CELEX: 62019CJ0168
Predhodno odločanje
Prosto gibanje oseb
Člen 21 PDEU
Načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva
Člen 18 PDEU
Sporazum o preprečevanju dvojnega obdavčevanja
Zaposleni v javnem sektorju
Upokojenec, ki prebiva v drugi državi članici, kot je tista, ki mu izplačuje starostno pokojnino, in ki nima državljanstva države članice stalnega prebivališča
Davek na dohodek
Domnevna izguba davčnih ugodnosti
Domnevno oviranje prostega gibanja in domnevna diskriminacija

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 18 in 21 PDEU.
Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med HB in IC na eni strani ter Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (nacionalni inštitut za socialno varnost, Italija) na drugi, ker je ta zavrnil izplačilo zneska njunih pokojnin brez odtegljaja italijanskih davkov.
Pravni okvir
Člen 18 convenzione tra la Repubblica italiana e la Repubblica portoghese per evitare le doppie imposizioni e prevenire l’evasione fiscae in materia di imposte sul reddito (sporazum med Italijansko republiko in Portugalsko republiko o izogibanju dvojnega obdavčevanja in preprečevanju davčnih utaj na področju dohodnine), ki je bil podpisan 14. maja 1980 v Rimu in ki ga je Italijanska republika ratificirala z legge n. 562 (zakon št. 562) z dne 10. julija 1982 (redni dodatek h GURI št. 224 z dne 16. avgusta 1982; v nadaljevanju: italijansko‑portugalski sporazum), določa:
„Ob upoštevanju člena 19(2) se pokojnine in drugi podobni prejemki, ki se izplačujejo rezidentu ene od držav pogodbenic za preteklo zaposlitev, obdavčijo samo v tej državi.“
Člen 19(2) italijansko‑portugalskega sporazuma določa:
„(a)
Pokojnine, ki jih izplačuje država pogodbenica ali njena politična ali upravna enota ali njen lokalni organ, neposredno ali prek skladov, ki jih je ustanovila, fizični osebi za plačilo za storitve, ki jih je opravila za navedeno državo ali lokalni organ, so obdavčene samo v tej državi.
(b)
Vendar se te pokojnine obdavčijo le v drugi državi pogodbenici, če ima fizična oseba stalno prebivališče v tej državi in državljanstvo te države.“
Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
HB in IC, italijanska državljana, sta nekdanja uslužbenca italijanskega javnega sektorja. Oba sta upravičenca do starostne pokojnine, ki jo izplačuje INPS. Po prenosu stalnega prebivališča na Portugalsko sta leta 2015 INPS zaprosila, da bi na podlagi člena 18 in člena 19(2) italijansko‑portugalskega sporazuma prejemala bruto znesek njune mesečne starostne pokojnine, ne da bi Italijanska republika davek odtegnila pri viru. INPS je ta zahtevka zavrnil, ker je menil, da je treba na podlagi člena 19 italijansko‑portugalskega sporazuma upokojene uslužbence italijanskega javnega sektorja – drugače kot italijanske upokojence iz zasebnega sektorja – obdavčiti v Italiji in samo v tej državi pogodbenici. HB in IC sta zoper ti odločbi vložila tožbi pri predložitvenem sodišču, Corte dei conti – Sezione Giurisdizionale per la Regione Puglia (računsko sodišče – sodni senat za deželo Apulija, Italija).
Predložitveno sodišče meni, da italijansko‑portugalski sporazum vzpostavlja očitno neenako obravnavanje med italijanskimi upokojenci iz zasebnega sektorja in tistimi iz javnega sektorja s stalnim prebivališčem na Portugalskem, ker so prvo navedeni posredno deležni ugodnejše davčne obravnave kot drugo navedeni, kar po mnenju tega sodišča pomeni oviro za prosto gibanje, zagotovljeno vsem državljanom Evropske unije na podlagi člena 21 PDEU.
Predložitveno sodišče tudi poudarja, da različno davčno obravnavanje starostnih pokojnin italijanskih državljanov, ki svoje stalno prebivališče prenesejo na Portugalsko, glede na to, ali gre za nekdanje uslužbence javnega sektorja ali za nekdanje zaposlene v zasebnem sektorju, pomeni diskriminacijo na podlagi državljanstva, ki je prepovedana s členom 18 PDEU, saj za drugo navedene za to, da so lahko obdavčeni na Portugalskem, zadošča pogoj stalnega prebivališča, medtem ko morajo prvo navedeni poleg tega pridobiti še portugalsko državljanstvo.
V teh okoliščinah je Corte dei conti – Sezione Giurisdizionale per la Regione Puglia (računsko sodišče – sodni senat za deželo Apulija) prekinilo odločanje in Sodišču predložilo to vprašanje za predhodno odločanje, ki je v obeh združenih zadevah enako:
„Ali je treba člena 18 in 21 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta temu, da ureditev države članice določi, da se osebi, ki je rezident druge države članice in je v celoti pridobila svoj dohodek v prvi državi članici, vendar ni državljanka druge države članice, dohodek obdavči brez davčnih ugodnosti druge države članice?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člena 18 in 21 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki določa, da se dohodki osebe s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, ki je vse dohodke pridobila v prvi državi članici, vendar nima državljanstva druge države članice, obdavčijo le v prvi državi članici, zaradi česar ta oseba ni upravičena do davčnih ugodnosti, ki jih nudi druga država članica.
Uvodoma je treba opozoriti, da mora Sodišče v skladu s svojo ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je uveden s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Pri tem mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu predložena (sodba z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, točka
).
V zvezi s tem je treba na prvem mestu poudariti, da predložitveno sodišče sicer ne pojasnjuje, ali sta tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari stalno prebivališče prenesli na Portugalsko po tem, ko sta prenehali opravljati vsakršno poklicno dejavnost, ali ne, vendar meni, da njun položaj ureja člen 21 PDEU o prostem gibanju državljanov Unije. Zdi se, da predložitveno sodišče z opiranjem na to določbo Pogodbe DEU Sodišču sporoča, da je do prenosa stalnega prebivališča prišlo po prenehanju vsakršne poklicne dejavnosti tožečih strank iz postopkov v glavni stvari. Zato bo Sodišče zastavljeno vprašanje preučilo le glede na to okoliščino.
Na drugem mestu, v nasprotju s tem, kar v pisnih stališčih trdita belgijska in švedska vlada, se člen 18 PDEU, ki določa načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, uporablja za položaj, kakršen je ta v postopkih v glavni stvari.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča je namreč razvidno, da se lahko vsak državljan Unije sklicuje na prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva iz člena 18 PDEU v položaju, v katerem je uresničeval temeljno pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic iz člena 21 PDEU (glej vtem smislu sodbi z dne 13. novembra 2018, Raugevicius,
C‑247/17
,
EU:C:2018:898
, točki
in
ter navedena sodna praksa, in z dne 13. junija 2019, TopFit in Biffi,
C‑22/18
,
EU:C:2019:497
, točka
).
Na tretjem in zadnjem mestu je treba poudariti, da je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je namen člena 18 in člena 19(2) italijansko‑portugalskega sporazuma, ki imata enako besedilo kot ustrezne določbe vzorčne davčne konvencije v zvezi z dohodki in premoženjem, ki jo je pripravila Organizacija za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD), v različici iz leta 2014, razdeliti davčno pristojnost med Italijansko republiko in Portugalsko republiko glede pokojnin in v zvezi s tem vsebujeta različne navezne okoliščine glede na to, ali so bili davčni zavezanci zaposleni v zasebnem ali v javnem sektorju. Glede zadnjenavedene kategorije davčnih zavezancev so ti načeloma obdavčeni v državi, ki izplačuje starostno pokojnino, razen če nimajo državljanstva druge države pogodbenice, v kateri stalno prebivajo.
Iz teh uvodnih ugotovitev je razvidno, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 18 in 21 PDEU nasprotujeta davčni ureditvi, ki izhaja iz sporazuma o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, sklenjenega med državama članicama, na podlagi katere je davčna pristojnost teh držav na področju obdavčevanja pokojnin razdeljena glede na to, ali so bili prejemniki teh pokojnin zaposleni v zasebnem ali javnem sektorju, in v zadnjenavedenem primeru glede na to, ali imajo državljanstvo države članice stalnega prebivališča ali ne.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče, ki odloča o predlogih za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanašata na vprašanje, ali morajo biti sporazumi o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, sklenjeni med državami članicami Unije, združljivi z načelom enakega obravnavanja in na splošno s prostim pretokom, zagotovljenim s primarnim pravom Unije, že razsodilo, da lahko države članice v okviru dvostranskih sporazumov o izogibanju dvojnega obdavčevanja prosto določijo navezne okoliščine za razdelitev davčne pristojnosti med njimi (sodba z dne 19. novembra 2015, Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba ugotoviti, da je cilj dvostranskega sporazuma o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, kakršen je italijansko‑portugalski sporazum, izognitev temu, da bi bil isti dohodek obdavčen v obeh državah pogodbenicah tega sporazuma, ne pa zagotovitev, da obdavčitev davčnega zavezanca v eni državi pogodbenici ni višja od obdavčitve v drugi državi pogodbenici (glej po analogiji sodbo z dne 19. novembra 2015, Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, točka
in navedena sodna praksa).
V ta namen ni nerazumno, da države članice uporabijo merila, ki se upoštevajo v mednarodni davčni praksi, in zlasti, kot sta to v obravnavanem primeru storili Italijanska republika in Portugalska republika in kot je razvidno iz točke 14 te sodbe, vzorčno davčno konvencijo v zvezi z dohodki in premoženjem, ki jo je pripravila OECD in katere člen 19(2) v različici iz leta 2014 določa navezne okoliščine, kot sta država plačnica in državljanstvo (glej v tem smislu sodbi z dne 12. maja 1998, Gilly,
C‑336/96
,
EU:C:1998:221
, točka
, in z dne 24. oktobra 2018, Sauvage in Lejeune,
C‑602/17
,
EU:C:2018:856
, točka
).
Zato ni utemeljeno šteti – če se v sporazumu o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, sklenjenem med državama članicama, merilo državljanstva pojavi v določbi, katere cilj je razdelitev davčne pristojnosti – da to razlikovanje na podlagi državljanstva pomeni prepovedano diskriminacijo (sodba z dne 19. novembra 2015, Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, točka
in navedena sodna praksa).
Podobno določitev države, ki izplačuje starostno pokojnino („država plačnica“), kot pristojne za obdavčitev pokojnin, prejetih iz javnega sektorja, sama po sebi ne more imeti negativnih posledic za zadevne davčne zavezance, ker ugodnost ali neugodnost davčnega obravnavanja teh davčnih zavezancev ne izhaja iz izbire navezne okoliščine, temveč iz ravni obdavčitve pristojne države, ker na ravni Unije ni harmonizacije glede lestvic neposrednih davkov (glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 1998, Gilly,
C‑336/96
,
EU:C:1998:221
, točka
).
Iz uporabe načel, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča, navedene v točkah od 16 do 20 te sodbe, v okoliščinah postopkov v glavni stvari izhaja, da različno obravnavanje, za katero tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari zatrjujeta, da sta ga bili deležni, izhaja iz razdelitve davčne pristojnosti med pogodbenicama italijansko‑portugalskega sporazuma in razlik med zadevnima davčnima ureditvama teh pogodbenic. Vendar tega, da sta navedeni pogodbenici zaradi razdelitve davčne pristojnosti med njima izbrali različne navezne okoliščine, kot sta v obravnavanem primeru država, ki izplačuje starostno pokojnino, in državljanstvo, ni mogoče šteti za diskriminacijo, prepovedano s členoma 18 in 21 PDEU (glej po analogiji sodbo z dne 19. novembra 2015, Bukovansky,
C‑241/14
,
EU:C:2015:766
, točka
).
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da člena 18 in 21 PDEU ne nasprotujeta davčni ureditvi, ki izhaja iz sporazuma o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, sklenjenega med državama članicama, na podlagi katere je davčna pristojnost teh držav na področju obdavčevanja starostnih pokojnin razdeljena glede na to, ali so bili prejemniki teh pokojnin zaposleni v zasebnem ali javnem sektorju, in v zadnjenavedenem primeru glede na to, ali imajo državljanstvo države članice, v kateri imajo stalno prebivališče, ali ne.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

Člena 18 in 21 PDEU ne nasprotujeta davčni ureditvi, ki izhaja iz sporazuma o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, sklenjenega med državama članicama, na podlagi katere je davčna pristojnost teh držav na področju obdavčevanja starostnih pokojnin razdeljena glede na to, ali so bili prejemniki teh pokojnin zaposleni v zasebnem ali javnem sektorju, in v zadnjenavedenem primeru glede na to, ali imajo državljanstvo države članice, v kateri imajo stalno prebivališče, ali ne.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.