CELEX: 62017CJ0587
Recurs
Fondul european de garantare agricolă (FEGA)
Regulamentul (CE) nr. 1290/2005
Regulamentul (UE) nr. 1306/2013
Cheltuieli excluse de la finanțarea de către Uniunea Europeană
Restituiri la export acordate pe nedrept
Recuperare
Neepuizarea tuturor căilor de atac
Absența unui recurs în urma avizului negativ al unui avocat care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație, Belgia)
Articolul 267 TFUE
Absența unei trimiteri preliminare la Curte
Neglijența statului membru

Prin recursul formulat, Regatul Belgiei solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 20 iulie 2017, Belgia/Comisia (T‑287/16, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată,
EU:T:2017:531
), prin care s‑a respins acțiunea având ca obiect anularea Deciziei de punere în aplicare (UE) 2016/417 a Comisiei din 17 martie 2016 de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre din Fondul european de garantare agricolă (FEGA) și din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (
JO 2016, L 75, p. 16
), în sensul că, în ceea ce privește Regatul Belgiei, aceasta exclude de la respectiva finanțare suma de 9601619 euro (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Cadrul juridic
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1290/2005 al Consiliului din 21 iunie 2005 privind finanțarea politicii agricole comune (
JO 2005, L 209, p. 1
, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 193) prevedea:
„[Fondul european de garantare agricolă (FEGA)] finanțează în contextul gestionării comune între statele membre și Comunitate următoarele cheltuieli care vor fi efectuate conform legislației comunitare:
(a)
restituiri la export pentru produsele agricole către țările terțe;
[…]”
Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din acest regulament dispunea:
„Statele membre:
(a)
în cadrul politicii agricole comune, adoptă toate actele cu putere de lege și actele administrative și iau orice alte măsuri necesare pentru a asigura protecția eficientă a intereselor financiare ale Comunității, mai ales în scopul de a:
(i)
verifica veridicitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de FEGA și [Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR)];
(ii)
preveni și urmări neregulile;
(iii)
recupera sumele pierdute ca rezultat al neregulilor sau neglijenței.”
Potrivit articolului 32 alineatul (5) al patrulea paragraf și alineatul (8) litera (a) din regulamentul menționat:
„(5)   […]
Atunci când în contextul procedurii de recuperare se constată absența oricărei nereguli printr‑un act administrativ sau juridic având caracter definitiv, statul membru în cauză declară către FEGA drept cheltuială sarcina financiară ce îi revine în conformitate cu primul paragraf.
[…]
(8)   Ca urmare a completării procedurii prevăzute la articolul 31 alineatul (3), Comisia poate decide să excludă de la finanțare sumele din sarcina bugetului comunitar în următoarele cazuri:
(a)
în conformitate cu alineatele (5) și (6) din prezentul articol, în cazul în care ea constată că neregularitatea sau nereușita recuperării este rezultatul unei nereguli sau neglijențe a autorităților administrative sau a altui organism oficial al statului membru;
[…]”
Regulamentul nr. 1290/2005 a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind finanțarea, gestionarea și monitorizarea politicii agricole comune și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 352/78, (CE) nr. 165/94, (CE) nr. 2799/98, (CE) nr. 814/2000, (CE) nr. 1290/2005 și (CE) nr. 485/2008 ale Consiliului (
JO 2013, L 347, p. 549
, rectificare în
JO 2016, L 130, p. 13
). Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005 a fost înlocuit și preluat, în esență, la articolul 58 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1306/2013, care adaugă la cerințele acestei prime dispoziții, printre altele, faptul că statele membre iau măsurile necesare pentru a iniția, dacă este nevoie, procedurile judiciare necesare pentru a recupera plățile necuvenite. Dispozițiile articolului 32 alineatul (5) al patrulea paragraf și alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005 au fost preluate, în esență, la articolul 54 alineatul (2) al doilea paragraf și alineatul (5) litera (c) din Regulamentul nr. 1306/2013.
Istoricul litigiului
Cu privire la restituirile la export plătite și reimportările frauduloase
În cursul anului 1992, societatea Générale Sucrière, căreia i‑a succedat în drepturi societatea Saint‑Louis Sucre, a vândut un total de 24000 de tone de zahăr societăților Metelmann & CO și Sucre Export. Potrivit contractelor de vânzare, zahărul era destinat exportului în afara Uniunii Europene. Aceste ultime două societăți au revândut, prin doi intermediari, 6000 de tone din respectivul zahăr societăților Proud Trading și Shawline Offshore. Contractele de vânzare prevedeau de asemenea că zahărul era destinat unei țări terțe și că trebuia să părăsească teritoriul Uniunii Europene imediat după încărcarea sa.
Încărcarea navelor, din portul Antwerpen (Belgia), cu destinația Uzbekistan, a avut loc între 20 ianuarie și 29 martie 1993.
Societatea Manuport Services, care era, împreună cu societatea Belgian Bunkering and Stevedoring, însărcinată de Saint‑Louis Sucre cu operațiunile de recepție și de încărcare la bordul navelor a zahărului, precum și cu operațiunile documentare aferente, a procedat, în numele acesteia din urmă, la aceste operațiuni documentare și a transmis declarațiile de export agenției de plăți competente, și anume Bureau d’intervention et de restitution belge (Biroul de Intervenție și de Restituire Belgian, denumit în continuare „BIRB”), denumit la data sesizării Office central des contingents et licences (Oficiul Central pentru Contingente și Licențe, Belgia). Pe baza acestor declarații, Saint‑Louis Sucre a obținut de la BIRB plata unor avansuri din restituirile la export la care aceasta ar avea dreptul. Aceste avansuri au fost obținute în mod definitiv de Saint‑Louis Sucre, cu titlu de restituiri la export, în momentul în care a fost adusă dovada că zahărul părăsise în mod efectiv teritoriul vamal al Uniunii.
Ulterior s‑a descoperit că, în realitate, cele 6000 de tone de zahăr revândute de Metelmann & CO și de Sucre Export către Proud Trading și Shawline Offshore, după ce au părăsit Belgia prin portul Antwerpen, au fost deturnate de la destinația lor inițială și reimportate în mod fraudulos pe teritoriul Uniunii, în Spania, prin portul Guernica, pe baza unor documente, și anume formularele T2L, falsificate. Saint‑Louis Sucre a informat spontan BIRB despre descoperirea acestor reimportări frauduloase.
Cu privire la procedura penală
Prin hotărârea hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen, Belgia) din 22 octombrie 2003, prin care se confirmă decizia Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Tribunalul de Primă Instanță din Antwerpen, Belgia) din 21 iunie 2001, doi indivizi, care acționaseră în calitate de intermediari între Metelmann & CO și Sucre Export, pe de o parte, și Proud Trading și Shawline Offshore, pe de altă parte, au fost condamnați penal, ca urmare a reimportărilor frauduloase, pentru fals în înscrisuri, uz de fals și înșelăciune. BIRB, în special, s‑a constituit parte civilă împotriva acestor indivizi și a obținut obligarea lor de principiu la plata de daune interese, evaluate cu titlu provizoriu la 1 eurocent, condamnare care a devenit definitivă prin hotărârea Cour de Cassation (Curtea de Casație, Belgia) din 22 iunie 2004.
Cu privire la procedura civilă de recuperare
La 16 martie 1994, după ce a luat cunoștință de frauda săvârșită, BIRB a solicitat Saint‑Louis Sucre rambursarea sumei de 167020445 de franci belgieni (BEF), echivalentul a 4140328,68 euro, pentru motivul că loturile de zahăr declarate la export în Antwerpen de această societate și pentru care proba ieșirii de pe teritoriul vamal al Uniunii a fost făcută cu documentele de control, și anume formularele T5, fuseseră reintroduse pe acest teritoriu sub acoperirea unor documente, și anume formularele T2L, falsificate.
Saint‑Louis Sucre și‑a exprimat dezacordul cu privire la cererea de restituire formulată de BIRB, considerând că nu era responsabilă de această fraudă.
Prin scrisorile din 19 noiembrie 1996 și 13 februarie 1997, BIRB și‑a menținut pretenția, considerând că zahărul în cauză nu fusese niciodată exportat.
După ce BIRB a reiterat cererea sa de plată a sumei principale, plus dobânzile scadente începând de la 16 aprilie 1994, Saint‑Louis Sucre s‑a angajat, la 16 mai 1997, să îi plătească, sub condiție și fără nicio recunoaștere în defavoarea sa, această sumă, precum și dobânzile scadente pentru perioada cuprinsă între 16 aprilie 1994 și 16 mai 1997, și anume suma totală de 5133087,54 euro.
În urma primirii acestei plăți, Regatul Belgiei a plătit FEGA suma de 4106470,28 euro, care reprezintă 80 % din suma plătită de Saint‑Louis Sucre. Acesta a reținut restul de 20 %, și anume suma de 1026617,52 euro, în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 595/91 al Consiliului din 4 martie 1991 privind neregulile și recuperarea sumelor acordate pe nedrept în cadrul finanțării politicii agricole comune și organizarea unui sistem de informare în acest domeniu și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 283/72 (
JO 1991, L 67, p. 11
, Ediție specială, 03/vol. 9, p. 166).
La 18 iunie 1997, Saint‑Louis Sucre a introdus o acțiune la tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles, Belgia) pentru a recupera de la BIRB suma de 5133087,54 euro, însoțită de dobânzi moratorii, de dobânzi judiciare și de cheltuieli de judecată.
Prin hotărârea din 20 martie 2008, acest tribunal, după ce a așteptat soluționarea procesului penal, a admis această acțiune și a obligat BIRB să ramburseze aceste sume.
BIRB a formulat apel împotriva acestei hotărâri la cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), solicitând reformarea acesteia și respingerea cererii inițiale a Saint‑Louis Sucre. În subsidiar, BIRB a solicitat acestei instanțe să adreseze Curții trei întrebări preliminare cu privire la interpretarea Regulamentului (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (
JO 1987, L 351, p. 1
, rectificare în
JO 1988, L 337, p. 29
).
Prin hotărârea din 3 mai 2012, comunicată la 29 iunie 2012, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a confirmat hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles). În plus, această instanță a considerat că nu este necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară. Prin urmare, a obligat BIRB să plătească Saint‑Louis Sucre suma de 10114003,39 euro, reprezentând suma de 5133087,54 euro plus dobânzi începând de la 1 iunie 1997, dobânzi de întârziere scadente de la 7 martie 2011, dobânzi judiciare și cheltuieli de judecată.
În urma acestei hotărâri, BIRB a solicitat avizul unui avocat care poate pune concluzii la Cour de Cassation (Curtea de Casație), astfel cum impune procedura belgiană, în vederea introducerii unui recurs la această instanță.
Acest avocat a prezentat avizul său la 25 septembrie 2012, în care constata, pe baza unei analize a dosarului și a jurisprudenței Uniunii, „imposibilitatea de a critica cu șanse rezonabile de succes în fața Cour de cassation [(Curtea de Casație)] hotărârea [cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012] în măsura în care obligă BIRB la plata sumei de 10114003,39 euro”. În urma acestui aviz negativ, BIRB a decis să i se conformeze și s‑a abținut să formuleze recurs. BIRB a plătit Saint‑Louis Sucre suma pe care a fost obligat să o plătească, reprezentând suma totală de 10659055,85 euro, echivalentul a 10114003,39 euro majorată cu dobânzile aplicabile.
Cu privire la suportarea de FEGA a plății sumei de 9601619,85 euro
La 4 iulie 2012, BIRB a anunțat Comisia că, în urma hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, care era imediat executorie chiar și în caz de recurs, suma pe care acesta a fost obligat să o plătească ar trebui să fie suportată de FEGA.
Prin scrisoarea din 13 noiembrie 2012, BIRB a informat Comisia că, în temeiul articolului 32 alineatul (5) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 1290/2005, punea în sarcina FEGA suma pe care trebuise să o plătească în favoarea Saint‑Louis Sucre, și anume 10659055,85 euro, din care trebuiau să fie deduse, pe de o parte, suma de 1026617,52 euro, care reprezintă 20 % reținute de Regatul Belgiei din suma de 5133087,54 euro în temeiul Regulamentului nr. 595/91, și, pe de altă parte, suma legată de cheltuielile judiciare, care se ridică la 30818,48 euro. În consecință, cheltuiala de 9601619,85 euro a fost suportată de FEGA ca venit alocat negativ la momentul verificării și închiderii conturilor pentru anul 2012.
În declarația anuală pentru același an, BIRB a inclus astfel o rectificare pozitivă în cuantum de 9601619,85 euro.
Prin Decizia de punere în aplicare C(2016) 1543 final a Comisiei din 17 martie 2016 privind verificarea și închiderea conturilor anumitor agenții de plată din Belgia și Germania în ceea ce privește cheltuielile finanțate din FEGA pentru exercițiul financiar 2012, această sumă ajustată a fost luată în considerare, după verificările contabile, de Uniune pentru exercițiul financiar 2012 și, prin urmare, a fost plătită Regatului Belgiei.
Cu privire la procedura administrativă de corecție financiară
În urma punerii în sarcina FEGA a sumei de 9601619,85 euro, Comisia a inițiat, prin scrisoarea din 27 martie 2013, o procedură de verificare a conformității. Aceasta a contestat cererea de suportare de către FEGA cu privire la două aspecte, și anume, în primul rând, decizia de a nu utiliza toate căile de atac posibile, în speță prin introducerea unui recurs pentru recuperarea sumei în cauză de la Saint‑Louis Sucre, și, în al doilea rând, suportarea dobânzilor după anul 1997.
Prin scrisoarea din 23 mai 2013, BIRB a contestat aceste două aspecte, întemeindu‑se pe articolul 32 alineatul (5) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 1290/2005. În această privință, BIRB a susținut că nu orice recurs ar fi condus automat la o trimitere preliminară în fața Curții, deoarece jurisprudența acesteia din urmă admite lipsa unei astfel de trimiteri printre altele în cadrul așa‑numitei teorii a „actului clar”. În plus, BIRB a citat avizul negativ al avocatului care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) și a explicat rolul special acordat acestor avocați în sistemul belgian. BIRB a conchis că nu existase o alegere privind oportunitatea de a formula sau de a nu formula recurs, ci mai degrabă o imposibilitate de a formula un astfel de recurs.
După ce a avut loc o reuniune bilaterală cu BIRB la 13 octombrie 2014 și după multiple schimburi de scrisori, Comisia a menținut, prin Comunicarea din 12 iunie 2015 în temeiul articolelor 10 și 11 din Regulamentul (CE) nr. 885/2006 al Comisiei din 21 iunie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1290/2005 în ceea ce privește autorizarea agențiilor de plăți și a altor entități, precum și lichidarea conturilor FEGA și FEADR (
JO 2006, L 171, p. 90
, Ediție specială, 14/vol. 2, p. 37), poziția sa conform căreia Regatul Belgiei nu se conformase cerințelor dreptului Uniunii pentru exercițiul 2012, pentru motivul că autoritățile belgiene nu epuizaseră toate căile de atac posibile pentru recuperarea sumei în cauză, ceea ce ar fi putut permite examinarea de către Curte a întrebării preliminare în ceea ce privește Saint‑Louis Sucre și că, prin urmare, BIRB nu avea dreptul să recupereze de la FEGA plățile efectuate cu titlu de restituiri la export, conform articolului 32 alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005. În consecință, această comunicare arăta că se va propune excluderea de la finanțarea de către Uniune a sumei de 9601619 euro.
Pe baza unui raport de sinteză din 22 februarie 2016, Comisia a adoptat, la 17 martie 2016, decizia în litigiu, care excludea această sumă de la finanțarea de către Uniune în ceea ce privește Regatul Belgiei.
Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2016, Regatul Belgiei a introdus o acțiune prin care solicita anularea deciziei în litigiu.
În susținerea acestei acțiuni, Regatul Belgiei a invocat două motive. Primul motiv se întemeia pe încălcarea articolului 31 alineatul (1) și a articolului 32 alineatul (8) din Regulamentul nr. 1290/2005, întrucât Comisia nu demonstrase că cheltuiala efectuată de BIRB nu era conformă cu dreptul Uniunii și că nerecuperarea sau neregularitatea avea la origine o neregularitate sau o neglijență imputabilă acestuia din urmă. Al doilea motiv, invocat în subsidiar, se întemeia pe încălcarea articolului 31 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1290/2005 și a principiului proporționalității, întrucât suma exclusă de la finanțarea de către Uniune prin decizia în litigiu nu corespundea importanței neconformității constate și întrucât nu se ținuse seama de prejudiciul financiar cauzat Uniunii.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins aceste două motive și, prin urmare, acțiunea în ansamblul său.
Concluziile părților
Prin recursul formulat, Regatul Belgiei solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta exclude de la finanțarea de către Uniune suma de 9601619 euro și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Regatul Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, Regatul Belgiei invocă un motiv unic, care se întemeiază pe interpretarea eronată de către Tribunal a articolului 32 alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005, devenit, în esență, articolul 54 alineatul (5) litera (c) din Regulamentul nr. 1306/2013. Acest motiv cuprinde două aspecte.
Cu privire la primul aspect al motivului unic
Argumentația părților
Prin intermediul primului aspect al motivului unic invocat, Regatul Belgiei arată că, la punctul 56 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat în mod eronat că, prin neintroducerea unui recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, autoritățile belgiene nu au epuizat toate căile de atac interne. Tribunalul nu a ținut seama de caracterul excepțional al recursului, precum și de rolul specific acordat avocaților care pot pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) în temeiul normelor procedurale belgiene.
Prin urmare, acesta a reținut o interpretare contrară celei reținute de Curtea Europeana a Drepturilor Omului în Decizia din 5 decembrie 2002, Vogl împotriva Germaniei (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, punctul 2), și în Decizia din 5 martie 2013, Chapman împotriva Belgiei (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, punctul 33). Astfel, această instanță ar fi recunoscut, în mai multe rânduri, specificitatea rolului avocatului care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) în sistemul judiciar belgian și intervenția sa obligatorie. Așadar, în această ultimă decizie, după ce a arătat că „reclamantul s‑a adresat, pentru a se conforma normelor de drept procesual belgian care reglementează sesizarea Cour de cassation (Curtea de Casație), unui avocat care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație)”, că „avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) a apreciat că nu exista nicio șansă rezonabilă de succes” și că „pe baza acestui aviz negativ, reclamantul a renunțat să introducă recurs”, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat că, „având în vedere rolul preventiv al avocatului care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație), atât în interesul Cour de cassation (Curtea de Casație), cât și al justițiabililor […], în speță, reclamantul a făcut tot ce era de așteptat din partea sa pentru a epuiza căile de atac interne”.
Comisia susține că primul aspect al motivului unic este inadmisibil întrucât acesta cuprinde un argument care nu a fost prezentat în fața Tribunalului și este, în orice caz, nefondat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește admisibilitatea primului aspect al motivului unic, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul recursului, competența acesteia este limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe. O parte nu poate, așadar, să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului, întrucât aceasta ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul (Hotărârea din 13 iulie 2017, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Comisia,
C‑60/15 P
,
EU:C:2017:540
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, un argument care nu a fost invocat în primă instanță nu poate fi considerat un motiv nou, inadmisibil în stadiul recursului, dacă nu constituie decât dezvoltarea unei argumentații expuse deja în cadrul unui motiv prezentat în cererea introductivă în fața Tribunalului (Hotărârea din 13 iulie 2017, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Comisia,
C‑60/15 P
,
EU:C:2017:540
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, astfel cum Tribunalul a arătat la punctul 54 din hotărârea atacată și contrar celor invocate de Comisie, prin intermediul primului motiv invocat în cererea introductivă în primă instanță, Regatul Belgiei a contestat, în esență, că ar fi comis o neregularitate sau o neglijență pentru motivul că autoritățile belgiene nu ar fi epuizat toate căile de atac posibile. În această privință, acest stat membru a arătat, astfel, că nu avea nicio posibilitate de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012 ca urmare a avizului negativ dat de avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) consultat de BIRB cu privire la introducerea unui astfel de recurs.
Deși este adevărat că, astfel cum subliniază Comisia, Regatul Belgiei nu a invocat în fața Tribunalului nerespectarea jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului citată în cererea sa de recurs, un asemenea argument vizează să demonstreze că Tribunalul a considerat în mod eronat că acest stat membru nu epuizase toate căile de atac interne. Așadar, el nu constituie decât dezvoltarea argumentației expuse în cadrul primului motiv prezentat în cererea introductivă în primă instanță.
Prin urmare, se impune ca excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie să fie respinsă și ca primul aspect al motivului unic să fie declarat admisibil.
Pe fond, trebuie subliniat, pe de o parte, că, astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 56 din hotărârea atacată și astfel cum Regatul Belgiei a recunoscut în cererea sa de recurs, în speță, autoritățile belgiene nu erau în imposibilitatea de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012.
În aceste condiții, acest stat membru nu poate reproșa Tribunalului că a constatat, la punctul 56 menționat, că aceste autorități nu epuizaseră toate căile de atac prevăzute de dreptul belgian în vederea recuperării sumelor în litigiu.
Pe de altă parte, în măsura în care Regatul Belgiei arată, în esență, că Tribunalul nu a respectat decizia Curții Europene a Drepturilor Omului din 5 decembrie 2002, Vogl împotriva Germaniei (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, punctul 2), trebuie subliniat că acest argument nu este susținut în niciun mod și nu poate, prin urmare, să fie admis.
În măsura în care acest stat membru pretinde că Tribunalul a oferit o interpretare contrară celei reținute de aceeași instanță în Decizia din 5 martie 2013, Chapman împotriva Belgiei (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, punctul 33), trebuie amintit că această decizie vizează condiția, prevăzută la articolul 35 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, potrivit căreia Curtea Europeană a Drepturilor Omului nu poate fi sesizată decât după epuizarea căilor de atac interne.
Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 75 și 76 din concluzii, această condiție are drept scop să ofere statelor părți la această convenție ocazia de a preveni sau de a remedia pretinsele încălcări ale acesteia înainte ca aceste susțineri să fie supuse Curții Europene a Drepturilor Omului (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 28 iulie 1999, Selmouni împotriva Franței, CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, punctul 74, și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 6 ianuarie 2011, Paksas împotriva Lituaniei, CE:ECHR:2011:0106JUD003493204, punctul 75), în timp ce obligația prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005, devenit, în esență, articolul 58 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1306/2013, potrivit căreia statele membre sunt ținute să ia toate măsurile necesare în vederea recuperării sumelor pierdute ca urmare a neregularităților sau a neglijențelor, vizează să garanteze protecția intereselor financiare ale Uniunii. Așadar, aceste două obligații se raportează la regimuri juridice diferite, astfel încât jurisprudența citată anterior a Curții Europene a Drepturilor Omului nu este relevantă pentru interpretarea condițiilor de aplicare a articolului 32 alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005, devenit, în esență, articolul 54 alineatul (5) litera (c) din Regulamentul nr. 1306/2013, în special pentru interpretarea noțiunii de neglijență prevăzută de aceste ultime două dispoziții.
Prin urmare, argumentele Regatului Belgiei întemeiate pe încălcarea jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului nu sunt de natură să demonstreze o eroare de drept săvârșită de Tribunal în interpretarea și în aplicarea acestor dispoziții ale dreptului Uniunii.
În consecință, primul aspect al motivului unic trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect al motivului unic
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al motivului unic invocat, Regatul Belgiei susține, în esență, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctele 55-62 din hotărârea atacată, că acest stat membru nu a acționat cu diligența necesară pentru a recupera sumele în litigiu și, prin urmare, a săvârșit o neglijență, pentru motivul că, prin abținerea de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, deși avea posibilitatea să facă acest lucru, respectivul stat membru a făcut absolut imposibilă adresarea de către Cour de cassation (Curtea de Casație) a unor întrebări preliminare Curții cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 3665/87 și nu a recurs la toate mijloacele pe care le avea la dispoziție în vederea recuperării.
Regatul Belgiei pretinde, mai întâi, că, prin aceasta, Tribunalul a analizat în mod eronat comportamentul autorităților belgiene.
Astfel, potrivit acestui stat membru, deși aceste autorități nu erau în imposibilitatea teoretică de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, nu exista nicio șansă ca un asemenea recurs să fie admis de Cour de cassation (Curtea de Casație) din cauza avizului negativ dat de avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) consultat de BIRB, având în vedere rolul specific de filtrare a recursurilor conferit acestor avocați de legiuitorul belgian, care trebuie să își sfătuiască clienții să nu introducă un recurs care nu are nicio șansă rezonabilă de a fi admis pentru a evita aglomerarea acestei instanțe cu cereri vădit nefondate sau inadmisibile.
În ședința în fața Curții, Regatul Belgiei a amintit, în esență, că, în temeiul normelor procedurale belgiene, o cerere de recurs trebuie să fie semnată de un avocat care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) și că un justițiabil care dorește să formuleze un astfel de recurs trebuie în prealabil să solicite avizul unui astfel de avocat cu privire la șansele de succes ale acestui recurs. Deși justițiabilul poate să nu ia în considerare avizul negativ dat de avocatul consultat și să îi solicite acestuia să depună o cerere de recurs în numele său, pe care, eventual, o va fi redactat el însuși, o astfel de practică ar fi în fapt marginală. Astfel, într‑un asemenea caz, avocatul ar trebui să indice pe cerere că ea a fost depusă „la cerere și pe baza unui proiect”, semnalând astfel Cour de cassation (Curtea de Casație) că nu îi susține conținutul. În plus, acționând în acest mod, justițiabilul ar risca să fie obligat la plata unei despăgubiri pentru folosirea abuzivă a unei căi de atac. Pe de altă parte, deși, în cazul unui aviz negativ al avocatului care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) consultat, nimic nu l‑ar împiedica pe justițiabilul respectiv să solicite un al doilea aviz de la un alt avocat care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație), ar fi foarte rar în practică ca acesta din urmă să ofere un aviz contrar primului.
În speță, avocatul consultat de BIRB oferise un aviz negativ ferm, în urma unei analize aprofundate și detaliate, în special a jurisprudenței Curții. Abținându‑se să formuleze recurs în urma acestui aviz, autoritățile belgiene ar fi făcut ceea ce orice justițiabil rezonabil și prudent ar fi făcut.
În continuare, în măsura în care, la punctul 57 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, prin abținerea de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, Regatul Belgiei a făcut absolut imposibilă adresarea de către Cour de cassation (Curtea de Casație) a unor întrebări preliminare Curții cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 3665/87, acest stat membru subliniază, pe de o parte, că funcția specifică de filtru conferită avocaților care pot pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație) contribuie la buna funcționare a justiției. Această funcție nu ar transfera totuși acestor avocați competența Cour de cassation (Curtea de casație) de a adresa Curții întrebări preliminare deoarece, în cazul în care mandantul ar avea îndoieli, el ar putea sesiza Cour de cassation (Curtea de casație).
Pe de altă parte, respectivul stat membru arată că nu orice recurs ar fi condus automat la o trimitere preliminară adresată Curții deoarece lipsa trimiterii este în anumite cazuri justificată în temeiul principiilor enunțate în Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții (
283/81
,
EU:C:1982:335
, punctul
).
Or, în speță, avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație) consultat de BIRB ar fi procedat la o examinare a jurisprudenței pertinente a Curții și ar fi explicat modul în care soluția rezultată din Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Vonk Dairy Products (
C‑279/05
,
EU:C:2007:18
), trebuia să se aplice în speță.
În sfârșit, Regatul Belgiei pune la îndoială faptul că formularea în mod sistematic a unui recurs, deși acesta ar fi în mod evident sortit eșecului având în vedere avizul negativ și clar oferit de un avocat care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație), profesionist specializat în această procedură specifică, este o ilustrare satisfăcătoare a diligenței impuse de articolul 32 alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005. Dimpotrivă, o astfel de practică ar părea excesivă și ar constitui un demers care ar prelungi inutil procedura de recuperare, fără o garanție de eficacitate.
În răspuns, Comisia subliniază, cu titlu introductiv, caracterul în mod incontestabil nedatorat al restituirilor la export acordate Saint‑Louis Sucre. Or, prin neformularea unui recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, autoritățile belgiene ar fi săvârșit o neglijență.
În această privință, Comisia arată, mai întâi, că autoritățile naționale aveau posibilitatea de a formula un astfel de recurs în pofida avizului negativ dat de avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație) consultat de BIRB sau de a solicita un al doilea aviz unui alt avocat.
În continuare, autonomia procedurală a statelor membre pentru a organiza accesul la instanțele lor supreme prin intermediul, printre altele, al unor avize prealabile din partea unor avocați specializați ar trebui conciliată cu principiile echivalenței și efectivității. Astfel, această autonomie nu ar putea fi invocată pentru a înlătura, printre altele, obligația instanțelor supreme de a sesiza Curtea cu o trimitere preliminară, prevăzută la articolul 267 TFUE. În această privință, Comisia susține că nu este sarcina avocaților care pot pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație) să decidă dacă întrebările de drept al Uniunii pe care le ridică o cauză au fost deja soluționate de Curte în sensul jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții (
283/81
,
EU:C:1982:335
), sau dacă Cour de cassation (Curtea de casație) trebuie să procedeze la o trimitere preliminară, filtrând în acest mod accesul la această cale de drept prin blocarea introducerii recursurilor. Or, poziția apărată de Regatul Belgiei constă în a conferi avocaților care pot pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație) un astfel de rol, care revine doar acestei instanțe.
Deși recunoaște că nu orice recurs ar fi determinat în mod obligatoriu Cour de cassation (Curtea de casație) să sesizeze Curtea cu o trimitere preliminară, Comisia adaugă că, prin abținerea de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, autoritățile belgiene au lipsit în mod definitiv Cour de cassation (Curtea de casație) de posibilitatea de a proceda la o astfel de sesizare. Din moment ce, în speță, caracterul nedatorat al restituirilor la export era incontestabil, iar prezenta cauză ridica probleme de drept care implică o interpretare a unor dispoziții ale Regulamentului nr. 3665/87, Regatul Belgiei avea, potrivit acestei instituții, obligația de a introduce recurs împotriva acestei hotărâri pentru a permite Cour de cassation (Curtea de casație) să sesizeze Curtea cu o astfel de trimitere. În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că statele membre nu pot să își exercite puterea de apreciere asupra oportunității de a solicita sau nu restituirea ajutoarelor acordate pe nedrept.
În sfârșit, în speță, astfel cum Comisia a arătat deja în fața Tribunalului, avizul dat de avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de casație) consultat de BIRB ar fi eronat și lacunar atât cu privire la interpretarea jurisprudenței Curții, cât și cu privire la necesitatea de a adresa întrebări preliminare acesteia din urmă. Prin urmare, nu ar fi vorba despre un aviz „prealabil clar”, întemeiat pe o „analiză aprofundată”, al unui profesionist „specializat”, astfel cum ar pretinde Regatul Belgiei.
Aprecierea Curții
În vederea pronunțării cu privire la al doilea aspect al motivului unic, trebuie amintit, în primul rând, că, potrivit articolului 32 alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005, devenit, în esență, articolul 54 alineatul (5) litera (c) din Regulamentul nr. 1306/2013, Comisia poate decide excluderea de la finanțarea de către Uniune a sumelor imputate bugetului acesteia atunci când constată că nerecuperarea este rezultatul unor neglijențe imputabile autorităților unui stat membru.
În ceea ce privește obligațiile ce revin acestor autorități în acest context, articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005 obligă statele membre să ia toate măsurile necesare pentru a asigura o protecție eficientă a intereselor financiare ale Uniunii, mai ales în scopul de a recupera sumele pierdute ca rezultat al neregulilor sau al neglijenței. Articolul 58 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1306/2013, care preia în esență această primă dispoziție, adaugă că statele membre iau toate măsurile necesare pentru a iniția, dacă este nevoie, procedurile judiciare necesare în scopul acestei recuperări.
Articolul 9 alineatul (1) menționat, preluat în esență la articolul 58 alineatul (1) amintit, prin aceea că obligă statele membre să asigure protecția intereselor financiare ale Uniunii și recuperarea sumelor acordate pe nedrept, este expresia, în ceea ce privește finanțarea politicii agricole comune, a obligației de diligență generală prevăzute la articolul 4 alineatul (3) TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 1991, Germania/Comisia,
C‑28/89
,
EU:C:1991:67
, punctul
, Hotărârea din 21 ianuarie 1999, Germania/Comisia,
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 13 noiembrie 2001, Franța/Comisia,
C‑277/98
,
EU:C:2001:603
, punctul
). Această obligație, care se aplică pe durata întregii proceduri de recuperare a acestor sume, presupune ca autoritățile naționale să procedeze la recuperare cu promptitudine și în timp util și să recurgă la modalitățile de verificare și de recuperare aflate la dispoziția lor pentru a garanta protecția acestor interese.
Aceste dispoziții nu precizează însă măsurile specifice care trebuie să fie adoptate în acest scop, în special procedurile judiciare care trebuie să fie inițiate în vederea recuperării sumelor menționate.
Întrucât gestiunea finanțării FEGA se sprijină în principal pe administrațiile naționale, care sunt însărcinate să asigure respectarea cu strictețe a normelor Uniunii și care se bucură de proximitatea geografică necesară în acest scop (a se vedea, în acest sens, Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Franța/Comisia,
C‑118/99
,
EU:C:2002:39
, punctul
, și Hotărârea din 7 iulie 2005, Grecia/Comisia,
C‑5/03
,
EU:C:2005:426
, punctul
), statele membre sunt, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 93 din concluzii, cel mai bine plasate pentru a recupera sumele acordate pe nedrept sau pierdute ca rezultat al unor nereguli sau al unor neglijențe și să determine măsurile cele mai potrivite care trebuie luate în această privință.
Astfel, în special, este de competența autorităților naționale, sub rezerva respectării obligației de diligență vizate la punctul 67 din prezenta hotărâre, să aleagă căile de atac pe care acestea le consideră cele mai adecvate în vederea recuperării sumelor în cauză, în funcție de circumstanțele specifice ale cauzei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2005, Grecia/Comisia,
C‑370/03
, nepublicată,
EU:C:2005:489
, punctul
).
Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 101 și 102 din concluzii, decizia unui stat membru de a nu epuiza toate căile de atac, inclusiv căile de atac extraordinare, poate interveni în cazul unei game largi de situații și din motive foarte variate. În consecință, nu se poate considera, fără să se țină seama de aceste împrejurări, că această epuizare este, în toate ipotezele, necesară pentru protecția intereselor financiare ale Uniunii și că faptul de a nu epuiza respectivele căi de atac constituie o neglijență.
În aceste condiții, este necesar să se considere, astfel cum a arătat, în esență, Regatul Belgiei, că obligația de diligență vizată la punctul 67 din prezenta hotărâre nu implică în mod necesar ca statele membre să epuizeze în mod sistematic, și independent de circumstanțele specifice ale cauzei, toate căile de atac prevăzute de dreptul lor național pentru recuperarea sumelor acordate pe nedrept.
În al doilea rând, la punctele 57-60 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Regatul Belgiei săvârșise o astfel de neglijență pentru motivul că, prin abținerea de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, care a refuzat să adreseze Curții întrebări preliminare cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 3665/87, acest stat membru a făcut absolut imposibilă sesizarea Curții cu aceste întrebări de către Cour de cassation (Curtea de Casație).
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 267 al treilea paragraf TFUE, atunci când o întrebare privind dreptul Uniunii se ridică în fața sa, Cour de cassation (Curtea de Casație), în calitate de instanță ale cărei decizii nu sunt supuse niciunei căi de atac în dreptul intern, este, în principiu, obligată să sesizeze Curtea cu titlu preliminar cu o astfel de întrebare.
În aceste condiții, astfel cum a arătat în esență avocatul general la punctele 111-113 din concluzii, existența unei neglijențe a Regatului Belgiei nu poate fi dedusă din simplul fapt că, prin abținerea de a formula recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, acest stat membru a privat Cour de cassation (Curtea de Casație) de posibilitatea de a adresa Curții întrebări preliminare cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 3665/87.
Astfel,
primo
, pentru a se stabili existența unei asemenea neglijențe, trebuie să se determine dacă autoritățile belgiene au luat toate măsurile necesare în vederea protejării intereselor financiare ale Uniunii și, în special, dacă, prin neformularea unui astfel de recurs, aceste autorități s‑au abținut să utilizeze o cale de atac care le‑ar fi permis, cu o probabilitate rezonabilă, să recupereze sumele în litigiu. În cadrul acestei analize, care, după cum rezultă din considerațiile expuse la punctele 71 și 72 din prezenta hotărâre, trebuie efectuată în lumina tuturor împrejurărilor specifice ale cauzei, trebuie să se țină seama de împrejurarea că formularea unui recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012 ar fi putut determina Cour de cassation (Curtea de Casație) să anuleze această hotărâre în lumina răspunsurilor oferite de Curte la eventualele întrebări preliminare cu privire la interpretarea dispozițiilor pertinente ale dreptului Uniunii.
Secundo
, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că obligația Cour de cassation (Curtea de Casație), amintită la punctul 74 din prezenta hotărâre, de a sesiza Curtea cu titlu preliminar atunci când o întrebare privind dreptul Uniunii se ridică în fața sa nu revine Cour de cassation (Curtea de Casație) în cazul în care aceasta constată că întrebarea ridicată nu este pertinentă sau că dispoziția din dreptul Uniunii în cauză a făcut deja obiectul unei interpretări din partea Curții ori că aplicarea corectă a dreptului Uniunii se impune cu o asemenea evidență încât nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile, existența unei astfel de eventualități trebuind să fie evaluată în funcție de caracteristicile proprii dreptului Uniunii, de dificultățile specifice pe care le prezintă interpretarea acestuia și de riscul divergențelor de jurisprudență în cadrul Uniunii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții,
283/81
,
EU:C:1982:335
, punctul
, Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2018, Comisia/Franța (Impozit anticipat pe bunuri mobile),
C‑416/17
,
EU:C:2018:811
, punctul
].
Având în vedere această jurisprudență, nu s‑ar putea considera, independent de împrejurările cauzei, că, dacă ar fi fost formulat recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, Cour de cassation (Curtea de Casație) ar fi sesizat în mod necesar Curtea cu titlu preliminar sau că o trimitere preliminară ar fi determinat în mod necesar Curtea să interpreteze dreptul Uniunii astfel încât Cour de cassation (Curtea de Casație) să anuleze ulterior hotărârea cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012.
Rezultă din considerațiile expuse la punctele 71-78 din prezenta hotărâre că existența unei neglijențe imputabile Regatului Belgiei în sensul articolului 32 alineatul (8) litera (a) din Regulamentul nr. 1290/2005, devenit, în esență, articolul 54 alineatul (5) litera (c) din Regulamentul nr. 1306/2013, trebuia să fie stabilită în lumina tuturor împrejurărilor cauzei.
Printre împrejurările care trebuie luate în considerare în acest scop figurează, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 105 și 109 din concluzii, în primul rând, măsurile de recuperare disponibile în temeiul dreptului național și cele deja luate de acest stat membru pentru recuperarea sumelor în litigiu, care sunt menționate la punctele 10-13 din hotărârea atacată și la punctele 11-14 din prezenta hotărâre, precum și căile de atac deja inițiate de respectivul stat membru în acest scop și rezultatele acestor căi de atac.
În special, trebuie să se tină cont de faptul că, în speță, Regatul Belgiei a utilizat împotriva Saint‑Louis Sucre toate căile de atac ordinare prevăzute de dreptul național și că atât tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles), cât și cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), în hotărârea sa din 3 mai 2012, au obligat respectivul stat membru să ramburseze societății aceste sume, însoțite de dobânzi moratorii, dobânzi judiciare și cheltuieli de judecată aplicabile, și că această din urmă instanță a decis că nu era necesar să adreseze întrebări preliminare Curții.
În al doilea rând, trebuie luate în considerare demersurile procedurale efectuate de Regatul Belgiei în urma acestei hotărâri în vederea unui eventual recurs, și anume faptul, indicat la punctul 19 din hotărârea atacată și amintit la punctul 20 din prezenta hotărâre, că BIRB a solicitat, astfel cum impun normele de procedură belgiene, avizul unui avocat care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) cu privire la șansele ca acest recurs să fie admis.
În al treilea rând, existența unei eventuale neglijențe a Regatului Belgiei din cauza deciziei sale de a nu introduce recurs trebuie, astfel cum rezultă din considerațiile expuse la punctele 76-78 din prezenta hotărâre, să fie examinată în lumina evaluării pe care respectivul stat membru a efectuat‑o, în împrejurările expuse în cuprinsul celor două puncte precedente, a perspectivelor de succes al recursului care ar fi putut fi introdus, în urma avizului negativ dat de avocatul care poate pune concluzii la Cour de cassation (Curtea de Casație) consultat, și, în acest cadru, a probabilității ca Cour de cassation (Curtea de Casație) să anuleze, în lumina răspunsurilor oferite de Curte la eventualele întrebări preliminare cu privire la interpretarea dispozițiilor pertinente ale dreptului Uniunii, hotărârea pronunțată de cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles).
În al patrulea rând, existența unei eventuale neglijențe a Regatului Belgiei trebuie să fie apreciată ținând seama de costurile aferente procedurii de recuperare, precum și de introducerea unui recurs în raport cu sumele de recuperat.
Or, deși Tribunalul a arătat, la punctul 55 din hotărârea atacată, că existența unui neglijențe imputabile Regatului Belgiei în sensul articolului 32 alineatul (8) din Regulamentul nr. 1290/2005, devenit, în esență, articolul 54 alineatul (5) litera (c) din Regulamentul nr. 1306/2013, trebuia să fie examinată în raport cu împrejurările cauzei, acesta nu a procedat în mod corespunzător la o analiză a acestora, în special a împrejurărilor menționate la punctele 83 și 84 din prezenta hotărâre.
Astfel, în cuprinsul punctelor 56-62 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus existența unei asemenea neglijențe din simplul fapt că acest stat membru s‑a abținut să formuleze recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 3 mai 2012, deși avea posibilitatea să îl formuleze, și, prin urmare, a făcut imposibilă sesizarea Curții de către Cour de cassation (Curtea de Casație) cu întrebări preliminare privind interpretarea Regulamentului nr. 3665/87, împrejurare din care a dedus că respectivul stat membru nu recursese la toate mijloacele pe care le avea la dispoziție pentru recuperarea sumelor în litigiu.
Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
În consecință, se impune admiterea celui de al doilea aspect al motivului unic și anularea hotărârii atacate.
Cu privire la consecințele anulării hotărârii atacate
Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul anulării deciziei Tribunalului, Curtea poate fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia, fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.
În speță, soluționarea litigiului implică o nouă apreciere a împrejurărilor cauzei, în lumina considerațiilor expuse la punctele 80-84 din prezenta hotărâre, apreciere pe care Tribunalul este mai bine plasat să o efectueze, după ce va fi oferit părților posibilitatea de a‑și preciza poziția în această privință.
În consecință, se impune trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât cauza este trimisă spre rejudecare Tribunalului, se impune ca cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs să se soluționeze odată cu fondul.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 20 iulie 2017, Belgia/Comisia (
T‑287/16
, nepublicată,
EU:T:2017:531
).

2)
Trimite cauza T‑287/16 spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

3)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.