautājumu (spriedums, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt apstāklis, ka valsts tiesai ir pilnvaras noteikt Tiesai uzdodamos jautājumus, ir raksturīgs LESD paredzētajai tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmai un nav arguments, kas varētu pamatot LESD 263. pantā paredzēto pieņemamības nosacījumu paplašinātu interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1987. gada 21. maijs, Union Deutsche Lebensmittelwerke u.c./Komisija,
97/85
,
EU:C:1987:243
,
12.
punkts).
Vēl ir jānorāda, ka
VodafoneZiggo
izvirzītā argumentācija ir vērsta uz to, lai noliegtu valsts tiesu kapacitāti dot ieguldījumu Savienības tiesiskās sistēmas ievērošanā, lai gan ir taisnība, ka Savienības tiesību sistēmas ievērošanu, kā tas izriet no LES 19. panta 1. punkta un kā jau ir atgādināts šī sprieduma 143. punktā, nodrošina ne tikai Tiesa, bet arī dalībvalstu tiesas un ka šīs pēdējās minētās tiesas sadarbībā ar Tiesu pilda tām kopīgi uzticētu uzdevumu, lai nodrošinātu, ka Līgumu interpretēšanā un piemērošanā tiek ievērots tiesiskums (šajā nozīmē skat. 2011. gada 8. marta atzinumu 1/09 (Nolīgums par vienotas sistēmas izveidi strīdu izskatīšanai patentu jomā),
EU:C:2011:123
,
66.
un
69.
punkts, kā arī spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
90.
punkts, kā arī 99. punkts). Tātad šie argumenti nevar tikt atbalstīti.
Ņemot vērā šos elementus, Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, minētajā 115. un 116. punktā būtībā konstatēja, ka
VodafoneZiggo
iespēja vērsties valsts tiesā ar prasību par VRI lēmumu, kas pieņemts pēc tam, kad Komisija bija nosūtījusi komentārus saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu, garantēja, ka tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Hartas 47. panta izpratnē ir tikušas ievērotas, lai gan tās Vispārējā tiesā celtā prasība atcelt strīdīgo aktu bija nepieņemama.
Treškārt, attiecībā uz šī sprieduma 133. punktā izklāstīto iebildumu pietiek norādīt, ka pretēji tam, ko apgalvo
VodafoneZiggo
, Vispārējā tiesa patiešām ir lēmusi par to, vai
VodafoneZiggo
tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir pārkāptas tāpēc, ka tās Vispārējā tiesā celtā prasība ir nepieņemama, un, kā izriet no šī sprieduma 136.–150. punkta, Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka tas tā nav tāpēc, ka arī pārsūdzētā rīkojuma 117. punkts, kurš ir apstrīdēts ar šo trešo iebildumu, tieši to pierāda, jo šis punkts, kura saturs ir izklāstīts šī sprieduma 141. punktā, papildina ar pamatdirektīvu organizēto pilnīgo tiesiskās aizsardzības sistēmu. Līdz ar to šis iebildums nav pamatots.
Ceturtkārt, attiecībā uz šī sprieduma 134. punktā izklāstīto iebildumu ir jānorāda, ka, ciktāl
VodafoneZiggo
kritizē pārsūdzētā rīkojuma 118. punktu, tā būtībā atkārtoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka LESD 267. pantā paredzētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu palīdz nodrošināt tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, lai gan šāda lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu procedūras aktivizēšana nav garantēta. Kā izriet arī no šī sprieduma 136.–150. punkta, Vispārējā tiesa šajā ziņā nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Turklāt, ciktāl šis
VodafoneZiggo
iebildums attiecas uz pārsūdzētā rīkojuma 119. punktu, pietiek norādīt, ka tas ir izvirzīts
ad abundantiam
un ka līdz ar to šis iebildums šajā mērā katrā ziņā ir neiedarbīgs atbilstoši šī sprieduma 62. punktā atgādinātajai judikatūrai.
Līdz ar to trešais pamats kopumā tāpat kā pirmā pamata trešās daļas trešais iebildums ir jānoraida.
Tā kā neviens no
VodafoneZiggo
izvirzītajiem pamatiem tās apelācijas sūdzības pamatojumam nav ticis apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
VodafoneZiggo
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
VodafoneZiggo
spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
VodafoneZiggo Group BV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.