CELEX: 62019CJ0572
Fellebbezés
Állami támogatások
A kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogram
2003/361/EK ajánlás
Az Európai Bizottság adatellenőrző bizottságának a mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokként (kkv) való minősítésről szóló határozata
2012/838/EU, Euratom határozat
Melléklet
1.2.6 és 1.2.7. szakasz
Felülvizsgálat iránti kérelem
58/2003/EK rendelet
22. cikk
Közigazgatási jogorvoslati kérelem hiánya
A felülvizsgálat iránti kérelem és közigazgatási jogorvoslati kérelem közötti kapcsolat
A kkv‑jogállásnak a 2003/361 ajánlásban előírt kritériumnak való formális megfelelés ellenére történő megtagadása
Jogbiztonság
Jogos bizalom
Azon hátrányok, amelyekkel a kkv‑k rendszeresen szembesülnek
Hiány

Fellebbezésében a European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe (Ertico – ITS Europe) az Európai Unió Törvényszéke 2019. május 22‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság ítéletének (
T‑604/15
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2019:348
) megsemmisítését kéri, amelyben a Törvényszék elutasította az Európai Közösség kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogramjából és az Európai Atomenergia‑közösség nukleáris kutatási és képzési tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogramjából támogatás útján finanszírozott közvetett cselekvések résztvevőinek létezésére, jogállására és működési és pénzügyi képességeire vonatkozó ellenőrzések következetességét biztosító szabályok elfogadásáról szóló, 2012. december 18‑i 2012/838/EU, Euratom határozat (
HL 2012. L 359., 45. o.
) mellékletének 1.2.7. szakaszában említett adatellenőrző bizottság (a továbbiakban: adatellenőrző bizottság) által elfogadott 2015. augusztus 18‑i határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti kérelmét, amennyiben ez az adatellenőrző bizottság megállapította, hogy a fellebbező nem minősül a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások meghatározásáról szóló, 2003. május 6‑i 2003/361/EK bizottsági ajánlás (
HL 2003. L 124., 36. o.
; a továbbiakban: kkv‑ajánlás) értelmében vett mikro‑, kis‑ és középvállalkozásnak (kkv).
Jogi háttér
Az 58/2003/EK rendelet
A közösségi programok igazgatásában bizonyos feladatokkal megbízott végrehajtó hivatalokra vonatkozó alapszabály megállapításáról szóló, 2002. december 19‑i 58/2003/EK tanácsi rendeletnek (
HL 2003. L 11., 1. o.
, magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 235. o.) „A jogi aktusok jogszerűsége” című 22. cikkének szövege a következő:
„(1)   A végrehajtó hivatal bármely jogi aktusát, amely harmadik személyeket sért, a közvetlenül vagy személyesen érintett személyek bármelyike vagy egy tagállam a jogszerűség felülvizsgálata céljából a[z Európai] Bizottság elé terjesztheti.
A közigazgatási aktusokkal szembeni jogorvoslatokat a Bizottság elé kell terjeszteni attól a naptól számított egy hónapon belül, hogy az érdekelt fél vagy érintett tagállam tudomást szerzett a vitatott jogi aktusról.
Az érdekelt fél vagy az érintett tagállam, valamint a végrehajtó hivatal érveinek meghallgatását követően, a Bizottság beterjesztésük napjától számított két hónapon belül határozatot hoz a közigazgatási jogorvoslatokról. A Bizottság azon kötelezettségének sérelme nélkül, hogy döntését és indokolását írásbeli válasz formájában közölje, amennyiben a Bizottság a megadott határidőn belül ezt elmulasztja, úgy azt a jogorvoslat hallgatólagos elutasításának kell tekinteni.
(2)   Saját kezdeményezése alapján a Bizottság a végrehajtó hivatal bármely jogi aktusát felülvizsgálhatja. A hivatal által felhozott érvelések meghallgatását követően a felülvizsgálat napjától számított két hónapon belül dönt.
(3)   Amennyiben az (1) és (2) bekezdéssel összhangban egy jogi aktus a Bizottsághoz kerül, úgy a Bizottság felfüggesztheti a szóban forgó jogi aktus végrehajtását, vagy ideiglenes intézkedéseket írhat elő. Végső döntésében a Bizottság jóváhagyhatja a végrehajtó hivatal határozatát, vagy dönthet arról, hogy a hivatalnak részben vagy egészben módosítania kell azt.
(4)   A végrehajtó hivataloknak megfelelő időn belül meg kell hozniuk a szükséges intézkedéseket, hogy megfeleljenek a Bizottság határozatának.
(5)   A közigazgatási jogorvoslat elutasításának tekintetében a Bizottság kifejezett vagy hallgatólagos határozatának megtámadására vonatkozó keresetet [az EUMSZ 263. cikkel] összhangban [az Európai Unió] Bíróság[a] elé lehet terjeszteni.”
A kkv‑ajánlás
A kkv‑ajánlás (9) és (12) preambulumbekezdése értelmében:
„(9)
Annak érdekében, hogy pontosabb képet nyerjünk a kkv‑k tényleges gazdasági helyzetéről, valamint a kkv‑k gazdasági erejét túllépő vállalkozások csoportjainak e kategóriából történő eltávolítása céljából, különbséget kell tenni a vállalkozások különböző csoportjai között a következők alapján: a vállalkozások függetlenek‑e, vannak‑e irányítói helyzetben nem levő leányvállalataik (társvállalkozások), vagy azok kapcsolt vállalkozások‑e. Érvényben marad a korábbi, a [kis‑ és középvállalkozások meghatározásáról szóló, 1996. április 3‑i] 96/280/EK bizottsági ajánlásban [(
HL 1996. L 107., 4. o.
)] foglalt, a részesedésre vonatkozó 25%‑os határ, amely alatt egy vállalkozás függetlennek tekintendő.
[…]
(12)
Megfelelő esetekben figyelembe kell venni azokat a kapcsolatokat is, amelyek a vállalkozások között természetes személyeken keresztül állnak fenn, annak biztosítása érdekében, hogy csak azok a vállalkozások részesedhessenek a kkv‑knak nyújtott, különböző szabályokból és intézkedésekből származó előnyökből, amelyeknek valóban szüksége van rá. Annak érdekében, hogy az ilyen helyzetek vizsgálatát a szükséges minimumra korlátozzák, az ilyen kapcsolatokat csak az érintett piacok vagy a szomszédos piacok tekintetében veszik figyelembe, amennyiben szükséges, [az uniós] versenyjog alkalmazásában az érintett piac meghatározásáról szóló bizottsági közlemény [
HL 1997. C 372., 5. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 155. o.] tárgyát képező, az érintett piac bizottsági meghatározása alapján.”
Ezen ajánlás 1. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Ez az ajánlás az [Európai Unióban] és az Európai Gazdasági Térségen [EGT] belül alkalmazott [kkv] fogalommeghatározására vonatkozik.”
Az említett ajánlás mellékletének „Vállalkozás” című 1. cikke előírja:
„Jogi formájától függetlenül vállalkozásnak tekintendő minden gazdasági tevékenységet folytató entitás. Ez magában foglalja különösen a kézművesipari vagy más tevékenységet folytató önálló vállalkozókat és családi vállalkozásokat, valamint a rendszeres gazdasági tevékenységet folytató személyegyesüléseket és szövetkezeteket.”
Ugyanezen ajánlás mellékletének „A vállalkozási kategóriák szempontjából meghatározó alkalmazotti létszám és pénzügyi felső határok” című 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A [kkv] típusba a 250‑nél kevesebb személyt foglalkoztató vállalkozások tartoznak, amelyek éves árbevétele nem haladja meg az 50 millió eurót és/vagy az éves mérlegfőösszegük értéke nem haladja meg a 43 millió eurót.”
A kkv‑ajánlás mellékletének „A foglalkoztatottak számának és a pénzügyi határértékek kiszámításakor figyelembe vett vállalkozástípusok” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   »Önálló vállalkozás«: minden olyan vállalkozás, amely nem minősül a (2) bekezdés szerinti partnervállalkozásnak vagy a (3) bekezdés szerinti kapcsolt vállalkozásnak.
(2)   »Partnervállalkozások«: azok a vállalkozások, amelyek nem minősülnek a (3) bekezdés szerinti kapcsolt vállalkozásnak, és amelyek között a következő kapcsolat áll fenn: egy vállalkozás (fölérendelt vállalkozás) egyedül vagy a (3) bekezdés szerinti egy vagy több kapcsolt vállalkozással közösen valamely másik vállalkozás (alárendelt vállalkozás) tőkéjének vagy a szavazati jogának legalább 25%‑ával rendelkezik.
[…]
(3)   »Kapcsolt vállalkozások« azok a vállalkozások, amelyek között az alábbi kapcsolatok valamelyike fennáll:
a)
a vállalkozás rendelkezik a részvényesek vagy tagok szavazati jogának többségével egy másik vállalkozásban;
b)
a vállalkozás jogosult kinevezni vagy elmozdítani egy másik vállalkozás igazgatási, irányítási vagy felügyeleti testülete tagjainak többségét,
c)
a vállalkozás valamely másik vállalkozás felett meghatározó befolyást gyakorolhat az e vállalkozással kötött szerződés alapján vagy az létesítő okiratában meghatározott rendelkezésnek megfelelően;
d)
a vállalkozás, amely valamely másik vállalkozás részvényese vagy tagja, e vállalkozás többi részvényesével vagy tagjával kötött megállapodás alapján egyedül birtokolja a másik vállalkozásban a részvényesek vagy tagok szavazati jogának többségét.
[…]”
A 2012/838 határozat
A 2012/838 határozat mellékletének „Az adatellenőrzés adminisztratív felülvizsgálata” című 1.2.6. szakasza értelmében:
„1.
A felülvizsgálati kérelem benyújtását megelőzően a kérelmező köteles megerősítést kérni az adatellenőrzés eredményeiről.
2.
Az adatellenőrzés felülvizsgálatára vonatkozó kérelmet – írásban, más formai megkötés nélkül – az érintett jogalany JKK‑ja [a jogalany kijelölt képviselője] nyújtja be közvetlenül az illetékes adatellenőrző szolgálathoz.
Ha a felülvizsgálati kérelem benyújtója nem érintett az adatellenőrzésben, akkor a kérelmet el kell utasítani.
3.
Az adatellenőrző szolgálatok visszaigazolják a felülvizsgálati kérelem átvételét. Az adatellenőrző szolgálatok a kérelemről meghozott döntésről tájékoztatják az érintett felet. Elutasítás esetén meg kell jelölni annak indokait.
Az adatellenőrzés felülvizsgálata iránti kérelem az adatellenőrzést nem függeszti fel, annak eredményei megváltoztatásukig hatályban maradnak. Ez az adminisztratív felülvizsgálat nem érinti a kérelmező azon jogát, hogy az európai ombudsmannál vagy az Európai Unió Bíróságánál jogorvoslattal éljen.”
Ezen 1.2.6. szakaszhoz lábjegyzet kapcsolódik, amely a következőket mondja ki:
„Az [58/2003 rendelet] 22. cikke értelmében a végrehajtó ügynökségek aktusai a jogszerűség felülvizsgálata céljából a Bizottság elé terjeszthetők.”
E határozat mellékletének „Adatellenőrző Bizottság” című 1.2.7. szakasza a következőképpen rendelkezik:
„A […] Bizottságnak a[z Európai Közösség kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogram (2007–2013)] végrehajtásáért felelős főigazgatóságai és végrehajtó ügynökségei szolgálatközi koordinációs bizottságot (Adatellenőrző Bizottság) hoznak létre, és a bizottságba képviselőket küldenek. Az adatellenőrző szolgálatok szavazati jog nélkül részt vesznek az Adatellenőrző Bizottság munkájában, és a bizottság elnökének felügyelete alatt titkársági szolgáltatásokat nyújtanak annak működéséhez. A Bizottság eljárási szabályzatot dolgoz ki a koordinációs tevékenységekhez, és ebben szabályozza különösen a közös gyakorlati megoldások nyilvántartását.
A fenti 1.2.7. szakasz alapján az illetékes adatellenőrző szolgálatokhoz benyújtott felülvizsgálati kérelmeket e szolgálatok az Adatellenőrző Bizottság elé utalják. Az Adatellenőrző Bizottság a jogalanyok adatainak ellenőrzésével kapcsolatban elé utalt eseteket kivizsgálja és azokban döntést hoz. Az Adatellenőrző Bizottság hatásköre a pénzügyi képességek ellenőrzésével kapcsolatos kérdések elbírálására nem terjed ki.”
A jogvita előzményei
A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 1–10. pontja tartalmazza, és a jelen eljárás szempontjából azokat a következőképpen lehet összefoglalni.
Az 1991‑ben alapított fellebbező a belga jog alá tartozó korlátolt felelősségű kooperációs társaság. E társaság több szektorra kiterjedő platformot biztosít az intelligens közlekedési rendszerek és szolgáltatások ágazatának magán‑ és közszereplői számára. Létesítő okirata szerinti célja a közlekedési telematika megvalósításának támogatása, előmozdítása, valamint a megvalósítás koordinálásának segítése az európai közlekedési infrastruktúrában.
2006. december 31. óta a fellebbezőt a kkv‑ajánlás értelmében vett kkv jogállásúnak tekintették. E jogállás lehetővé tette számára, hogy az Uniótól éveken keresztül kiegészítő támogatásokban részesüljön, többek között az Európai Közösség kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogramja (2007–2013) keretében.
2013 decemberében a meglévő kutatási programok résztvevői kkv‑jogállásának felülvizsgálata keretében a Kutatási Végrehajtó Ügynökség (REA) e programok résztvevőinek a kkv‑jogállásával kapcsolatos adatellenőrzést végző szolgálatként a fellebbezőtől olyan információkat kért, amelyek lehetővé teszik annak igazolását, hogy őt továbbra is megilleti e jogállás. Levélváltást követően a REA 2014. január 27‑én úgy határozott, hogy a fellebbező nem tekinthető kkv‑nak a kkv‑ajánlás értelmében (a továbbiakban: a kkv‑jogállást megtagadó határozat).
2014. február 7‑i levelében a fellebbező vitatta a REA által elfogadott álláspontot, és csatolt két, az ügyvédei által készített jogi álláspontot.
2014. február 24‑i levelében a REA tájékoztatta a fellebbezőt, hogy a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza alapján kérheti az adatellenőrző bizottságtól a kkv‑jogállást megtagadó határozat felülvizsgálatát.
2014. február 25‑i levelében a fellebbező így a REA‑nál e határozat adatellenőrző bizottság előtti felülvizsgálatát kérte.
2014. április 15‑én a REA tájékoztatta a fellebbezőt az adatellenőrző bizottság határozatáról, amely helybenhagyta a kkv‑jogállást megtagadó határozatot (a továbbiakban: első elutasító határozat).
2014. június 23‑án a fellebbező keresetet indított az első elutasító határozattal szemben a Törvényszék előtt, amelyet a T‑499/14. számon vettek nyilvántartásba. E keresetet a Bizottsággal és az adatellenőrző bizottsággal szemben egyszerre nyújtotta be.
2014. november 18‑án a REA tájékoztatta a fellebbezőt az adatellenőrző bizottság azon határozatáról, amelyben egy új határozat elfogadásáig visszavonta az első elutasító határozatot. E visszavonást azzal igazolták, hogy az adatellenőrző bizottság az első elutasító határozatban nem adott kifejezett választ a fellebbező által a 2014. február 7‑i levelében felhozott érvekre. Az említett visszavonást követően a Törvényszék megállapította, hogy a T‑499/14. sz. ügyben indított kereset okafogyottá vált, és a 2015. április 30‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság végzésével (
T‑499/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:285
) úgy határozott, hogy e keresetről már nem szükséges határoznia.
2015. augusztus 18‑án az adatellenőrző bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben az első elutasító határozatban foglaltakhoz képest módosított érvelés alapján megállapította, hogy a fellebbezőre már nem vonatkozhat a kkv‑jogállás.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2015. október 27‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet indított.
A megtámadott ítélettel a Törvényszék e keresetet elutasította.
A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
semmisítse meg a vitatott határozatot, és hagyja helyben kkv‑jogállását, valamint
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A Bíróság elnöke a 2019. november 19‑i határozatával engedélyezte a Cseh Köztársaság számára, hogy a fellebbező kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező három jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első a 2012/838 határozat melléklete 1.2.6. és 1.2.7. szakaszának, valamint az 58/2003 rendelet 22. cikkének téves értelmezésén, a második a kkv‑ajánlás, valamint a jogbiztonság és a bizalomvédelem alapelvének megsértésén, a harmadik pedig a kkv‑jogállásával kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibán alapul.
Az első jogalapról
A felek érvei
Első jogalapjában a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, különösen a megtámadott ítélet 28–42., 50. és 68–77. pontjában, amennyiben megállapította, hogy egyrészt a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza, másrészt pedig az 58/2003 rendelet 22. cikke eltérő kereseteket ír elő. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék ezen ítélet 28–31. pontjában megállapított, e rendelkezések egy és ugyanazon eljárásra vonatkoznak. Különösen a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza pontosítja, hogy hogyan kell a Bizottsághoz címezni az 58/2003 rendelet 22. cikkében említett, jogszerűségi felülvizsgálat iránti kérelmeket.
Először is, a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza kifejezetten hivatkozik az 58/2003 rendelet 22. cikkére. A 2012/838 határozat melléklete 1.2.6. szakaszának 2. pontjába illesztett 24. lábjegyzet pontosítja, hogy az e szakaszban érintett felülvizsgálat az 58/2003 rendelet 22. cikkében szereplő felülvizsgálat. E lábjegyzet kapcsolatot teremt e rendelet magasabb szintű 22. cikke és e rendelet alacsonyabb szintű végrehajtási rendelkezései, nevezetesen a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza között.
Másodszor, míg a 2012/838 határozat melléklete 1.2.6. szakaszának 3. pontja pontosítja, hogy ez az adminisztratív felülvizsgálati eljárás nem érinti a kérelmező azon jogát, hogy az ombudsmannál vagy az Európai Unió Bíróságánál jogorvoslattal éljen, nem utal arra, hogy ez nem érinti az 58/2003 rendelet 22. cikkében említett felülvizsgálati eljárást.
Harmadszor, a Bizottság maga is megállapította, hogy a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza, valamint az 58/2003 rendelet 22. cikke egy és ugyanazon felülvizsgálati eljárásra vonatkozik. A REA ugyanis a 2014. február 24‑i levelében jelezte, hogy a 2012/838 határozat melléklete 1.2.6. és 1.2.7. szakaszának megfelelően jogszerűségi felülvizsgálat iránti kérelmet kell benyújtani. A REA egyáltalán nem említette az 58/2003 rendelet 22. cikkét, amit meg kellett volna tennie, és bizonyosan meg is tett volna, ha az 58/2003 rendelet 22. cikkében említett felülvizsgálati eljárás eltérne a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakaszában említett felülvizsgálati eljárástól.
Az uniós közigazgatási eljárási jogban létezik ugyanis egy olyan általános elv, amely szerint az Unió intézményeinek és egyéb közigazgatási hatóságainak a magánszemélyek jogait vagy érdekeit sértő döntéseinek egyértelműen meg kell jelölniük a lehetséges jogorvoslati lehetőségeket és azok gyakorlásának eszközeit. E követelményt többek között az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról, az 1296/2013/EU, az 1301/2013/EU, az 1303/2013/EU, az 1304/2013/EU, az 1309/2013/EU, az 1316/2013/EU, a 223/2014/EU és a 283/2014/EU rendelet és az 541/2014/EU határozat módosításáról, valamint a 966/2012/EU, Euratom rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2018. július 18‑i (EU, Euratom) 2018/1046 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2018. L 193., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2019. L 60., 36. o.
) 133. cikkének (2) bekezdése is kifejezetten előírja. E rendelet képezi azon szabályozási követelmények jelenlegi jogalapját, amelyeken a 2012/838 határozat alapul.
Negyedszer, a 2012/838 határozat melléklete 1.2.6. és 1.2.7. szakaszának alkalmazásával az adatellenőrző bizottság, és következésképpen a Bizottság a gyakorlatban megfelelt az 58/2003 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében előírt két hónapos határidőnek. Az adatellenőrző bizottság ugyanis az első elutasító határozatot azon időponttól számított két hónapon belül hozta meg, amikor a fellebbező hivatalosan kérte a REA‑tól, hogy küldje vissza a REA‑nak az aktáját.
Egyébiránt a Bizottság semmilyen kifogást nem fogalmazott meg azon ténnyel kapcsolatban egyrészt, hogy a fellebbező a 2015. április 30‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság végzés (
T‑499/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:285
) alapjául szolgáló ügyben benyújtott keresetlevelében kifejezetten úgy határozta meg az 58/2003 rendelet 22. cikkét, mint amely e kérelem egyik jogalapját képezi, másrészt pedig, hogy a fellebbező a Törvényszékhez intézett 2015. január 5‑i levelében nagymértékben e 22. cikkre támaszkodott.
Ötödször, míg az 58/2003 rendelet 22. cikke úgy rendelkezik, hogy a Bizottság a fellebbezés benyújtásának időpontjától számított két hónapon belül határozatot hoz a közigazgatási jogorvoslati kérelemről, a Bizottság válaszának hiánya e közigazgatási jogorvoslati kérelmet hallgatólagosan elutasító határozatnak minősül, és hogy az említett közigazgatási jogorvoslati kérelmet elutasító kifejezett vagy hallgatólagos bizottsági határozat az EUMSZ 263. cikk, a 2012/838 határozat melléklete 1.2.6. és 1.2.7. szakaszának megfelelően megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti az Európai Unió Bírósága előtt, nem említ alkalmazandó határidőt valamely határozat adatellenőrző bizottság, következésképpen a Bizottság által történő elfogadása vonatkozásában, és nem ír elő szabályt azon esetet illetően, amikor az adatellenőrző bizottság, következésképpen a Bizottság elmulaszt határozatot hozni. Az 58/2003 rendelet 22. cikke tehát szükségszerűen alkalmazandó a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakaszában előírt eljárás keretében. Ellenkező esetben a fellebbező azt kérdezi, hogy az érdekelt hogyan tudja meghatározni a hallgatólagos elutasító határozat elleni kereset indítására nyitva álló határidő kezdő időpontját.
Hatodszor, ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítéletben megállapított, a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakaszában, valamint az 58/2003 rendelet 22. cikkében szereplő kereset az eljárása és a jellege tekintetében nem különbözik egymástól.
Először is, a felülvizsgálatot egy és ugyanazon jogalany, mégpedig a Bizottság végzi. Ez egyértelműen kitűnik az 58/2003 rendelet 22. cikkének szövegéből. Hasonlóképpen, a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza úgy rendelkezik, hogy a jogszerűség felülvizsgálatát az adatellenőrző bizottság végzi, vagyis az Európai Közösség kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogramjáért (2007–2013) felelős főigazgatóságai és végrehajtó ügynökségeinek koordinálása céljából létrehozott „szolgálatközi bizottság”.
Ezenkívül a Törvényszék kimondta, hogy az adatellenőrző bizottságot és a Bizottságot egy és ugyanazon jogalanynak kell tekinteni, amit e bíróság a megtámadott ítéletben nem hagyhatott figyelmen kívül, ellenkező esetben sérülne a
res judicata
elve. A fellebbező a 2015. április 30‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság végzés (
T‑499/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:285
) alapjául szolgáló ügyben a keresetlevelet ugyanis mind a Bizottság, mind pedig az adatellenőrző bizottsággal szemben nyújtotta be. 2014. szeptember 4‑i faxában a Törvényszék Hivatala tájékoztatta a fellebbezőt, hogy e bíróság hetedik tanácsa úgy határozott, hogy a Bizottságot kell az egyedüli alperesnek tekinteni.
Azt a tényt, hogy az adatellenőrző bizottságot és a Bizottságot egy és ugyanazon jogalanynak kell tekinteni, a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.7. szakasza is megerősíti, amely kimondja, hogy ezen intézménynek olyan belső szabályzatot kell elfogadnia, amely pontosítja az adatellenőrző bizottság működését. Ily módon a fellebbező azáltal, hogy felülvizsgálat elvégzésére kérte az adatellenőrző bizottságot, valójában keresetet indított a Bizottság előtt.
Másodszor, a felülvizsgálat iránti kérelmet az illetékes ellenőrző szolgálathoz intézett kérelem útján nyújtották be. A REA és a fellebbező közötti számos levélváltásból kitűnik, hogy az illetékes adatellenőrző szolgálat, a jelen esetben a REA csupán közvetítőként járt el, amely a fellebbező felülvizsgálati kérelmét áttette a Bizottsághoz.
Harmadszor, a jogszerűségi felülvizsgálat a végrehajtó ügynökségek – mint a jelen ügyben a REA – jogi aktusaira vonatkozik, amit a Bizottság nem vitatott, és amelyet a megtámadott ítéletben sem vizsgált.
Negyedszer, a felülvizsgálat célja az, hogy lehetővé tegye a Bizottság számára, hogy felügyeletet gyakoroljon, és biztosítsa az értelmezés egységességét, amely célkitűzést ezen intézmény nem vitatott és a megtámadott ítéletben sem vizsgált.
Ötödször, a fellebbező lehetőséget kapott észrevételei előterjesztésére. Az 58/2003 rendelet 22. cikke szövegének megfelelően a fellebbező mindig is azt állította, hogy a Bizottságnak őt meg kell hallgatnia. A 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza nem jelöli meg egyértelműen, hogy a fellebbezőnek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy észrevételeket tegyen. Ez azonban logikus, mivel nem szükséges kifejezetten rendelkezni arról, amit az 58/2003 rendelet 22. cikke már előír. Mindenesetre a Törvényszék maga is megerősítette a megtámadott ítélet 52. pontjában, hogy a fellebbezőnek olyan helyzetben kellett lennie, hogy álláspontját alkalmas módon kinyilvánítsa a vitatott határozat elfogadása előtt, annak ellenére, hogy ilyen jog nem volt számára kifejezetten biztosított a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza értelmében.
Hatodszor, a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. szakaszából és az 58/2003 rendelet 22. cikkéből az következik, hogy a felülvizsgálat közigazgatási jellegű, és a megtámadott aktus tartalmának teljes körű felülvizsgálatából áll.
Maga a Törvényszék jelezte a megtámadott ítélet 30. pontjában, hogy a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza alapján végzett felülvizsgálat a határozat teljes körű – egyaránt jogi és ténybeli – felülvizsgálatára vonatkozik, Ellentétben azonban azzal, amit a Törvényszék ezen ítélet 30. és 37. pontjában, valamint hallgatólagosan annak 41. pontjában megállapított, ennek szükségszerűen ugyanígy kell lennie az 58/2003 rendelet 22. cikkének alkalmazása keretében. A végrehajtó ügynökségek tevékenységének figyelemmel kísérése, valamint az értelmezés egységességének biztosítása és a fellebbező érveinek meghallgatása érdekében a Bizottságnak
per definitionem
vizsgálnia kell a megtámadott jogi aktus lényegét.
Hetedszer, a felülvizsgálati kérelmet attól az időponttól számított egy hónapon belül kell benyújtani, amikor az érdekelt tudomást szerzett a megtámadott jogi aktusról. Ez az 58/2003 rendelet 22. cikkének szövegéből következik. Mivel ez a magasabb szintű norma határidőt ír elő, e határidőt nem szükséges az annak különös végrehajtási rendelkezéseiben, azaz a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakaszában felidézni.
Következésképpen a vitatott határozatot, amelyet az 58/2003 rendelet 22. cikkében említett közigazgatási jogorvoslati kérelem benyújtásától számított két hónapos határidő lejártát követően hoztak meg, semmisnek kell tekinteni, és a fellebbező kkv‑jogállását helyben kell hagyni. Mivel az első elutasító határozatot az előírt két hónapos határidőn belül fogadták el, nem állítható, amint azt a Törvényszék is megerősítette a 2015. április 30‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság végzésben (
T‑499/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:285
), hogy az 58/2003 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti hallgatólagosan elutasító határozatról van szó.
A Bizottság azt állítja, hogy az első fellebbezési jogalapot mint hatástalant, de mindenesetre mint megalapozatlant el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy még ha feltételezzük is, hogy – amint arra a fellebbező hivatkozik – a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza meghatározza azokat a részletes szabályokat, amelyek szerint az 58/2003 rendelet 22. cikkében említett, jogszerűségi felülvizsgálat iránti kérelmeket a Bizottsághoz be kell nyújtani, így e rendelkezések összessége egy és ugyanazon eljárásra vonatkozik, amelyeket többek között e 22. cikk szabályoz, ez utóbbi rendelkezés az 58/2003 rendelet (1) bekezdésének harmadik albekezdésében pontosítja, hogy „[a] Bizottság azon kötelezettségének sérelme nélkül, hogy döntését és indokolását írásbeli válasz formájában közölje, amennyiben a Bizottság a megadott határidőn belül ezt elmulasztja, úgy azt a jogorvoslat hallgatólagos elutasításának kell tekinteni”.
Ebből következik, hogy a jogalkotó nem zárta ki, hogy a Bizottság az említett 22. cikkben előírt két hónapos határidő lejártakor a közigazgatási jogorvoslati kérelem hallgatólagos elutasítására szorítkozzon. Következésképpen, és anélkül hogy a jelen fellebbezés keretében meg kellene vizsgálni, hogy a Bizottságnak e lehetőség gyakorlásakor milyen követelményeket kell betartania a megfelelő ügyintézéshez való jog tiszteletben tartására vonatkozóan, el kell utasítani a fellebbező azon érvét, amely szerint a vitatott határozatot meg kell semmisíteni azon egyszerű tény miatt, hogy azt e két hónapos határidő lejártát követően hozták meg.
E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy az első elutasító határozat elfogadása akadályozza a jelen ügyben a jelen ítélet 49. és 50. pontjában kifejtett megfontolások alkalmazását. Álláspontja szerint a 2015. április 30‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság végzésből (
T‑499/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:285
) következik, hogy az a tény, hogy az első elutasító határozatot az előírt két hónapos határidőn belül fogadták el, kizárja, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy az 58/2003 rendelet 22. cikkének (1) bekezdése szerinti hallgatólagos elutasító határozat született.
Mindazonáltal, azzal ellentétben, amit a fellebbező az e tekintetben előadott érveléssel megállapítani sugall, a Törvényszék által a 2015. április 30‑iErtico – ITS Europe kontra Bizottság végzésben (
T‑499/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:285
) megállapított okafogyottság, amint az különösen e végzés 7. és 11. pontjából kitűnik, az első elutasító határozat visszavonásán alapul, amely az említett végzés alapjául szolgáló megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezte. Egyébiránt sem a kereset okafogyottsága, sem a Törvényszék által annak alátámasztására kifejtett indokolás nem zárja ki, hogy e visszavonás következményeként a Bizottság az előírt határidőn belül nem válaszolt.
Egyébiránt a Bizottság azon joga, hogy visszavonja az első elutasító határozatot, önmagában egyáltalán nem vitatott a jelen fellebbezés keretében.
Ebből következik, hogy az első elutasító határozat visszavonására tekintettel, és még ha feltételezzük is, hogy az 58/2003 rendelet 22. cikke alkalmazandó volt a fellebbező által a kkv‑jogállást megtagadó határozattal szemben kezdeményezett felülvizsgálati eljárásra, mindenképpen meg kell állapítani, hogy a Bizottság az e rendelet 22. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti határidőn belül „elmulasztott választ adni”, és a válaszadás e hiánya a keresetet hallgatólagosan elutasító határozatnak minősül e 22. cikk szerint. Meg kell állapítani továbbá azt is, hogy amint az a jelen ítélet 20–22. cikkéből következik, e visszavonásra a vitatott határozat elfogadását és a fellebbező annak megsemmisítése iránti keresetének benyújtását megelőzően került sor.
Mivel önmagában az a tény, hogy a vitatott határozatot a Bizottságnak az 58/2003 rendelet 22. cikkének (1) bekezdése alapján benyújtott kereset megválaszolására nyitva álló két hónapos határidő lejártát követően fogadták el, nem vonhatja maga után e határozat megsemmisítését, a fellebbező annak bizonyítására irányuló érvelése, hogy e rendelkezés alkalmazandó a kkv‑jogállást megtagadó határozattal szemben általa indított jogorvoslati eljárásra, hatástalan, és ennélfogva azt el kell utasítani.
Végül azon érvelést illetően, amely szerint a REA nem említette, hogy az 58/2003 rendelet 22. cikke képezi a fellebbező rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőség alapját, holott ezt meg kellett volna tennie, ha az e cikkben említett eljárás eltér a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakaszában említett eljárástól, meg kell jegyezni, hogy a jelen fellebbezés keretében a fellebbező nem állítja, hogy a REA‑t terhelő, a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek megjelölésére irányuló állítólagos kötelezettség megsértése önmagában indokolja a vitatott határozat megsemmisítését, hanem az arra való hivatkozásra szorítkozik, hogy e kötelezettség fennállása, és az a tény, hogy a REA nem említette meg az 58/2003 rendelet 22. cikkét, mint a számára fennálló helyettesítő jogorvoslati lehetőség jogalapját, bizonyítja, hogy e cikk és a 2012/838 határozat mellékletének 1.2.6. és 1.2.7. szakasza úgy tekintendő, hogy egy és ugyanazon jogorvoslati lehetőséget írja elő. Ebből következik, hogy valójában az említett cikkben előírt két hónapos határidő be nem tartása igazolja a fellebbező szerint a vitatott határozat megsemmisítését és kkv‑jogállásának helybenhagyását. Márpedig a fentiekből következik, hogy e határozat megsemmisítését ezen indok nem igazolja.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első fellebbezési jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A felek érvei
Harmadik jogalapjában, amelyet másodikként kell megvizsgálni, a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék nyilvánvaló értékelési hibát követett el, különösen a megtámadott ítélet 56., 59., 139–146., 148., 150., 151. és 171. pontjában, amennyiben arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező nem szembesül azokkal a hátrányokkal, amelyek a kkv‑kat rendszerint sújtják, és hogy ennélfogva a kkv‑ajánlás céljára és szellemére tekintettel nem minősül kkv‑nak.
Míg részvényesei között a nagyvállalatok és közintézmények vannak, a fellebbező helyzete semmi esetre sem különbözik a többi kkv helyzetétől. Különösen nyilvánvalóan helytelen azt állítani – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 145. pontjában megállapította –, hogy a fellebbező létesítő okirata értelmében rendelkezhet a tagjaitól származó, a kkv‑kénál magasabb forrásokkal, amelyek lehetővé teszik számára, hogy fedezze a költségeit.
Először is a Törvényszék tévesen hagyta figyelmen kívül azt a tényt, hogy egyrészt a fellebbező részvényei a megtámadott ítélet kihirdetésének időpontjában 110 különböző részvényes tulajdonában voltak, másrészt pedig e részvényesek bármikor kiléphettek volna.
Másodszor a Törvényszék tévesen hagyta figyelmen kívül azt a tényt, hogy a fellebbező minden egyes részvényese egyrészt azonos számú részvényt és szavazati jogot birtokol, másrészt pedig a fellebbező közgyűlésén azonos szavazati joggal rendelkeznek. Ennélfogva egyiküknek sem áll érdekében a fellebbező számára pénzeszközöket nyújtani, mivel egyszerűen nem dönthetnének e pénzeszközök felhasználásáról és rendeltetéséről.
Harmadszor, a fellebbező részvényeseinek hozzájárulása szigorúan az éves tagdíjaikra korlátozódik, amelyek szintje 20 éve nem változott. Amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 144. pontjában helyesen rámutatott, az éves hozzájárulás összegét a fellebbező felügyelőbizottsága határozza meg, amely a fellebbezőn belül képviselt különböző ágazatok képviselőiből áll – amelyek mindegyike eltérő érdekekkel rendelkezik –, és amely 20 tagot foglalt magában ezen ítélet meghozatalának időpontjában. Ugyanakkor, ellentétben azzal, amit a Törvényszék az említett ítélet 144. és 145. pontjában állított, a gyakorlatban nagyon nehéz lenne a felügyelőbizottság számára az éves tagdíjemelésről dönteni, mivel egyrészt a felügyelőbizottság egyhangúan, vagy konszenzus hiányában a jelen lévő vagy képviselt tagok háromnegyedes többségével hozza meg a döntéseit, másrészt pedig a felügyelőbizottság minden tagja rendelkezik egy szavazattal.
A Törvényszék által a megtámadott ítélet 142. pontjában tett megállapítás, amely szerint a fellebbező létesítő okiratának 3. cikkéből az következik, hogy a fellebbező elsődlegesen a tagjai érdekében jár el, egyáltalán nem releváns. Valamennyi vállalkozás a részvénytulajdonosok érdekében jár el. Ez a megállapítás egyébként a fellebbező létesítő okirata tartalmának téves értelmezéséből ered. Ezen létesítő okirat 3. cikke valójában azt mondja ki, hogy a fellebbezőnek elsősorban a tagjai nevében kell eljárnia. Ezenkívül, bár a fellebbező elsősorban a részvényeseinek nyújt szolgáltatásokat, ez nem teszi őt kevésbé sebezhetővé, mint egy másik kkv‑t. A fellebbező bevételeinek bizonytalan jellegét az is megerősíti, hogy bankja kkv‑nak tekinti őt, és még a Bizottság is bizonytalannak tekinti pénzügyi szempontból, következésképpen azt kéri, hogy nyújtson bankgaranciát annak érdekében, hogy az uniós támogatásból előleget kapjon.
Ugyanez vonatkozik a megtámadott ítélet 143. pontjában szereplő megállapításra, amely szerint a fellebbező létesítő okiratának 5. cikke értelmében a fellebbező engedélyezett tőkéje korlátlan. E cikk egyszerűen azt jelenti, hogy jogi szempontból nem korlátozott a törzstőke azon maximális összege, amelyet a fellebbező mozgósíthat. E pontosítás gyakorlati okokból fontos, mivel ennek hiányában a fellebbezőnek módosítania kellene létesítő okiratát, amennyiben új tagok kívánnak a tőkéjéből részesedést szerezni, mivel az engedélyezett törzstőke csak a részvényesek jóváhagyásával növelhető. Az engedélyezett törzstőke tehát egyáltalán nem utal a fellebbező pénzügyi stabilitására.
Következésképpen a Törvényszék tévedett, amikor a megtámadott ítélet 143. pontjában úgy ítélte meg, hogy az engedélyezett törzstőke a fellebbező partnerei és az esetleges hitelezők számára garanciát jelentett, valamint hogy a jelentős törzstőke segítette a fellebbezőt a harmadik személyekkel fennálló kapcsolataiban. E tekintetben a befizetett törzstőke – vagyis a részvényesei által a tőkéje ellenében valamely társaságnak fizetett összeg – relevánsabb, amire a Törvényszék utalt, amikor e 143. pontban megemlítette a fellebbező részére nyújtott hozzájárulások teljes összegét. Így, ellentétben azzal, amit az említett 143. pont állít, az engedélyezett tőke fogalma nem felel meg a fellebbező javára fizetett hozzájárulások teljes összegének.
A fellebbező esetében a befizetett törzstőke 68200 euró, mivel 110 részvényes fizetett egyenként 620 eurót. Ez egyáltalán nem utal arra, hogy a fellebbező pénzügyi helyzete szilárdabb lenne, mint egy másik kkv pénzügyi helyzete.
A Bizottság azt állítja, hogy a harmadik fellebbezési jogalapot mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant el kell utasítani, mivel a fellebbező csupán a Törvényszék által tett ténymegállapításokat vitatja. Mindenesetre e fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Az EUMSZ 256. cikkből, valamint az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből következik, hogy a fellebbezés csak jogkérdésekre korlátozódik. Ennélfogva kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények megállapítására és értékelésére. Ezeknek a tényeknek az értékelése tehát – amennyiben nincsen szó az elferdítésükről – nem minősül olyan jogkérdésnek, amelynek a vizsgálata a fellebbezési eljárás keretein belül a Bíróságra tartozna (2019. március 26‑iBizottság kontra Olaszország ítélet,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
97.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet,
C‑622/16 P–C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
,
86.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2021. január 14‑iERCEA kontra Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis ítélet,
C‑280/19 P
, nem tették közzé,
EU:C:2021:23
,
46.
pont).
Egyébiránt valamely szerződéses rendelkezés Törvényszék általi vizsgálata nem tekinthető jogértelmezésnek, és így fellebbezés keretében nem vizsgálható felül anélkül, hogy anélkül, hogy az ne foglalná el jogtalanul a Törvényszék ténymegállapításra irányuló hatáskörét (2015. október 29‑iBizottság kontra ANKO ítélet,
C‑78/14 P
,
EU:C:2015:732
,
23.
pont; 2021. január 14‑iERCEA kontra Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis ítélet,
C‑280/19 P
, nem tették közzé,
EU:C:2021:23
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az EUMSZ 256. cikkből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkének (2) bekezdéséből következik, hogy a fellebbezésnek pontosan meg kell jelölnie a megtámadott ügyben hozott ítélet vitatott elemeit, valamint azokat a jogi érveket, amelyek kifejezetten alátámasztják e kérelmet, a fellebbezés vagy az érintett jogalap elfogadhatatlanságának terhe mellett (2017. január 12‑iTimab Industries és CFPR kontra Bizottság ítélet,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
,
140.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. január 24‑iEUIPO kontra European Food ítélet,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
,
63.
pont).
Meg kell állapítani, hogy a Törvényszék által elkövetett nyilvánvaló értékelési hibák ürügyén a fellebbező valójában a Törvényszék által a helyzetét jellemző különböző ténybeli körülményeknek és az létesítő okirata rendelkezéseknek tulajdonított értéket vagy jelentőséget vitatja. A fellebbező így az egész érvelésével azt kívánja elérni, hogy a Bíróság maga értékelje jövedelmeinek állítólagosan bizonytalan jellegét. Márpedig, amint az a jelen ítélet 68–71. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, az elferdítés esetét kivéve kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a tényállás értékelésére és a fellebbező létesítő okiratának vizsgálatára.
Ebből következik, hogy a harmadik jogalapot mint hatástalant el kell utasítani.
A második jogalapról
A felek érvei
Második jogalapjában a fellebbező arra hivatkozik, hogy különösen a megtámadott ítélet 59. és 97–153. pontjában a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a kkv‑ajánlást, és megsértette a jogbiztonság és a bizalomvédelem alapelvét, mivel ezen ajánlás céljára és szellemére támaszkodva megfosztotta a fellebbezőt a kkv‑jogállástól, holott a fellebbező formálisan eleget tett az ajánlás kritériumainak.
A Törvényszék különösen megerősítette, vagy legalábbis nem vitatta, hogy először is a fellebbező a kkv‑ajánlás mellékletének 1. cikke értelmében vett vállalkozásnak minősül, másodszor, hogy formálisan megfelel az ezen ajánlásban előírt függetlenségi kritériumnak, és ennélfogva az említett ajánlás melléklete 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett önálló vállalkozásnak minősül, harmadszor pedig, hogy formálisan megfelel az ugyanezen ajánlás mellékletének 2. cikkében az alkalmazotti létszámra és a pénzügyi felső határokra vonatkozóan előírt kritériumoknak. Annak megállapítása helyett, hogy a fellebbező a kkv‑ajánlás értelmében kkv‑nak minősül, a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbezőt nem lehet sem a függetlenségi kritériumnak, sem az alkalmazotti létszámra és a pénzügyi felső határokra vonatkozóan előírt kritériumoknak megfelelőnek tekinteni, mivel valójában nem szembesül a kkv‑k „tipikus hátrányaival”, és ezért nem minősül kkv‑nak ezen ajánlás céljára és szellemére tekintettel.
A kkv‑ajánlás, valamint a jogbiztonság és a bizalomvédelem alapelvének a Törvényszék általi megsértését megerősítik a következő elemek.
Először is, amint az a kkv‑ajánlás (1) preambulumbekezdéséből következik, ezen ajánlás célja a jogbiztonság garantálása. Ezt a
Felhasználói útmutató a kkv‑k fogalommeghatározásához
is megerősíti, amely a 3. oldalán hangsúlyozza, hogy a kkv‑k fogalommeghatározása olyan hasznos eszköz, amelyet arra terveztek, hogy segítsék e vállalkozásokat azok kkv‑ként történő elismerésében, az Unió és tagállamai átfogó uniós támogatásában való részesüléshez.
Másodszor, a kkv‑ajánlás szövege egyértelmű, ennélfogva nem hagy teret az értelmezésnek. Az e szövegből levont következtetést nem lehet megkérdőjelezni ezen ajánlás állítólagos céljára és szellemére tekintettel, mivel ez azzal a következménnyel járna, hogy teljesen megfosztaná az említett szöveg hatékony érvényesülését. Ezenkívül a Bíróságnak többek között a 2010. július 15‑iBizottság kontra Egyesült Királyság ítéletből (
C‑582/08
,
EU:C:2010:429
,
51.
pont) eredő ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy valamely rendelkezés világos és egyértelmű megfogalmazásának ellenére nem lehet olyan értelmezést alkalmazni, amely e rendelkezés helyesbítését célozza.
Harmadszor, a Törvényszék tévesen értelmezte a kkv‑ajánlás (9) és (12) preambulumbekezdését, valamint az uniós bíróság ítélkezési gyakorlatát.
Ami a kkv‑ajánlás (9) és (12) preambulumbekezdését illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amint az többek között a 2006. január 10‑iIATA és ELFAA ítéletből (
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
,
76.
pont) következik, valamely uniós jogi aktus preambulumának nincs kötelező jogi ereje, és arra nem lehet hivatkozni sem az érintett jogi aktus rendelkezéseitől való eltérés, sem e rendelkezések szövegükkel nyilvánvalóan ellentétes értelmezés céljából.
Ezenkívül a kkv‑ajánlás (9) és (12) preambulumbekezdésének olvasatából egyértelműen kitűnik, hogy azok csupán ezen ajánlás tartalmát ismertetik. E (9) preambulumbekezdés így annak kifejtésére szorítkozik, hogy ezen ajánlás mellékletének 3. cikke miért különbözteti meg az „önálló vállalkozásokat”, a „partnervállalkozásokat” és a „kapcsolt vállalkozásokat”. Az említett (9) preambulumbekezdés egyáltalán nem utal arra, hogy ahhoz, hogy kkv‑nak minősüljön, ne lenne elegendő, ha valamely vállalkozás megfelel az említett ajánlásban meghatározott kritériumoknak. Hasonlóképpen, e (12) preambulumbekezdés csak magyarázatot ad arra, hogy a kkv‑ajánlás melléklete 3. cikkének (3) bekezdése miért rendelkezik úgy, hogy a vállalkozások természetes személyen vagy közösen eljáró természetes személyek csoportján keresztül „kapcsolhatók”. Ezenkívül a
Felhasználói útmutató a kkv‑k fogalommeghatározásához
24. oldala a kkv‑k fogalommeghatározásának széles körű alkalmazását támasztja alá.
A Törvényszék által a megtámadott ítéletben hivatkozott három ügy, vagyis a 2004. április 29‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
) és a 2014. február 27‑iHaTeFo ítélet (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
), valamint a Törvényszék 2004. október 14‑iPollmeier Malchow kontra Bizottság ítélete (
T‑137/02
,
EU:T:2004:304
) alapjául szolgáló ügyek valójában inkább a kkv‑ajánlás különös rendelkezéseinek értelmezését érintették – amelyet sem az adatellenőrző bizottság, sem pedig a Törvényszék nem alkalmazott a jelen ügyben – nem pedig az ezen ajánlástól való puszta és egyszerű eltérést. Ezenkívül a jelen jogvita tényállása teljesen eltér e három ügy alapját képező tényállástól, amelyek mindegyike olyan helyzetre vonatkozik, amelyben az érintett vállalkozás vagy vállalkozások közvetlenül vagy közvetve egy korábbi részvényes irányítása alatt álltak, és egy szélesebb csoporthoz tartoztak.
A Cseh Köztársaság csatlakozik a fellebbező által a második fellebbezési jogalap keretében előadott érveléshez. E tagállam különösen azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a függetlenségi kritérium értékelése során, különösen a megtámadott ítélet 100–109. és 135–146. pontjában.
A Bizottság érvelése szerint a második fellebbezési jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
A fellebbező azon érvelését illetően, amely szerint a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a vitatott határozat megalapozott, noha a fellebbező formálisan megfelel a kkv‑ajánlás kritériumainak, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságot annyiban kötik az általa az állami támogatások terén elfogadott keretszabályok és közlemények, amennyiben nem ellentétesek az EUM‑Szerződés rendelkezéseivel, vagy ha a tagállamok elfogadták őket (2004. április 29‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy a Bizottság kedvező hozzáállást tanúsít a kkv‑knak nyújtandó állami támogatásokkal összefüggésben amiatt, hogy a piac nem megfelelő működése folytán ezek a vállalkozások olyan hátrányokat szenvedhetnek, ami korlátozza a kívánatos társadalmi és gazdasági fejlődésüket (lásd ebben az értelemben: 2004. április 29‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
46.
pont; 2020. szeptember 24‑iNMI Technologietransfer ítélet,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
,
31.
pont).
Mindazonáltal a Bíróság azt is megállapította, hogy a kkv‑ajánlást az elfogadásához vezető indokok figyelembevételével kell értelmezni (2014. február 27‑iHaTeFo ítélet,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
30.
pont).
E tekintetben, amint az ezen ajánlás (9) és (12) preambulumbekezdéséből, valamint 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, ezen ajánlás célja az Unión és az EGT‑n belül alkalmazott uniós politikákban használt kkv‑kra vonatkozó olyan meghatározás elfogadása, amely figyelembe veszi e vállalkozások tényleges gazdasági helyzetét annak érdekében, hogy eltávolítsák e minősítésből a kkv‑k gazdasági erejét túllépő vállalkozások csoportjait, annak biztosítása érdekében, hogy csak azok a vállalkozások részesedhessenek a kkv‑knak nyújtott különböző szabályokból és intézkedésekből származó előnyökből, amelyeknek valóban szüksége van rá (lásd ebben az értelemben: 2014. február 27‑iHaTeFo ítélet (
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
)
31.
pont; 2020. szeptember 24‑iNMI Technologietransfer ítélet,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
,
34.
pont).
Ugyanis, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 100. pontjában lényegében megjegyezte, a kkv‑knak biztosított előnyök ugyanis a leggyakrabban kivételt képeznek az általános szabályok alól – mint ahogy például az állami támogatások területén is – ezért a kkv‑k meghatározását szigorúan kell értelmezni (2014. február 27‑iHaTeFo ítélet,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
32.
pont; 2020. szeptember 24‑iNMI Technologietransfer ítélet,
C‑516/19
,
EU:C:2020:754
,
65.
pont).
Ezen szemszögből a függetlenségi kritérium célja, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 102. és 149. pontjában helyesen megállapította, annak biztosítása, hogy a kkv‑kat célzó intézkedések ténylegesen azon vállalkozásokat segítsék, amelyek mérete hátrányt eredményez, és ne azokat, amelyek egy nagy csoporthoz tartoznak, tehát hozzáférhetnek olyan pénzeszközökhöz és támogatásokhoz, amelyek az azonos méretű versenytársaknak nem állnak rendelkezésre. E körülmények között annak érdekében, hogy csak a ténylegesen független kkv‑nak minősülő vállalkozások maradjanak ebben a kategóriában, meg kell vizsgálni azon kkv‑k szerkezetét, amelyek olyan gazdasági csoportot alkotnak, amelynek ereje meghaladja az ilyen vállalkozás erejét, és ügyelni kell arra, hogy a kkv meghatározását ne kerüljék meg tisztán formális indokokból (lásd ebben az értelemben: 2004. április 29‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
50.
pont; 2014. február 27‑iHaTeFo ítélet,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
33.
pont).
A függetlenségi kritériumot tehát e célkitűzésre tekintettel kell értékelni, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 103. pontjában emlékeztetett, így egy olyan vállalkozás, amely formálisan megfelel e kritériumnak, azonban valójában egy nagy vállalkozáscsoporthoz tartozik, mindazonáltal nem tekinthető úgy, hogy megfelel az említett kritériumnak (lásd ebben az értelemben: 2004. április 29‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
C‑91/01
,
EU:C:2004:244
,
51.
pont). A kkv‑ajánlás mellékletének 3. cikkét is az említett célkitűzésre tekintettel kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 2014. február 27‑iHaTeFo ítélet,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
34.
pont).
A jelen ítélet 85–91. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel nem állapítható meg, hogy a Törvényszék új kritériumot vezetett volna be a kkv‑ajánlásba, amely szerint meg kell vizsgálni, hogy az érintett jogalany szembesül‑e a kkv‑kat rendszerint sújtó hátrányokkal, és hogy ezáltal a Törvényszék megsértette‑e ezt az ajánlást, valamint a jogbiztonság vagy a bizalomvédelem elvét.
Ellenkezőleg, a Törvényszék helyesen alkalmazta az e területen fennálló ítélkezési gyakorlatot, amikor többek között a megtámadott ítélet 106., 107., 140., 148. és 151. pontjában úgy ítélte meg, hogy az adatellenőrző bizottság – anélkül, hogy tévesen alkalmazta volna a jogot – elemzésében figyelembe vehette a kkv‑ajánlás célját és szellemét, annak megállapítása érdekében, hogy még ha a fellebbező formálisan megfelel is az ezen ajánlásban előírt függetlenségi kritériumnak, azt is vizsgálni kell, hogy szembesül‑e a kkv‑kat rendszerint érő hátrányokkal.
Egyébiránt, mivel a harmadik fellebbezési jogalapot el kellett utasítani, és tekintettel a jelen ítélet 87–91. pontjában kifejtett ítélkezési gyakorlatra, a Törvényszék a megtámadott ítélet 106., 107. és 140–146. pontjában helyesen állapította meg, hogy az adatellenőrző bizottság a vitatott határozatban megfelelően alkalmazta a kkv‑ajánlásban előírt függetlenségi kritériumot, mivel ezen adatellenőrző bizottság jelezte egyrészt, hogy még ha a fellebbező formálisan megfelel is e kritériumnak, az nem befolyásolja azt, hogy gazdasági szempontból
de facto
egy nagy gazdasági csoporthoz tartozik, másrészt pedig, hogy a fellebbező és a partnerei vagy tagjai közötti szervezeti kapcsolatok miatt a fellebbező alapokhoz, hitelekhez, valamint támogatásokhoz fért hozzá, következésképpen nem nézett szembe olyan hátrányokkal, mint amelyek a kkv‑kat rendszerint érintik, így ezen ajánlás értelmében nem minősül kkv‑nak.
Az előző pontban tett megállapításból az is következik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 108. pontjában elutasította a jogbiztonság és a gondos ügyintézés elvének a kkv‑ajánlás esetleges megsértésén alapuló állítólagos megsértését.
Ezenkívül a jelen ítélet 85–91. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Törvényszék helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 150. pontjában, hogy a fellebbező nem következtethet a kkv‑jogállására abból a tényből, hogy formálisan megfelel az alkalmazotti létszámra és a pénzügyi felső határokra vonatkozóan a kkv‑ajánlás mellékletének 2. pontjában előírt kritériumoknak, ha ténylegesen nem szembesül a kkv‑kat rendszerint érintő hátrányokkal, és a megtámadott ítélet 152. pontjában az alkalmazotti létszámra és a pénzügyi felső határokra vonatkozó e kritériumok nem határozhatók meg a fellebbezőtől elkülönült adatbázisok alapján, mivel a fellebbező nem független vállalkozás és a tagjai olyan vállalkozások, amelyek nem kkv‑k.
A fellebbező által felhozott többi érv nem kérdőjelezheti meg a fenti megállapításokat.
Először is az az érv, amely szerint a jelen ügyben a fellebbező egyáltalán nem bizonyította a kkv‑k fogalommeghatározásának megkerülésére irányuló szándékot, nem teszi lehetővé annak bizonyítását, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot e meghatározás értékelése során. Azon feltétel teljesülése ugyanis, amely szerint gazdasági szempontból valamely vállalkozás
de facto
egy nagy gazdasági csoporthoz tartozik, következésképpen hozzáférhet azokhoz a pénzeszközökhöz és támogatásokhoz, amelyek az azonos nagyságú versenytársaknak nem állnak rendelkezésre, az ügy körülményeitől függ, és azt nem lehet szükségszerűen alárendelni e vállalkozás kkv‑meghatározás megkerülésére irányuló szándéka megállapításának (lásd ebben az értelemben: 2014. február 27‑iHaTeFo ítélet,
C‑110/13
,
EU:C:2014:114
,
35.
és
39.
pont).
Másodszor, nem lehet helyt adni annak az érvnek sem, amely szerint különbséget kell tenni a Bíróság és a Törvényszék jelen ítélet 82. pontjában hivatkozott ítéletei között, mivel ezek az ítéletek inkább a kkv‑ajánlás különös fogalmainak értelmezésére, nem pedig az ezen ajánlástól való puszta és egyszerű eltérésre vonatkoznak, és mivel az említett ítéletek alapjául szolgáló ügyek tényállása eltér a jelen ügy tényállásától.
Ami először is, ami a Bíróság azon ítéleteiben szereplő értelmezés tárgyát illeti, amelyekre a jelen ítélet 82. pontja hivatkozik, és amelyek azon ítélkezési gyakorlat részét képezik, amelyen a jelen ítélet 85–91. pontjában megfogalmazott megfontolások alapulnak, meg kell jegyezni, hogy azok szintén a kkv‑ajánlás vagy az azt megelőző – 96/280 – ajánlásban meghatározott függetlenségi kritériumra vonatkoznak, és hogy a fellebbező nem hozott fel egyetlen olyan érvet sem, amely bizonyítja, hogy a Bíróság által ezen ítéletekben követett érvelés, amely szerint e kritérium nem tekinthető teljesítettnek, ha az érintett ajánlásban előírt feltételek formális tiszteletben tartása ellenére a gazdasági valóság az érintett jogalanynak a kizárólag a kkv‑k számára fenntartott előnyökből való kizárása mellett szól, nem alkalmazható a jelen ügy körülményei között.
Másodszor, ami a fellebbezőnek a jelen jogvita tényállása és a korábbi ügyek tényállása közötti megkülönböztetésére irányuló érvét illeti, meg kell állapítani egyrészt, hogy a fellebbező nem fejtette ki azokat az indokokat, amelyek miatt azt a tényt – feltéve, hogy bizonyítást nyer –, hogy nem áll valamely korábbi részvényes irányítása alatt, úgy kell tekinteni, hogy az akadályát képezi annak, hogy a Bíróság által a jelen ítélet 85–91. pontjában ismertetett, és a jelen ítélet előző pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapjául szolgáló ügyekben elfogadott megközelítést kövesse a jelen ügy is.
Másrészt, amint az a fellebbezés második és harmadik jogalapjára vonatkozó fenti értékelésekből következik, a fellebbező nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely alkalmas annak bizonyítására, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 106. és 107. pontjában úgy ítélte meg, hogy az adatellenőrző bizottság nem sértette meg a kkv‑ajánlást, amikor megállapította, hogy a fellebbező
de facto
egy nagy gazdasági csoporthoz tartozik, és hogy a fellebbező és a partnerei vagy tagjai közötti szervezeti kapcsolatok miatt nem néz szembe olyan hátrányokkal, mint amelyek a kkv‑kat rendszerint érintik.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a második fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant, és ennélfogva a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
Az említett eljárási szabályzat 140. cikke (1) bekezdésének megfelelően, amely szerint az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket, a Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2)
A Bíróság a European Road Transport Telematics Implementation Coordination Organisation – Intelligent Transport Systems & Services Europe‑ot (Ertico – ITS Europe) kötelezi a saját költségein felül az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

3)
A Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.