CELEX: 62019CJ0519
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima
Uredba (EU) br. 1215/2012
Ugovor o zračnom prijevozu
Ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti koju je ugovorio putnik koji je potrošač
Tražbina tog putnika prema zračnom prijevozniku
Ustup te tražbine društvu za naplatu potraživanja
Mogućnost pozivanja zračnog prijevoznika na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti protiv društva stjecatelja tražbine navedenog putnika
Direktiva 93/13/EEZ

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 25. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2012., L 351, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci
SL 2014., L 160, str. 40
. i
SL 2016., L 202, str. 57
.) i Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (
SL 1993., L 95, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Passenger Rights sp. z o.o., sada DelayFix, sa sjedištem u Varšavi (Poljska), društva specijaliziranog za naplatu potraživanja, kojem je putnik u zračnom prijevozu ustupio svoja prava, i zračnog prijevoznika Ryanair DAC, sa sjedištem u Dublinu (Irska), o isplati iznosa od 250 eura na ime odštete za otkazivanje leta na temelju Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (
SL 2004., L 46, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak
SL 2019., L 119, str. 202
.).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 93/13, njezina je svrha uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
Člankom 2. te direktive određuje se:
„Za potrebe ove Direktive izraz:
[…]
(b)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije;
[…]”
Člankom 3. navedene direktive propisuje se:
„1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru.
Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”
Članak 4. stavak 1. te direktive glasi:
„[…] nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
Stavak 1. točka (q) Priloga toj direktivi odnosi se na „[o]dredbe čiji su predmet ili svrha […] isključenje ili ometanje prava potrošača na poduzimanje sudske tužbe ili provođenja svakog drugog pravnog lijeka […]”.
Uredba br. 1215/2012
Poglavlje II. Uredbe br. 1215/2012, naslovljeno „Nadležnost”, sadržava deset odjeljaka. Odjeljak I., naslovljen „Opće odredbe”, sadržava članak 4., kojim se u stavku 1. određuje:
„Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”
Odjeljak 2. tog poglavlja II., naslovljen „Posebna nadležnost”, sadržava članak 7. navedene uredbe kojim se propisuje:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
1.
(a)
u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze;
(b)
za potrebe ove odredbe, te ako nije drukčije dogovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:
[…]
–
u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru;
[…]”.
Odjeljak 4. poglavlja II. te uredbe, naslovljen „Nadležnost za potrošačke ugovore”, sadržava članak 17. te uredbe kojim se određuje:
„[…]
3.   Ovaj se odjeljak ne primjenjuje na ugovor o prijevozu, osim ako se ne radi o ugovoru u kojem je u cijenu uračunata kombinacija prijevoza i smještaja.”
U skladu s člankom 25. Uredbe br. 1215/2012, koji se nalazi u odjeljku 7. tog poglavlja II., naslovljenom „Prorogacija nadležnosti”:
„1.   Ako su se stranke neovisno o njihovu domicilu, sporazumjele da sud ili sudovi države članice imaju nadležnost u rješavanju sporova koji su nastali ili mogu nastati u vezi određenog pravnog odnosa, taj sud ili sudovi je nadležan/su nadležni, osim ako je sporazum ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti prema pravu te države članice. Ta nadležnost je isključiva osim ako su se stranke drukčije sporazumjele. Sporazum o nadležnosti se sklapa:
(a)
u pisanom obliku ili se potvrđuje u pisanom obliku;
(b)
u obliku koji je u skladu s praksom koja je ustaljena među strankama;
(c)
u međunarodnoj trgovini, u obliku koji je u skladu s običajima koji su poznati strankama ili bi im morali biti poznati, a koji su opće poznati u međunarodnoj trgovini i redovito ih poštuju stranke ugovora iste vrste u okviru trgovine o kojoj je riječ.
[…]”
Poljsko pravo
U skladu s člankom 509. Kodeksa cywilny (Zakonik o parničnom postupku), u inačici koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku:
„Stavak 1. Vjerovnik može bez dužnikova pristanka tražbinu ustupiti trećoj osobi (ustup tražbine), osim ako to nije u suprotnosti sa zakonom, ugovorom ili prirodom obveze.
Stavak 2. Ustup tražbine podrazumijeva ustup svih s njome povezanih prava, posebno u pogledu zateznih kamata.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Passenger Rights, društvo specijalizirano za naplatu potraživanja putnika u zračnom prometu, sada DelayFix, zatražilo je od Sąda Rejonowy dla m. st. Warszawy w Warszawie (Općinski sud u Varšavi, Poljska) da zračnom prijevozniku Ryanair na temelju Uredbe br. 261/2004 naloži isplatu iznosa od 250 eura na ime odštete za otkazivanje leta između Milana (Italija) i Varšave, za koji mu je putnik ustupio svoju tražbinu prema tom zračnom prijevozniku.
Društvo Ryanair istaknulo je prigovor nenadležnosti poljskih sudova zbog toga što se odredbom 2.4. njegovih Općih uvjeta prijevoza, koje je taj putnik ugovorio prilikom kupnje svoje karte na internetu, propisuje nadležnost irskih sudova. Prema mišljenju društva Ryanair, ta odredba obvezujuća je za društvo DelayFix kao stjecatelja tražbine navedenog putnika.
Rješenjem od 15. veljače 2019. Sąd Rejonowy dla m. st. Warszawy w Warszawie (Općinski sud u Varšavi, Poljska) odbio je taj prigovor nenadležnosti smatrajući da je, s jedne strane, odredba o prenošenju nadležnosti iz ugovora o prijevozu koja je obvezujuća za tog putnika i zračnog prijevoznika nepoštena u smislu Direktive 93/13 i, s druge strane, da ta odredba nije obvezujuća za društvo DelayFix kao stjecatelja putnikove tražbine nakon otkazivanja leta.
Društvo Ryanair je protiv tog rješenja podnijelo žalbu sudu koji je uputio zahtjev. Navelo je da, s obzirom na to da društvo DelayFix nije potrošač, ono ne može koristiti sudsku zaštitu koja je predviđena za potrošačke ugovore.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se, u skladu s nacionalnim odredbama i trenutačnom stanju sudske prakse Sąd Najwyższyja (Vrhovni sud, Poljska), nepoštenost ugovorne odredbe može utvrditi prilikom ispitivanja tužbe radi isplate koju je protiv dužnika podnio prodavatelj robe ili pružatelj usluga koji je tražbinu stekao od potrošača.
Međutim, kao prvo, taj sud pita može li se s obzirom na članak 3. stavak 1. i članak 6. Direktive 93/13 potrošačem smatrati i stjecatelja tražbine od potrošača. Konkretnije, dvoji o pitanju ima li potrošačev ustup tražbine prodavatelju robe ili pružatelju usluga za učinak da potonji preuzima njegova prava, čime mu se omogućuje da se poziva na povoljni sustav Unije u području zaštite potrošača koji proizlazi, među ostalim, iz te direktive.
Kao drugo, dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se na sudsku praksu Suda o primjeni Uredbe br. 1215/2012 u pogledu pravnog sustava ugovornih odredaba o prenošenju nadležnosti, propisanih u članku 25. te uredbe i posebnog sustava propisanog u odjeljku 4. poglavlja II. navedene uredbe o „nadležnosti za potrošačke ugovore” te osobito, pojma „potrošač” iz tog odjeljka.
S jedne strane, u pogledu ugovornih odredaba iz članka 25. Uredbe br. 1215/2012, taj sud naglašava da iz presude od 7. veljače 2013., Refcomp (
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
), proizlazi da ta vrsta odredbe unesena u ugovor načelno može proizvoditi svoje učinke samo u odnosima između stranaka koje su dale svoju suglasnost za sklapanje tog ugovora. Naime, takva ugovorna odredba proizlazi iz sporazuma između stranaka te je, kako bi se na nju moglo pozivati protiv treće osobe, načelno nužno da stranka za to dâ svoju suglasnost.
S druge strane, u pogledu pojma „potrošač” u smislu odjeljka 4. Poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012, navedeni sud naglašava da je posebni sustav uspostavljen člankom 17. i sljedećima te uredbe bio nadahnut brigom za zaštitu potrošača kao navodno ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom ugovornom stranom od suugovaratelja jer je potrošač zaštićen samo kada je osobno tužitelj ili tuženik u sudskom postupku. Zato se, ako podnositelj zahtjeva sâm nije stranka predmetnog potrošačkog ugovora, ne može pozivati na sudsku nadležnost u potrošačkim stvarima. S obzirom na sudsku praksu Suda, taj sud pita treba li, kako bi odredio nadležnost suda i valjanost ugovorne odredbe o prenošenju nadležnosti, uzeti u obzir „prvotnu” prirodu obveze ili prodavatelj robe ili pružatelj usluga koji je stjecatelj dotične tražbine može osporavati tu odredbu zbog njezine nepoštenosti na temelju sustava zaštite potrošača predviđenog, među ostalim, Direktivom 93/13.
U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Warszawie, XXIII Wydział Gospodarczy Odwoławczy (Okružni sud u Varšavi, XXIII. odjel za žalbe u gospodarskim stvarima) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 2. točku (b), članak 3. stavke 1. i 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 […] i članak 25. Uredbe br. [1215/2012], u području ispitivanja valjanosti sporazuma o nadležnosti, tumačiti na način da se na izostanak pojedinačnih pregovora o ugovornim odredbama i na nepoštene ugovorne odredbe koje proizlaze iz sporazuma o prenošenju nadležnosti može pozvati i krajnji stjecatelj tražbine stečene ustupom od potrošača koji sam, međutim, nema status potrošača?”
O zahtjevu društva Ryanair za otvaranje usmenog dijela postupka
Zahtjevom od 4. studenoga 2020., koju je tajništvo Suda zaprimilo istog dana, društvo Ryanair podnijelo je na temelju članka 83. Poslovnika Suda zahtjev za otvaranje usmenog dijela postupka ističući da okolnosti iz odluke kojom se upućuje zahtjev nisu bile dostatno pojašnjene, da je nužna detaljna rasprava i da bi rješenje ovog predmeta moglo imati odlučujući utjecaj na tumačenje relevantnih odredaba prava Unije.
Valja podsjetiti na to da, u skladu s tom odredbom, Sud može, po službenoj dužnosti, na prijedlog nezavisnog odvjetnika ili pak na zahtjev stranaka, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog postupka ako smatra, među ostalim, da stvar nije dovoljno razjašnjena ili da je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama.
U ovom slučaju nisu ispunjene pretpostavke utvrđene navedenom odredbom.
Naime, sud koji je uputio zahtjev u dovoljnoj je mjeri iznio činjenične okolnosti i nacionalni regulatorni okvir. Već i u pisanom dijelu postupka pred Sudom strankama je omogućeno da iznesu svoja stajališta. Usto, o zahtjevu za prethodnu odluku uopće se ne mora odlučiti na temelju argumenata o kojima se nije raspravljalo među strankama.
Stoga nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika valja odbiti zahtjev društva Ryanair za otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnom pitanju
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
Tijekom pisanog dijela postupka društvo Ryanair navelo je da je platilo iznos koji se zahtijevao na početku spora koji je upućen sudu pred kojim se vodi postupak. Tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku zbog toga postao bespredmetan.
Na upit Suda, taj sud navodi da je glavni predmet spojen s drugim dvama predmetima koji uključuju stranke iz glavnog postupka i predmet su im odštetni zahtjevi koji su također podneseni na temelju Uredbe br. 261/2004, tako da se pred njim i dalje vodi spor.
Iz teksta i strukture članka 267. UFEU‑a prethodni postupak pretpostavlja da je spor pred nacionalnim sudovima u tijeku, u okviru kojega oni trebaju donijeti odluku na temelju odluke donesene u prethodnom postupku. Konačno, opravdanost prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja na općenita ili hipotetska pitanja već stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Pohotovosť,
C‑470/12
,
EU:C:2014:101
, t.
28.
i
29.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja istaknuti da je glavni predmet spojen s dvama drugim predmetima, za koje pred Sudom nije utvrđeno da su im odštetni zahtjevi podmireni tako da valja smatrati da se glavni postupak i dalje vodi pred sudom koji je uputio zahtjev.
Budući da je postupak iz članka 276. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova putem kojeg Sud pruža nacionalnim sudovima elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješenje sporova u kojima odlučuju, jedna takva indikacija obvezuje Sud i načelno je stranke glavnog postupka ne mogu dovoditi u pitanje (presuda od 27. veljače 2014., Pohotovosť,
C‑470/12
,
EU:C:2014:101
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
Postavljenim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 25. Uredbe br. 1215/2012 i članak 2. točku (b), članak 3. stavke 1. i 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da se zračni prijevoznik – kako bi osporio nadležnost suda za odlučivanje o tužbi za naknadu štete podnesenu protiv sebe na temelju Uredbe br. 261/2004 – može protiv društva za naplatu kojem je putnik ustupio svoju tražbinu pozivati na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti unesenu u ugovor o prijevozu između putnika i tog zračnog prijevoznika.
Odgovor na to pitanje uključuje određivanje pod kojim uvjetima takva ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti može biti obvezujuća za društvo za naplatu kojem je putnik ustupio svoju tražbinu.
Iako se pitanja suda koji je uputio zahtjev o ugovornoj odredbi o prenošenju nadležnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku odnose istodobno na Direktivu 93/13 i Uredbu br. 1215/2012, s obzirom na to da je pravni sustav te vrste ugovorne odredbe određen člankom 25. te uredbe, postavljeno pitanje valja početi ispitivati u pogledu tog članka.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam ugovorne odredbe o prenošenju nadležnosti treba tumačiti kao autonoman pojam prava Unije i u potpunosti provesti načelo autonomije volje, na kojem se temelji članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 1992., Powell Duffryn,
C‑214/89
,
EU:C:1992:115
, t.
14.
, od 9. prosinca 2003., Gasser,
C‑116/02
,
EU:C:2003:657
, t.
51.
i navedenu sudsku praksu i od 7. veljače 2013., Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, t.
22.
i
40.
i navedenu sudsku praksu).
Konkretnije, okolnost da je dotični ugovor sklopljen na internetu ne može sama po sebi učiniti nevaljanom takvu odredbu, pod uvjetom ispunjenja uvjeta navedenih u sudskoj praksi koji se odnose osobito na pohranu teksta u kojem je ta ugovorna odredba određena (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, t.
40.
).
Usto, člankom 25. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012 ne pojašnjava se je li moguće ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti ustupiti, izvan kruga stranaka ugovora, na treću osobu, koja je ugovorna stranka kasnije sklopljenog ugovora i sljednik, u cijelosti ili dijelom, prava i obveza jedne od stranaka iz prvotnog ugovora (presude od 20. veljače 2013., Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, t.
25.
i od 20. travnja 2016., Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, t.
23.
).
Tako sud pred kojim se vodi postupak ima obvezu ispitati
in limine litis
jesu li stranke stvarno bile suglasne s ugovornom odredbom o prenošenju nadležnosti, a ta suglasnost mora biti jasna i precizna s obzirom na to da oblik koji se zahtijeva u članku 25. stavku 1. Uredbe br. 1215/2012 u tom smislu ima funkciju osigurati da pristanak doista bude utvrđen (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 2013., Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu, i od 8. ožujka 2018., Saey Home & Garden,
C‑64/17
,
EU:C:2018:173
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga načelno slijedi da ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti unesena u ugovor u načelu može proizvoditi svoje učinke samo u odnosima između stranaka koje su pristale na sklapanje tog ugovora (presuda od 7. veljače 2013., Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, t.
29.
, i od 28. lipnja 2017., Leventis i Vafeias,
C‑436/16
,
EU:C:2017:497
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti u glavnom postupku ne osporava stranka ugovora u kojem se ta odredba nalazi, nego treća osoba u odnosu na taj ugovor.
Međutim, iako ni društvo Passenger Rights ni društvo DelayFix, koje je njegov sljednik, nije dalo suglasnost da za njega bude obvezujuća ugovorna odredba društva Ryanair o prenošenju nadležnosti, ni taj zračni prijevoznik nije dao suglasnost da takva odredba bude obvezujuća za to društvo za naplatu.
Štoviše, ni stranke u glavnom postupku ni sud koji je uputio zahtjev ne navode dokaze ili indicije na temelju kojih bi se moglo smatrati da su stranke, u jednom od oblika predviđenih u članku 25. stavku 1. točkama (b) i (c) Uredbe br. 1215/2012 sklopile sporazum o prenošenju nadležnosti koji sadržava ugovornu odredbu o prorogaciji nadležnosti, poput one iz glavnog postupka.
Stoga iz prethodnih razmatranja proizlazi da se zračni prijevoznik u načelu ne može protiv društva za naplatu kojem je putnik ustupio svoju tražbinu pozivati na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti unesenu u ugovor o prijevozu između putnika i zračnog prijevoznika, kako bi osporio nadležnost suda da odlučuje o tužbi za naknadu štete podnesenoj protiv njega na temelju Uredbe br. 261/2004.
Samo bi u slučaju kada bi, sukladno nacionalnom pravu koje se primjenjuje na meritum, treća osoba preuzela prvotni ugovor i sva prava i obveze koje iz njega proizlaze, sporazum o prenošenju nadležnosti na koji treća osoba nije pristala za nju ipak mogao biti obvezujući (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
, t.
65.
i navedenu sudsku praksu).
Pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev znači i određivanje uvjeta valjanosti takve ugovorne odredbe.
U skladu s člankom 25. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, sudovi navedeni u ugovornoj odredbi o prenošenju nadležnosti nadležni su, osim ako je sporazum „prema pravu te države članice” ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti. Zakonodavac Unije tako je uveo pravilo prema kojem se valjanost ugovorne odredbe o prenošenju nadležnosti ocjenjuje na temelju zakonodavstva države čiji su sudovi navedeni u toj odredbi.
U ovom slučaju, ako sud koji je uputio zahtjev ispituje valjanost ugovorne odredbe o prenošenju nadležnosti, na njemu je stoga da to učini u pogledu zakonodavstva države čiji su sudovi navedeni u toj odredbi, odnosno u pogledu irskog prava.
Osim toga, na sudu pred kojim se vodi spor poput onog u glavnom postupku je da primijeni zakonodavstvo države čiji su sudovi navedeni u toj odredbi, tumačeći to zakonodavstvo u skladu s pravom Unije, a osobito Direktivom 93/13 (vidjeti u tom smislu presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, t.
79.
, i od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen,
C‑147/16
,
EU:C:2018:320
, t.
41.
).
U tom pogledu kao prvo valja naglasiti da je u pogledu odnosa između Direktive 93/13 i prava putnika u zračnom prometu poput onih proizašlih iz Uredbe br. 261/2004, Sud presudio da je Direktiva 93/13 opći propis o zaštiti potrošača koji bi se trebao primjenjivati u svim gospodarskim sektorima, uključujući u sektoru zračnog prijevoza (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2017., Air Berlin,
C‑290/16
,
EU:C:2017:523
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu).
Kao drugo, treba istaknuti da je u okolnostima sličnim onima u glavnom postupku, ustupu tražbina društvu za naplatu, Sud u pogledu Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (
SL 2008., L 133, str. 66
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.), presudio da činjenica da su sporovi o kojima je riječ u tim predmetima isključivo između prodavatelja roba ili pružatelja usluga nije prepreka primjeni instrumenta koji proizlazi iz prava potrošača Unije jer područje primjene te direktive ne ovisi o identitetu stranaka u predmetnom sporu nego o svojstvu ugovornih stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2019., Lexitor,
C‑383/18
,
EU:C:2019:702
, t.
20.
).
Ta sudska praksa treba se prenijeti u pogledu primjene Direktive 93/13.
Naime, u skladu s člankom 1. stavkom 1. i člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13, ona se primjenjuje na odredbe koje se nalaze u ugovorima zaključenima između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori (presude od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska,
C‑419/18 i C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, t.
51.
i navedena sudska praksa i presuda od 10. rujna 2020., A (Podnajam socijalnog stana),
C‑738/19
,
EU:C:2020:687
, t.
34.
).
U ovom slučaju, ugovor o prijevozu na kojem se temelji tražbina na koju se poziva DelayFix, prvotno je bio sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluga, odnosno zračnog prijevoznika, i putnika te se ničim ne ukazuje na to da je potonji kupio svoju avionsku kartu u svrhe koje nisu privatne.
Kao treće, valja podsjetiti na to da se na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 odredba smatra nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlih iz dotičnog ugovora.
U tom pogledu, Sud je u nekoliko navrata presudio da se ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti unesena u ugovor sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga, a da se o njemu nije pojedinačno pregovaralo i koji daje isključivu nadležnost sudu u čijem području se nalazi sjedište tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga, treba smatrati nepoštenom u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 jer, unatoč zahtjevu dobre vjere, ona na štetu dotičnog potrošača prouzrokuje znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlih iz tog ugovora (vidjeti u tom smislu presude od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores,
C‑240/98 do C‑244/98
,
EU:C:2000:346
, t.
24.
, od 4. lipnja 2009., Pannon GSM,
C‑243/08
,
EU:C:2009:350
, t.
40.
, i od 9. studenoga 2010., VB Pénzügyi Lízing,
C‑137/08
,
EU:C:2010:659
, t.
53.
).
Naime, takva ugovorna odredba ulazi u kategoriju odredaba čiji su predmet ili svrha isključenje ili ometanje poduzimanja sudske tužbe, kategorije iz stavka 1. točke (q) Priloga toj direktivi (presude od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores,
C‑240/98 do C‑244/98
,
EU:C:2000:346
, t.
22.
, od 4. lipnja 2009., Pannon GSM,
C‑243/08
,
EU:C:2009:350
, t.
41.
i od 9. studenoga 2010., VB Pénzügyi Lízing,
C‑137/08
,
EU:C:2010:659
, t.
54.
).
U tom kontekstu, nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda usluga na koje se ugovor odnosi i sve popratne okolnosti njegova sklapanja, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13.
Tako je na nacionalnom sudu, pred kojim se vodi spor poput onog u glavnom postupku, na temelju zakonodavstva države čiji su sudovi navedeni u ugovornoj odredbi o prenošenju nadležnosti, i tumačeći to zakonodavstvo u skladu sa zahtjevima Direktive 93/13, da iz moguće nezakonitosti takve odredbe izvede pravne posljedice, s obzirom na to da iz teksta članka 6. stavka 1. te direktive proizlazi da su nacionalni sudovi dužni izuzeti iz primjene nezakonitu ugovornu odredbu kako ona ne bi proizvodila obvezujuće učinke.
Naposljetku valja naglasiti da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom, na temelju članka 7. točke 1. podtočke (b) Uredbe br. 1215/2012, što se tiče izravnih letova, i mjesto polaska i mjesto dolaska zrakoplova u jednakoj mjeri trebaju smatrati mjestima glavnog pružanja usluga koje su predmet ugovora o zračnom prijevozu, čime se podnositelju tužbe za odštetu na temelju Uredbe br. 261/2004 omogućuje da podnese svoju tužbu pred sudom u čijoj je nadležnosti ili mjesto polaska ili mjesto dolaska zrakoplova, kako su ta mjesta određena u navedenom ugovoru (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2009., Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
, t.
47.
i rješenje od 13. veljače 2020., flightright,
C‑606/19
,
EU:C:2020:101
, t.
26.
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 25. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se zračni prijevoznik ne može pozivati na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti unesenu u ugovor o prijevozu između putnika i zračnog prijevoznika protiv društva za naplatu kojem je putnik ustupio svoju tražbinu kako bi osporio nadležnost suda da odlučuje o tužbi za naknadu štete podnesenoj protiv njega na temelju Uredbe br. 261/2004, osim ako prema zakonodavstvu države čiji su sudovi navedeni u toj odredbi to društvo za naplatu ne stupi u sva prava i obveze prvotnog suugovaratelja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita. Ako je to slučaj, takvu ugovornu odredbu, koja je unesena u ugovor sklopljen između potrošača, odnosno putnika u zračnom prijevozu, i prodavatelja robe ili pružatelja usluga, odnosno zračnog prijevoznika, a da se o njoj nije pojedinačno pregovaralo, i kojom se isključiva nadležnost dodjeljuje sudu u čijem se području nalazi njegovo sjedište, treba smatrati nezakonitom u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 25. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se zračni prijevoznik ne može pozivati na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti unesenu u ugovor o prijevozu između putnika i zračnog prijevoznika protiv društva za naplatu kojem je putnik ustupio svoju tražbinu kako bi osporio nadležnost suda da odlučuje o tužbi za naknadu štete podnesenoj protiv njega na temelju Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91, osim ako prema zakonodavstvu države čiji su sudovi navedeni u toj odredbi to društvo za naplatu ne stupi u sva prava i obveze prvotnog suugovaratelja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita. Ako je to slučaj, takvu ugovornu odredbu, koja je unesena u ugovor sklopljen između potrošača, odnosno putnika u zračnom prijevozu, i prodavatelja robe ili pružatelja usluga, odnosno zračnog prijevoznika, a da se o njoj nije pojedinačno pregovaralo, i kojom se isključiva nadležnost dodjeljuje sudu u čijem se području nalazi njegovo sjedište, treba smatrati nezakonitom u smislu članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski