CELEX: 62018CJ0009
Zahtjev za prethodnu odluku
Promet
Direktiva 2006/126/EZ
Uzajamno priznavanje vozačkih dozvola
Odbijanje priznanja valjanosti vozačke dozvole izdane u drugoj državi članici
Pravo na upravljanje vozilom na temelju vozačke dozvole

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. i članka 11. stavka 6. Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama (
SL 2006., L 403, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 107.).
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv Detlefa Meyna zbog upravljanja motornim vozilom bez dozvole za upravljanje vozilom.
Pravni okvir
Direktiva 2006/126
Uvodna izjava 8. Direktive 2006/126 glasi:
„Zbog razloga sigurnosti prometa na cestama, potrebno je utvrditi minimalne zahtjeve za izdavanje vozačke dozvole. Potrebno je uskladiti standarde za vozačke ispite i izdavanje dozvola. S tim u vezi, potrebno je definirati znanja, vještine i ponašanje povezane s upravljanjem motornim vozilom te na tim elementima zasnovati vozački ispit, a minimalne standarde u vezi s psihofizičkim sposobnostima za upravljanje takvim vozilima ponovno definirati.”
U članku 1. stavku 1. te direktive predviđa se:
„U skladu s odredbama ove Direktive, države članice uvode nacionalnu vozačku dozvolu temeljenu na obrascu Zajednice iz Priloga I. Oznaka na 1. strani obrasca vozačke dozvole Zajednice sadrži razlikovnu oznaku države članice koja izdaje dozvolu.”
Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Uzajamno priznavanje”, u stavku 1. propisuje:
„Države članice uzajamno priznaju vozačke dozvole koje su izdale.”
Članak 7. stavak 1. te direktive utvrđuje uvjete za izdavanje vozačkih dozvola, a u točki (e) navodi, među ostalim, da se vozačke dozvole izdaju samo kandidatima koji imaju uobičajeno boravište na području države članice koja izdaje dozvolu.
U skladu s člankom 11. Direktive 2006/126:
„1.   Ako imatelj valjane nacionalne vozačke dozvole koju je izdala država članica stekne uobičajeno boravište u drugoj državi članici, on može zatražiti da se njegova vozačka dozvola zamijeni jednakovrijednom dozvolom. Država članica koja obavlja zamjenu dužna je provjeriti za koju kategoriju podnesena dozvola stvarno još vrijedi.
[…]
6.   Ako država članica zamjenjuje vozačku dozvolu koju je izdala treća zemlja obrascem vozačke dozvole Zajednice, ta se zamjena bilježi u ovoj potonjoj, kao i sva kasnija produljenja ili zamjene vozačke dozvole.
Takva se zamjena može izvršiti samo ako je dozvola koju je izdala treća zemlja predana nadležnim tijelima države članice koja obavlja zamjenu. Ako imatelj te dozvole stekne uobičajeno boravište u drugoj državi članici, ta država ne treba primijeniti načelo uzajamnog priznavanja iz članka 2.”
Njemačko pravo
U skladu s člankom 28. stavkom 1. Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Uredba o izdavanju odobrenja osobama za sudjelovanje u prometu), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku:
„1.   Imatelji važeće vozačke dozvole Unije ili [Europskog gospodarskog prostora (EGP)], koji imaju uobičajeno prebivalište u [Njemačkoj], smiju – ne dovodeći u pitanje ograničenja iz stavaka 2. do 4. – upravljati motornim vozilima u tuzemstvu u granicama ovlaštenja koje imaju. […]”
Članak 28. stavak 4. te uredbe predviđa da se dopuštenje iz stavka 1. ne primjenjuje na imatelje vozačke dozvole Unije ili EGP‑a izdane na temelju krivotvorene vozačke dozvole iz treće države.
Glavni postupak i prethodno pitanje
Nakon prometne nezgode koja se dogodila 1. rujna 2015., utvrđeno je da D. Meyn, njemački državljanin s prebivalištem na njemačkom državnom području, nakon oduzimanja vozačke dozvole 2006. više nije imao njemačku vozačku dozvolu.
D. Meyn imao je, međutim, poljsku vozačku dozvolu, izdanu 1. kolovoza 2011. na temelju mađarske vozačke dozvole od 3. studenoga 2010. Potonja dozvola izdana je u zamjenu za rusku vozačku dozvolu iz 1986., za koju je utvrđeno da je krivotvorena. Za to kazneno djelo uporabe lažnih isprava njemački je sud 2012. osudio D. Meyna.
Presudom od 24. travnja 2017. Amtsgericht Bad Säckingen (Općinski sud u Bad Säckingenu, Njemačka) osudio je D. Meyna zbog namjerne vožnje bez vozačke dozvole u skladu s člankom 21. stavkom 1. točkom 1. Straßenverkehrsgesetza (Zakon o prometu na cestama).
Sud koji je uputio zahtjev, koji odlučuje o reviziji protiv te presude, pita se je li odbijanje, na temelju članka 28. stavka 4. Uredbe o izdavanju odobrenja osobama za sudjelovanje u prometu, priznavanja vozačke dozvole izdane u državi članici na temelju prijepisa vozačke dozvole izdane u drugoj državi članici, koja se pak temelji na krivotvorenoj dozvoli izdanoj u trećoj državi, u skladu s odredbama Direktive 2006/126.
U tim je okolnostima Oberlandesgericht Karlsruhe (Visoki zemaljski sud u Karlsruheu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Postoji li obveza priznavanja u skladu s člankom 2. stavkom 1. [Direktive 2006/126] i nakon što država članica zamijeni vozačku dozvolu bez ispitivanja sposobnosti za vožnju od strane države ako prethodna vozačka dozvola ne podliježe obvezi priznavanja (u ovom slučaju: prethodna vozačka dozvola koju je izdala druga država članica Unije temeljila se na zamjeni vozačke dozvole koju je izdala treća zemlja, [u skladu s] člankom 11. stavkom 6. trećom rečenicom Direktive 2006/126)?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li protivno odredbama Direktive 2006/126 to da država članica odbije priznati vozačku dozvolu čiji imatelj ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, koju je izdala druga država članica bez ispitivanja sposobnosti za vožnju, na temelju vozačke dozvole koju je izdala druga država članica u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država.
Valja najprije podsjetiti da članak 2. stavak 1. Direktive 2006/126 predviđa uzajamno priznavanje, bez ikakvih formalnosti, vozačkih dozvola koje su izdale države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2017., I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
, t.
34.
).
U tu svrhu članak 7. stavak 1. te direktive utvrđuje uvjete za izdavanje vozačkih dozvola, pojašnjavajući u točki (e) da kandidat za vozačku dozvolu mora imati svoje uobičajeno boravište na području države članice koja izdaje navedenu dozvolu.
U članku 11. stavku 1. navedene direktive dodaje se da, ako imatelj valjane nacionalne vozačke dozvole koju je izdala država članica stekne uobičajeno boravište u drugoj državi članici, on može zatražiti da se njegova vozačka dozvola zamijeni jednakovrijednom dozvolom.
Što se tiče izdavanja vozačke dozvole prema modelu Zajednice (u daljnjem tekstu: vozačka dozvola Zajednice) u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država, iako Direktiva 2006/126 ne propisuje uvjete pod kojima države članice mogu provoditi takvu zamjenu, ona ipak predviđa da ta razmjena ima posljedice glede primjene načela uzajamnog priznavanja utvrđenog u članku 2. stavku 1. te direktive.
Naime, na temelju članka 11. stavka 6. drugog podstavka navedene direktive, ako imatelj vozačke dozvole, izdane u zamjenu za dozvolu iz treće države, stekne uobičajeno boravište u drugoj državi članici, ta država ne mora primijeniti načelo uzajamnog priznavanja.
Usto, u skladu s člankom 11. stavkom 6. prvim podstavkom Direktive 2006/126, ako izdavanje vozačke dozvole Zajednice proizlazi iz zamjene s vozačkom dozvolom koju je izdala treća država, potrebno je zabilježiti tu zamjenu na vozačkoj dozvoli Zajednice.
Slijedom toga, u skladu s odredbama Direktive 2006/126, obveza uzajamnog priznavanja utvrđena u članku 2. stavku 1. ograničena je na vozačke dozvole koje izdaju države članice i ne odnosi se na vozačke dozvole koje su izdale treće države.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je, u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, D. Meyn boravio u Njemačkoj. Stoga, na temelju članka 11. stavka 6. drugog podstavka Direktive 2006/126, Savezna Republika Njemačka nije bila dužna priznati vozačku dozvolu koju je D. Meynu izdala druga država članica i koja proizlazi iz zamjene vozačke dozvole koju je izdala treća država.
Sud koji je uputio zahtjev pita, međutim, vrijedi li takav zaključak i u situaciji, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kada je vozačka dozvola o kojoj je riječ u glavnom postupku izdana u zamjenu za dozvolu koju je izdala druga država članica, a koja proizlazi iz zamjene s vozačkom dozvolom koju je izdala treća država.
S tim u svezi, valja utvrditi da tekst članka 11. stavka 6. drugog podstavka Direktive 2006/126 sam po sebi ne omogućuje dobivanje odgovora na pitanje suda koji je uputio zahtjev. Naime, iz tog teksta proizlazi da se ta odredba odnosi na izdavanje vozačke dozvole od strane države članice u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država, a ne na izdavanje vozačke dozvole od strane države članice u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala druga država članica u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država.
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da prilikom tumačenja pojedine odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 26. rujna 2018., Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, t.
23.
).
S tim u svezi valja navesti da, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 8., Direktiva 2006/126 ima za cilj utvrditi minimalne zahtjeve za izdavanje vozačke dozvole Zajednice zbog razloga sigurnosti prometa na cestama.
Uvođenje, na temelju Direktive 2006/126, obveze uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola koje su izdale države članice posljedica je utvrđivanja tom direktivom minimalnih uvjeta za izdavanje vozačke dozvole Zajednice.
Tako je zadaća države članice koja je izdala vozačku dozvolu da provjeri jesu li ispunjeni minimalni uvjeti propisani pravom Unije, osobito oni koji se odnose na boravište i sposobnost upravljanja motornim vozilom, propisani člankom 7. stavkom 1. Direktive 2006/126, i stoga je li izdavanje vozačke dozvole opravdano (presuda od 26. listopada 2017., I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
, t.
46.
).
Iz toga slijedi, u slučaju kada su tijela države članice izdala vozačku dozvolu, da druge države članice nemaju mogućnost provjeravati poštovanje uvjeta izdavanja propisanih tom direktivom. Naime, posjedovanje vozačke dozvole koju je izdala država članica treba smatrati dokazom da je njezin imatelj ispunjavao te uvjete na dan kad mu je vozačka dozvola izdana (presuda od 26. listopada 2017., I,
C‑195/16
,
EU:C:2017:815
, t.
47.
).
Međutim, cilj Direktive 2006/126 nije utvrditi zahtjeve koje treba ispuniti za zamjenu vozačkih dozvola iz trećih država jer su takve ovlasti u isključivoj nadležnosti država članica, tako da te države ne mogu biti vezane ocjenama drugih država članica u tom pogledu.
Slijedom toga, kako se ne bi ugrozio cilj sigurnosti prometa na cestama koji se želi postići Direktivom 2006/126, ne može se državi članici nametati obveza priznavanja vozačke dozvole čiji imatelj ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, koju je izdala druga država članica, bez ispitivanja sposobnosti za vožnju, u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala druga država članica, isključivo zato što je potonja vozačka dozvola sama bila predmet prethodne zamjene s vozačkom dozvolom koju je izdala treća država.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da odredbe Direktive 2006/126 treba tumačiti na način da im nije protivno to da država članica odbije priznati vozačku dozvolu čiji imatelj ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, koju je izdala druga država članica bez ispitivanja sposobnosti za vožnju, na temelju vozačke dozvole koju je izdala druga država članica u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

Odredbe Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama treba tumačiti na način da im nije protivno to da država članica odbije priznati vozačku dozvolu čiji imatelj ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, koju je izdala druga država članica bez ispitivanja sposobnosti za vožnju, na temelju vozačke dozvole koju je izdala druga država članica u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački